Ан Райс

Вещиците: Полунощ

(книга 1 от "Вещиците от Мейфеър")

С обич:

На Стан Райе и Кристофър Райе, на Джон Престън, на Алис О’Брайън Борчард, Тамара О’Брайън Тинкър, Карън О’Брайън и Мики О’Брайън Колинс и на Дороти ван Север О’Брайън, която ми купи първата пишеща машина през 1959 г., като си направи труда да избере добър модел.

„И дъждът е с цвят на мозък,

а гръмотевиците звучат като нещо,

припомнящо си нещо.“

Стан Райе

Част първа

Един към друг

Едно

Лекарят се събуди уплашен. Отново сънува старата къща в Ню Орлиънс. Видя жената в люлеещия се стол. Видя мъжа с кафявите очи.

И дори сега, в тихата хотелска стая високо в Ню Йорк Сити, той чувстваше старата тревожна дезориентация. Отново бе говорил с мъжа с кафявите очи. Да, помогни й. Но това е само сън. Искам да се отърва от него.

Лекарят седна в леглото. Не се чуваше нищо, освен тихото жужене на климатика. Защо мислеше за това тази нощ, в хотелска стая в „Паркър Меридиън“? За миг не можа да се отърси от усещането за старата къща. Отново видя жената — сведената й глава, празния й поглед. Почти чуваше жуженето на насекомите по мрежите на старата веранда. А мъжът с кафявите очи говореше, без да помръдва устни. Внезапно оживяла восъчна кукла.

Не. Спри.

Стана от леглото, закрачи тихо по килима и застана пред чисто белите пердета. Взря се в черните, покрити със сажди покриви и в ледените неонови светлини, които проблясваха на фона на тухлените стени. Ранното утро просветваше иззад облаците над мрачната бетонна фасада отсреща. Но тук нямаше никаква топлина, която да те накара да се отпуснеш. Никакъв замайващ аромат на рози и гардении.

Постепенно главата му се проясни.

Помисли си отново за англичанина в бара на хотела. Това бе върнало спомена — англичанинът бе казал на бармана, че току-що е пристигнал от Ню Орлиънс и че това със сигурност е обитаван от духове град. Беше приветлив човек, истински джентълмен от Стария свят, в тесен костюм от крепон на ивици, със златен часовник на верижка, прикрепена за джоба на жилетката му. Къде можеше да се види такъв човек в днешно време? Мъж, който говори с остра, мелодична интонация на британски театрален актьор, с искрящи, вечно млади сини очи.

Лекарят се бе обърнал към него с думите: „Да, прав сте за Ню Орлиънс, напълно сте прав. Аз самият видях призрак там, и то не много отдавна…“. После бе спрял, объркан. Беше се втренчил в топящия се лед в бърбъна пред себе си, в острото отражение на светлината в основата на кристалната чаша.

Жужене на мухи през лятото, миризма на лекарство. Толкова много торазин? Да не би да има някаква грешка?

Но англичанинът бе почтително любопитен. Покани лекаря да се присъедини към него на вечеря с думите, че колекционира подобни истории. За миг лекарят се изкуши. Имаше нещо успокояващо в тази условност, пък и харесваше този човек, веднага бе изпитал доверие към него. Пък и фоайето на „Паркър Меридиън“ бе красиво, очарователно място, пълно със светлина, с движение и хора. Толкова далече от онова мрачно кътче в Ню Орлиънс, от тъжния стар град, като гноясала от тайни рана в безкрайната карибска жега.

Но лекарят не можеше да разкаже тази история.

— Обадете ми се, ако промените решението си — бе казал англичанинът. — Казвам се Аарън Лайтнър. — И му бе дал визитна картичка с име на някаква организация. — Може да се каже, че събираме истории за призраци — истински истории.

ТАЛАМАСКА

„Ние наблюдаваме и винаги сме тук.“

Доста странно мото.

Да, това бе върнало спомена. Англичанинът и странната му визитна картичка с европейски телефонни номера, англичанинът, който щеше да отпътува за крайбрежието на следващия ден, за да се срещне с един калифорниец, който се бе удавил, но бе върнат отново към живот. Лекарят бе чел за този случай в нюйоркските вестници — още един от онези хора, изпаднали в клинична смърт и върнали се сред живите, след като са видели „светлината“.

Бяха говорили за този удавник с англичанина.

— Сега той твърди, че има психични сили — беше му казал англичанинът. — И това, разбира се, ни заинтересува. Изглежда, вижда образи, щом докосне нещо с голи ръце. Наричаме това психометрия.

Лекарят беше заинтригуван. Беше чувал за неколцина подобни пациенти, сърдечноболни, завърнали се от смъртта. Един от тях твърдеше, че може да вижда бъдещето. Близко до смъртта преживяване. Неведнъж бе попадал на статии в списанията, посветени на този феномен.

— Да — рече Лайтнър, — най-добрите проучвания по въпроса са извършени от лекари, от кардиолози.

— Нямаше ли такъв филм преди няколко години? — попита лекарят. — За жена, завърнала се от смъртта с умението да лекува? Необичайно затрогващо.

— Като че не страдате от предразсъдъци по този въпрос — рече англичанинът с усмивка. — Сигурен ли сте, че не искате да ми разкажете за вашия призрак? Много бих искал да чуя историята. Заминавам чак утре, по някое време преди обяд. Какво не бих дал да науча вашата история.

Не, не и тази история. Никога вече.

Вече сам в сенчестата хотелска стая лекарят отново почувства страх. Часовникът в дългия прашен коридор в Ню Орлиънс тиктакаше. Той чуваше как пациентката му тътри крака, докато сестрата я „разхожда“. И отново усети миризмата на нюорлианската къща през лятото — на жега и старо дърво. Мъжът му говореше нещо…

До онази пролет в Ню Орлиънс лекарят не бе влизал в предвоенно имение. Старата къща наистина имаше бели, набраздени с жлебове колони отпред, макар че боята вече се лющеше. Наричаха този стил гръцко възраждане — дълга виолетово-сива градска къща, разположена на мрачен и сенчест ъгъл в Гардън Дистрикт. Предната й врата се пазеше от два огромни дъба. Металните парапети от ковано желязо бяха украсени с мотиви във формата на рози и богато обрасли с растения — виолетова глициния, жълта вирджиния и бугенвилия в тъмно, наситено розово.

Харесваше му да поспира на мраморните стъпала и да поглежда нагоре към дорийските капители, окичени със замайващи, ароматни цветове. Слънцето проникваше на тънки, прашни ивици през преплетените клони. Пчели пееха в лабиринта от искрящо зелени листа под олющените корнизи. Нищо че тук бе толкова мрачно, толкова влажно.

Дори самото преминаване през пустите улици го съблазняваше. Вървеше бавно по напуканите и неравни тротоари от подредени в рибена кост тухли или от сиви каменни плочи, под непрекъснатата арка на клоните на дъбовете, шарената сянка и забуленото в зелено небе. Винаги спираше до най-голямото дърво, което бе повдигнало желязната ограда с огромните си корени. Не можеше да обгърне дънера му с ръце. То достигаше чак до самата къща — разкривените му клони посягаха към спуснатите кепенци на прозорците, отвъд перилата, а листата му се оплитаха с увивните растения.

Но въпреки това гниенето тук го тревожеше. Паяци плетяха фините си сложни мрежи над желязната дантела от рози. На места желязото бе ръждясало и се разпадаше на прах при допир. Тук-там, близо до перилата, дървото по верандата бе изгнило.

Далече отвъд градината имаше стар плувен басейн — огромен дълъг осмоъгълник, ограден от каменни плочи. Беше се превърнал в блато с черна вода и диви ириси. Миризмата му беше ужасна. В него живееха жаби, които по здрач пееха своите досадни, грозни песни. Фонтанчетата от двете страни на басейна, едното от които все още изпращаше своите тънки, извиващи се струйки в мръсотията, представляваха тъжна гледка. Той копнееше да го пресуши, да го почисти, да остърже стените му, ако трябва със собствените си ръце. Копнееше да закърпи разрушените перила и да изтръгне плевелите от гъсто обраслите урни.

Дори и възрастните лели на неговата пациентка — госпожица Карл, госпожица Мили и госпожица Нанси — излъчваха някакво усещане за застояло и гнило. Не ставаше дума за сивите коси или за очилата с телени рамки. Идваше от маниерите им и от аромата на камфор, който се разнасяше от дрехите им.

Веднъж влезе в библиотеката и свали една книга от лавицата. През процепа се разтичаха малки черни бръмбари. Изплашен, той върна книгата на мястото й.

Ако имаше климатици, това място щеше да е различно. Но старата къща бе твърде голяма за това — поне така му бяха казали. Таваните се извисяваха на четиринайсет стъпки над главата му, а ленивият ветрец носеше миризма на плесен.

Трябваше да признае обаче, че за пациентката му се грижеха добре. Една мила възрастна черна сестра на име Виола я извеждаше на сенчестата веранда сутрин и я прибираше вечер.

— Тя е много послушна, докторе. Е, хайде, госпожице Деидре, да покажем на лекаря как се разхождаме. — И Виола я вдигаше от стола и я побутваше търпеливо стъпка по стъпка.

— С нея съм от седем години, докторе, тя е моето сладко момиченце.

Седем години. Нищо чудно, че краката й бяха започнали да се изкривяват от глезените и ръцете й се свиваха към гърдите, ако сестрата не ги върнеше насила в скута й.

Виола я развеждаше из дългата двойна гостна, покрай арфата и огромния прашасал „Бьозендорфер“, през обширната трапезария с избелелите стенописи на покрити с мъх дъбове и изорани ниви.

Обутите в чехли крака се тътреха по износения обюсонски килим. Жената бе на четирийсет и една години, но изглеждаше и стара, и млада едновременно — прегърбено, бледо дете, недокоснато от грижите и страстите на възрастните. „Деидре, имала ли си някога любовник? Танцувала ли си някога в този салон?“

По лавиците в библиотеката имаше подвързани с кожа счетоводни книги, по чиито гръбчета с избледняло лилаво мастило личаха стари дати: 1756, 1757, 1758… На всяка от тях се виждаше фамилното име Мейфеър, изписано със златни букви.

О, тези стари южняшки фамилии, как им завиждаше за наследството. Не биваше да потъва в такова разложение. А той, като се замислеше, дори не знаеше пълните имена на своите прапрародители, нито къде бяха родени.

Мейфеър — стар колониален род. По стените висяха портрети на мъже и жени, облечени по модата на осемнайсети век, както и дагеротипии, феротипии и избледнели фотографии. Пожълтяла карта на Сан Доминго — дали още го наричаха така? — в мръсна рамка в коридора. И потъмняла картина на огромна колониална къща.

Сестрата каза, че никога не сваля верижката със смарагдовия медальон, дори когато къпе госпожица Деидре.

— Да ви кажа ли една тайна, докторе? Никога дори не я докосвайте!

— И защо? — попита той, но жената не отговори. Смутен, лекарят я гледаше как слага на пациентката рубинени обеци и диамантен пръстен.

„Сякаш облича труп“, помисли си. А отвън тъмните дъбове извиваха клони към прашните мрежи на прозорците. Градината блещукаше в жегата.

— Вижте й само косата — рече нежно сестрата. — Виждали ли сте такава красива коса?

Беше чисто черна, гъста, къдрава и дълга. Сестрата обожаваше да я разресва и да гледа как къдриците се увиват отново след преминаването на четката. А очите на пациентката с апатичния поглед, бяха чисто сини. И все пак от време на време тънка сребриста струйка слюнка се спускаше от ъгълчето на устата й и оформяше тъмно петно на деколтето на бялата й нощница.

— Същинско чудо е, че никой не се е опитал да открадне тези неща — каза той като че на себе си. — Тя е толкова безпомощна.

Сестрата го дари с горда, знаеща усмивка.

— Никой, работил някога в тази къща, не би опитал подобно нещо.

— Но тя стои на верандата сам-самичка с часове. Вижда се от улицата.

Смях.

— Не се притеснявайте, докторе. Никой тук не е толкова глупав да мине през тази порта. Старият Рони коси ливадата, само защото го е правил винаги от трийсет години, но затова пък вече не е съвсем наред с главата.

— Обаче… — Спря се сам. Какво правеше, как можеше да говори за това пред притихналата жена, която само от време на време помръдваше очи, чиито ръце лежаха там, където сестрата ги бе положила, чиито крака почиваха безжизнено на голия под. Колко лесно бе да забравиш за нея, да забравиш, че трябва да уважаваш това нещастно същество. Никой не знаеше дали изобщо разбира нещо.

— Може би е добре да я извеждаш от време на време на слънце — рече лекарят. — Кожата й е съвсем бяла.

Но той знаеше, че е невъзможно тя да излиза в градината, дори и толкова далече от смрадта на басейна. Бодливата бугенвилия бе избуяла на туфи под дивата лавровишня. Дебели малки херувимчета, покрити с тиня, надничаха като призраци през прекалено израсналата лантана.

И все пак навремето тук бяха играли деца.

Някое момче или момиче бе издълбало името Лашър на дебелия дънер на една гигантска индийска лагерстремия, която растеше до отсрещната ограда. Дълбоките резки бяха така обветрени, че блещукаха бели по восъчната кора. Странно име. А една дървена люлка все още висеше от клона на отдалечен дъб.

Той отиде до самотното дърво, седна на люлката и чу как изскърцаха ръждясалите й синджири, стана и се отдалечи, като забиваше крака в изпомачканата трева.

Южната страна на къщата му се стори огромна и поразяващо красива от тази перспектива, цъфналите увивни растения пълзяха заедно по целия път нагоре покрай зелените капаци на прозорците към комините близнаци над третия етаж. Тъмният бамбук потракваше по хоросановата мазилка, разлюляван от бриза. Лъскавите бананови дървета бяха израснали така високи и така нагъсто, че образуваха същинска джунгла, която стигаше досами тухлената стена.

Това старо място бе като неговата пациентка — красиво, но забравено с времето.

Лицето й щеше да е хубаво, ако не беше така безжизнено. Виждаше ли тя нежните лилави съцветия на глицинията, потрепващи зад мрежите, и извитата плетеница на останалите цветове? Можеше ли да види през дърветата бялата къща с колонада от другата страна на улицата?

Веднъж се бе качил заедно с нея и сестрата на горния етаж с един старомоден, но все пак мощен малък асансьор с месингова врата и износен килим. Лицето на Деидре остана безизразно, когато малката кабинка започна да се издига. Той самият се притесни от проскърцването на механизма. Не можеше да си представи мотора другояче, освен като почернял, лепкав, древен и покрит с прах.

Разбира се, бе попитал стария лекар в санаториума.

— Помня, когато бях на твоите години — каза старецът. — Исках да излекувам всички. Да вразумя параноиците, да върна шизофрениците към реалността и да събудя кататониците. Просто се грижи да си получава инжекцията всеки ден. Вече не й е останало друго. Трябва да направим всичко възможно да я предпазим от кризите. Нали разбираш, от вълненията.

Вълнения ли? Това ли бе причината за всички тези силни лекарства? Дори и да спреше инжекциите утре, щеше да мине месец, преди ефектът им да отшуми напълно. А и дозите бяха толкова високи, че биха убили друг пациент. Сигурно ги беше приемала от много време.

Как би могъл някой да знае истинското състояние на жената след толкова дълго лечение? Само да можеше да й направи електроенцефалограма…

Бе попаднал на нейния случай преди около месец, когато го изпратиха за няколко картона. Беше рутинна задача. Никой не забеляза. Седя зад бюрото си в санаториума целия следобед и се бореше с драсканиците на дузина други лекари и неясните и противоречиви диагнози — мания, параноя, пълно изтощение, самоизмама, психотичен срив, депресия, склонност към самоубийство. Бе изминал целия път назад до юношеството на момичето. Не, дори преди него. Някой я бе преглеждал за „деменция“, когато е била на десет години.

Кое беше специфичното зад всички тези абстракции? Някъде в планината от драсканици той откри, че на осемнайсет години тя бе родила момиче и го бе изоставила, страдайки от тежка параноя.

Затова ли й бяха прилагали шоково лечение веднъж, а друг път терапия с инсулин? Какво ли бе причинила на сестрите, които постоянно бяха напускали с обяснението, че ги е „нападала физически“?

По едно време беше „избягала“, но бе „върната насилствено“. После имаше липсващи страници, цели неописани години. „Необратимо мозъчно увреждане“ беше отбелязано за 1976. „Пациентката е изпратена у дома. Предписан е торазин за предотвратяване на паралитично треперене и маниакални пристъпи.“

Това беше грозен документ, който не разказваше никаква история, не разкриваше никаква истина. И накрая съвсем го обезкуражи. Дали легионът лекари й бяха говорили като него сега, седнал до нея на страничната веранда?

— Днес е хубав ден, нали, Деидре? — Бризът тук бе така ароматен. Уханието на гардениите внезапно стана нетърпимо, но той все пак го харесваше. Затвори за миг очи.

Дали го мразеше, дали му се смееше, дали изобщо разбираше, че е тук? Имаше няколко сиви пръски в косата й, сега ги видя. Ръцете й бяха студени, неприятни на допир.

Сестрата излезе при тях. Носеше син плик, моментална снимка.

— Това е от дъщеря ти, Деидре. Виждаш ли? Сега е на двайсет и четири години. — Подържа снимката пред лекаря, за да я види и той. Русо момиче на палубата на голяма бяла яхта, с развяна от вятъра коса. Беше хубава, много хубава — от залива на Сан Франциско, осемдесет и трета година.

Лицето на жената остана безизразно. Сестрата прибра черната коса от челото й. Подаде снимката на лекаря.

— Виждате ли това момиче? Тя също е лекар! — И му кимна с гордо превъзходство. — Сега е стажантка, но един ден ще стане лекар също като вас, така си е.

Беше ли възможно? Нима младата жена никога не бе идвала у дома да види собствената си майка? Веднага почувства антипатия към нея. И щяла да става лекар.

Колко ли време бе минало, откакто пациентката му бе носила рокля или чифт истински обувки? Много искаше да й пусне да послуша радио. Може би щеше да хареса музиката. Сестрата си гледаше сапунените сериали цял следобед в кухнята в задната част на къщата.

Започна да изпитва недоверие към сестрата и към лелите.

Онази високата, която подписваше чековете му — госпожица Карл — беше адвокат, макар че сигурно вече бе стигнала седемдесетте. Ходеше до кантората си на Каронделет стрийт с такси, защото вече не можеше да се качва на високото дървено стъпало на трамвая по линията „Сейнт Чарлз“. Веднъж, когато я срещна на портата, тя му каза, че преди е пътувала с трамвая.

— О, да — каза сестрата един следобед, докато разресваше съвсем бавно косата на Деидре, бавно и много внимателно. — Госпожица Карл е много умна. Работи за съдия Флеминг. Тя е една от първите жени, дипломирали се в колежа по право „Лойола“. Беше на седемнайсет, когато постъпи там. Баща й е старият съдия Макинтайър и тя много се гордееше с него.

Госпожица Карл никога не говореше за пациентката му, поне не пред него. Пълната госпожица Нанси бе злонамерена към нея, или поне така си мислеше той.

— Казват, че госпожица Нанси така и нямала възможност да получи образование — клюкарстваше сестрата. — Винаги си била у дома и се е грижела за останалите. Както старата госпожица Бел.

Госпожица Нанси бе някак мрачна, някак обикновена. Трътлеста, занемарена, с вечната престилка, дори когато говореше на сестрата с характерния си покровителствен, превзет глас. А когато поглеждаше към Деидре, на устните й вечно играеше лека подигравателна усмивка.

А накрая госпожица Мили, най-възрастната, която беше всъщност някаква братовчедка — същинска класика на стара дама в черна коприна и обувки с мъниста. Тя идваше и си отиваше, винаги с износените си ръкавици и малката си черна сламена шапка с воалетка. Винаги се усмихваше сърдечно на лекаря и целуваше Деидре. „Бедното ми скъпо сладурче“ — казваше тя с треперливия си глас.

Един ден той налетя право на госпожица Мили, която стоеше на счупените плочи до басейна.

— Вече няма как да започнем отначало — каза тя тъжно. Не беше негова работа да й противоречи и все пак нещо в него настояваше да разбере повече за тази трагедия.

— Колко обичаше Стела да плува тук — рече старицата. — Стела го построи, Стела, която имаше толкова много планове и мечти. Стела сложи и асансьора. Съвсем типично за нея. Тя организираше такива забави… Помня, че в къщата се събираха стотици гости, по цялата морава имаше маси, свиреха музиканти. Твърде млад сте, за да помните онази жива музика, докторе. Стела сложи и драпериите в салона, но сега са твърде стари, за да могат да бъдат почистени. Така казват. Щели да се разпаднат, ако се опитаме да ги почистим. И пак тя направи пътечката от камъни тук, около целия басейн. Виждате ли, тези стари плочи отпред и отстрани… — Тя замълча и посочи към дългата страна на къщата, към далечния вътрешен двор, сега обрасъл с плевели. Сякаш не можеше да продължи. Бавно вдигна поглед към високия тавански прозорец.

Искаше му се да попита коя е Стела.

— Бедната скъпа Стела.

Изведнъж му се привидяха книжни фенери, провесени от дърветата.

Може би тези жени просто бяха твърде стари. А онази младата, стажантката или каквато там беше, на две хиляди километра оттук…

Госпожица Нанси тормозеше тихата Деидре. Ако видеше сестрата да я разхожда, крясваше в ухото на болната:

— Вдигай си краката. Много добре знаеш, че можеш да ходиш и сама, ако пожелаеш.

— Госпожица Деидре чува съвсем добре — прекъсваше я сестрата. — Лекарят каза, че може да чува и вижда отлично.

Веднъж той се опита да поговори с госпожица Нанси, която се носеше по коридора на горния етаж, явно отново вбесена.

— Имало ли е поне някаква промяна в състоянието й? Проговаряла ли е някога… поне думичка?

Тя присви очи към него, кръглото й лице лъщеше от пот, а носът й бе болезнено зачервен в основата от тежестта на очилата.

— Аз пък ще ви питам нещо друго! — рече му. — Кой ще се грижи за нея, когато нас вече няма да ни има! Да не си мислите, че разглезената й дъщеря от Калифорния ще се погрижи за нея? Та тя дори не знае името на майка си. Ели Мейфеър изпраща онези снимки — изсумтя и продължи: — Ели Мейфеър дори не е стъпвала в тази къща от деня, в който се роди бебето и тя дойде да го вземе. Искаше единствено бебето, защото не можеше да има деца, и беше изплашена до смърт, че мъжът й ще я изостави. Той е някакъв голям адвокат по ония места. Знаете ли, че Карл плати на Ели да вземе бебето? Плати й да се погрижи момичето никога да не се върне у дома? Искаше да я махне оттук. Даже накара Ели да подпише документ. — Тя се усмихна горчиво и избърса ръце в престилката си. — Изпрати я в Калифорния с Ели и Греъм, да живее в модна къща в залива на Сан Франциско, с огромна яхта и всичко останало. Ето какво се случи с дъщерята на Деидре.

„О, значи младата жена не знае нищо“, помисли си той, но премълча.

— Нека Карл и Нанси да стоят тук и да се погрижат за всичко! — продължи жената. — Това е песента, която се пее в това семейство. Нека Карл да подписва чековете, а Нанси да готви и чисти. А какво, по дяволите, върши Мили? Мили само ходи на църква и се моли за всички нас, взети заедно. И каква полза? Леля Мили е по-безполезна даже от леля Бел. И ще ви кажа какво прави леля Мили най-добре. Подрязва цветя. Леля Мили от време на време подрязва рози. Розите, които си избуяват на воля отвън.

Тя се изкикоти грозно и гърлено и мина покрай него към спалнята на пациентката, като стискаше мазната дръжка на метлата.

— Нали се сещате, че не мога да помоля сестрата да помете пода! О, не, те не си цапат ръчичките с това. Можете ли да ми кажете защо сестрата да не може да помете пода?

Спалнята си беше съвсем чиста, явно беше главната спалня в къщата — голяма, проветрива северна стая. В мраморното огнище имаше въглени. И в какво легло само спеше пациентката — в едно от онези грамадни неща от края на миналия век, с огромен копринен балдахин с пискюли, провесен на рамка от орехово дърво.

Хареса му миризмата на парафин за под и прани чаршафи. Но стаята беше пълна с кошмарни религиозни антики. На мраморната тоалетка стоеше статуя на Девата с червено сърце на гърдите, зловещо и отвратително на вид. До нея лежеше разпятието с разкривеното, агонизиращо тяло на Христос в естествени цветове, чак до тъмната кръв, която шуртеше от раните от гвоздеите по ръцете му. Свещи горяха в червени стъкленици до една доста залиняла палма.

— Тя изобщо забелязва ли всичките тези религиозни щуротии? — попита лекарят.

— Не, по дяволите — рече госпожица Нанси. От чекмеджетата на тоалетката блъвна миризма на камфор, щом тя започна да подрежда нещата вътре. — Пък и те не са донесли нищо добро на тази къща!

Над лампите от кован месинг висяха броеници, броеници имаше дори по избледнелите им копринени абажури. Като че нищо не се бе променило тук от десетилетия. Жълтите дантелени пердета бяха колосани и изгнили на места. Те сякаш улавяха и задържаха слънцето и излъчваха собствена прегоряла печална светлина.

На мраморния плот до масичката имаше кутия за бижута. Отворена. Сякаш съдържанието й не беше безценно, каквото, разбира се, беше. Дори лекарят, който бе доста невеж в тези неща, знаеше, че бижутата са истински.

До кутията стоеше моменталната снимка на красивата русокоса дъщеря. А под нея имаше доста по-стара и избледняла снимка на същото момиче, по-малко, но дори тогава доста красиво. В долния й край пишеше нещо. Едва го разчете: „Училище «Пасифик Хайтс», 1966“.

Когато докосна кадифения капак на кутийката за бижута, госпожица Нанси се обърна и само дето не изкрещя:

— Не ги докосвайте, докторе!

— Боже мили, жено, нали не си мислиш, че съм крадец.

— Има много неща, които не знаете за тази къща и пациентката си. Защо според вас кепенците са изпотрошени, докторе? И почти изтръгнати от пантите? Защо според вас мазилката се лющи? — Тя поклати глава, увисналите й бузи се разтресоха, а безцветните й устни се присвиха. — Я да се опита някой да оправи капаците или пък да се качи на стълба и да се опита да боядиса къщата.

— Не ви разбирам — рече лекарят.

— Дори не докосвайте тези бижута, докторе, само това ще ви кажа. Не докосвайте нищо тук, без да е наложително. Онзи басейн отвън, например. Целият е задръстен с листа и тиня, но старите фонтани продължават да работят, замисляли ли сте се за това? Но само се опитайте да махнете онези тапи, докторе!

— Но кой…?

— Просто не пипайте бижутата. Това е моят съвет.

— Да не би промяната на нещо тук да я кара да говори? — попита той дръзко. Вече му бе дотегнало от всичко това, пък и не се страхуваше от госпожица Нанси така, както от госпожица Карл.

Тя се изсмя.

— Не, нищо не би я накарало да говори — отвърна Нанси подигравателно. После затръшна чекмеджето. Стъклените мъниста на една от броениците се удариха със звън в малка статуя на Исус. — А сега, ако ме извините, ще трябва да почистя и банята.

Той погледна към брадатия Исус, вдигнал пръст към короната от тръни на главата си.

Може би всички тук бяха откачени. Може би той също щеше да полудее, ако не се махнеше от тази къща.

Веднъж, когато беше сам в трапезарията, отново бе видял онова име — Лашър — изписано в праха по масата. Като че ли с пръст. Голяма завъртяна буква „Л“. Но какво можеше да значи това? На следващия следобед прахът бе избърсан — всъщност за първи път като че ли някой си бе направил труда да забърше праха в тази къща, в която сребърният сервиз за чай беше станал почти черен. Стенописите бяха избелели, но въпреки това, ако се вгледаше добре, човек можеше да различи плантация, да, същата къща, която бе и на картините в салона. Чак след дълго взиране в полилея лекарят осъзна, че никога не е бил свързван с електрическата мрежа. По рамките му все още имаше восък. И цялото място бе така скръбно.

Нощем вкъщи, в модерния си апартамент с изглед към езерото, той не можеше да спре да мисли за пациентката си. Чудеше се дали лежи в леглото с отворени очи.

— Може би имам морално задължение… — Но какво точно? Нейният лекар беше уважаван психиатър. Не биваше да поставя под съмнение преценките му. Не биваше да опитва някоя глупост — като например да я изведе на обиколка из местността или пък да сложи радио на верандата. Или пък да спре успокоителните, за да види какво ще стане!

Или пък да вдигне телефона и да се свърже с дъщеря й, стажантката. Накара Ели да подпише документ. На двадесет и четири години тя все пак бе достатъчно голяма, за да научи някои неща, например коя е собствената й майка.

И със сигурност здравият разум му нашепваше да прекъсне медикаментозното лечение на Деидре поне за малко. Ами пълната преоценка на състоянието й? Поне трябваше да направи предложение да бъде направена.

— Просто й слагай инжекциите — каза старият лекар. — Посещавай я за час на ден. Това се иска от теб. — Само че този път от него лъхаше хлад. Стар глупак!

Нищо чудно, че бе толкова доволен, когато един следобед за първи път я посети мъж.

Беше началото на септември и все още бе топло. Когато зави към портала, лекарят видя мъж на верандата до Деидре, очевидно й говореше нещо, ръката му лежеше на облегалката на стола й.

Висок, кестеняв мъж, доста слаб.

Лекарят изпита някакво странно собственическо чувство. Непознат за него мъж при пациентката му. Но беше нетърпелив да се срещне с него. Може би той щеше да обясни нещата, за които жените не искаха да говорят. Със сигурност беше добър приятел. Имаше нещо интимно в начина, по който стоеше толкова близо до нея, в начина, по който се привеждаше към тихата Деидре.

Но когато се качи на верандата, посетителят вече го нямаше. Нямаше никого и в предните стаи.

— Знаете ли, видях един мъж тук преди малко — каза той, когато сестрата се появи. — Говореше с госпожица Деидре.

— Не съм го видяла — отвърна безцеремонно тя.

Намери госпожица Нанси в кухнята да рони грах. Тя се втренчи продължително в него, после поклати глава и брадичката й се издаде напред.

— Не съм чула никого.

Е, не беше ли това пълна идиотщина! Но той трябваше да признае, че наистина го бе мярнал само за миг през мрежите. И все пак беше сигурен, там имаше мъж.

— Само да можеше да поговориш с мен — рече на Деидре, когато останаха сами. Приготвяше се да й сложи инжекцията. — Само да можеше да ми кажеш дали искаш да те посещават, ако това има… — Ръката й бе толкова слаба. Когато вдигна поглед към нея, готов за инжекцията, тя се взираше в него!

— Деидре?

Сърцето му затуптя лудо.

Очите й се извиха наляво и тя се втренчи пред себе си, безмълвна и апатична както преди. И тогава жегата, която той вече бе започнал да харесва, изведнъж стана потискаща. Усети как му се завива свят, помисли си, че ще припадне. Отвъд почернялата прашна мрежа, моравата като че се раздвижи.

Никога през живота си не бе припадал и когато мислеше за случилото се, когато си го припомняше, осъзнаваше, че бе разговарял с мъжа, да, мъжът беше там, не, не сега, но точно си бе тръгнал. Били са по средата на разговора и той бе изгубил нишката, или не — не беше така, сякаш внезапно бе забравил от колко време разговарят и беше толкова странно да говорят така дълго и да не може да си спомни как е започнал разговорът!

Опита се да прочисти главата си и се опита да огледа по-добре мъжа, но какво бе казал той току-що? Всичко бе толкова объркващо, защото тук нямаше никого, с когото да разговаря, никого, освен нея, но той току-що бе казал на кестенявия мъж: „Да, край на инжекциите… абсолютната правилност на това бе отвъд всякакво съмнение, а старият лекар е глупак, да!“ — бе казал мъжът, само трябваше да го послуша!

Всичко това бе така чудовищно и дъщерята в Калифорния…

Той се посъвзе. Стоеше на верандата. Какво се бе случило? Беше заспал в ракитения стол. Бе сънувал. Жуженето на пчелите звучеше объркващо силно в ушите му и ароматът на гардении като че ли внезапно го бе упоил. Погледна вляво над перилата към вътрешния двор. Не помръдна ли нещо там?

Само клоните на дърветата, полюшвани от бриза. Бе виждал хиляди пъти в Ню Орлиънс този грациозен танц, сякаш едно дърво прехвърляше ветреца към друго. Тази прекрасна обгръщаща жега. Спри инжекциите! Тя ще се събуди.

Бавно, непохватно, една кралска пеперуда се катереше по мрежата пред него. Разкошни крила. Но постепенно погледът му се фокусира върху телцето й, малко, лъскаво и черно. Изведнъж тя престана да бъде пеперуда и се превърна в насекомо — отвратително!

— Трябва да си ходя — каза той на глас. — Не се чувствам съвсем добре, мисля, че трябва да полегна.

Името на мъжа. Какво беше то? Знаеше го само преди миг, бе необикновено име — а, тогава ето какво значеше онази дума, всъщност вие сте доста красив. Но чакай. Случваше се отново. Нямаше да го позволи!

— Госпожице Нанси! — Стана от стола.

Пациентката му се взираше пред себе си, непроменена, а върху нощницата й блещукаше тежкият смарагдов медальон. Целият свят се бе изпълнил със зелена светлина, с трептящи листа, с неясните очертания на бугенвилията.

— Да, жегата — прошепна той. — Дали й сложих инжекцията? — Боже господи. Всъщност бе изпуснал спринцовката и тя се бе счупила.

— Повикахте ли ме, докторе? — попита госпожица Нанси. Стоеше на вратата на верандата и се взираше в него, като бършеше ръце в престилката си. Чернокожата сестра също бе тук и стоеше зад нея.

— Нищо, просто жегата — промърмори той. — Изпуснах спринцовката. Но имам друга, разбира се.

Как само го гледаха, как се взираха в него. Мислите, че и аз полудявам, нали?

Следващият петък следобед отново видя мъжа.

Лекарят беше закъснял, имаше спешен случай в клиниката. Бързаше по Първа улица, вече почти се здрачаваше. Не искаше да ги безпокои на вечеря. Вече почти тичаше, когато стигна до портата.

Мъжът стоеше в сенките на отворената предна врата. Гледаше към него, скръстил ръце, облегнал рамо на колоната, очите му бяха тъмни и някак разширени, сякаш бе потънал в размисъл. Висок, слаб, красиво облечен.

— А, ето ви и вас — рече на висок глас лекарят. Заля го облекчение. Изкачи стълбите с протегната за поздрав ръка. — Аз съм доктор Петрие, приятно ми е да се запознаем.

И как можеше да го опише? Там просто нямаше никакъв мъж.

— Сега вече съм сигурен! — рече той на госпожица Карл в кухнята. — Видях го на верандата, но той просто изчезна пред очите ми.

— Е, и какво ни влиза на нас в работата онова, което сте видели, докторе? — отвърна тя. Доста странен отговор. Доста твърда дама, няма що. Въпреки възрастта й в нея нямаше никаква слабост. Стоеше много изправена в тъмносиния си габардинен костюм и се взираше в него през очилата с телени рамки, а устата й се бе превърнала в тънка резка.

— Госпожице Карл, аз видях онзи мъж с моята пациентка. А тя, както всички знаем, е безпомощна жена. Ако някакъв непознат идва и си отива без разрешение…

Но думите му не бяха важни. Тя или не му вярваше, или не я беше грижа. А госпожица Нанси, седнала до масата, дори не вдигна очи от чинията, по която стържеше с вилицата. Но изражението на госпожица Мили, о, това бе вече нещо — старата госпожица Мили бе явно притеснена, очите й се стрелкаха от Карл към него и обратно.

Какво домакинство само!

Той се качи вбесен в малкия прашен асансьор и натисна черния бутон на месинговата плочка.

Кадифените завеси бяха дръпнати и в спалнята бе почти тъмно, малките свещи блещукаха в червените си стъкла. Сянката на Девата подскачаше по стената. Той не намери веднага ключа за осветлението. И когато най-после успя, в лампата до леглото светна само една-единствена малка крушка. Отворената кутия за бижута бе точно до нея. Колко ефектно.

Когато видя жената да лежи там с отворени очи, почувства как гърлото му се свива. Черната й коса бе пръсната по лекьосаната възглавница. По страните й имаше непозната руменина.

Не помръднаха ли устните й?

— Лашър…

Шепот. Какво каза? Чакай, не каза ли „Лашър“? Името, което бе издълбано на дървото и изписано на прашната маса в трапезарията. А и беше чувал някой да го произнася някъде… Ето как разбра, че това е името. То изпрати ледени тръпки по гърба и врата му. Кататоничната му пациентка наистина бе проговорила. Но не, сигурно си въобразяваше. Просто му се искаше да се случи някаква чудодейна промяна в състоянието й. Тя лежеше в транс, както винаги. Това количество торазин бе достатъчно да убие някой друг…

Той остави чантата си на леглото. Напълни внимателно спринцовката, като отново си мислеше какво ли ще стане, ако не го направи, ако намали дозата наполовина, или на четвъртина, или пък ако изобщо спре лекарството, седне до нея и просто гледа какво ще стане. Видя се как внезапно я вдига и я изнася от къщата. Видя се как я разхожда с кола из околностите. Вървяха хванати за ръка по пътеката през тревата, докато стигнаха стръмния бряг на реката. И там тя се усмихна, вятърът развяваше косата й.

Що за глупости. Вече бе шест и половина и беше закъснял с инжекцията. А и спринцовката бе пълна.

Внезапно нещо го блъсна. Беше сигурен в това, макар че не можеше да каже как точно стана. Падна на пода, краката му омекнаха и спринцовката отлетя.

Когато се свести, стоеше на колене в сумрака и се взираше в прашинките, събрали се на голия под под леглото.

— Какво, по дяволите… — рече той на глас, преди да се усети, че е проговорил. Не можа да намери спринцовката. И изведнъж я видя, на метри от него, чак зад шкафа. Беше счупена, строшена, сякаш някой я бе настъпил. Всичкият торазин бе изтекъл от малкото стъклено флаконче на дъските.

— Я чакай малко! — прошепна той. Взе я и остана така, стиснал иглата в ръка. Разбира се, имаше още спринцовки, но това му се случваше за втори път…

И тогава отново се озова до леглото, взираше се в неподвижната си пациентка и мислеше как ще го направи сега. Какво, за бога, ставаше тук?

Почувства силна жега. Нещо в стаята помръдна и затропа тихичко. Бяха само мънистата на броеницата по месинговата лампа. Избърса чело. И тогава осъзна, много бавно, без да откъсва поглед от Деидре, че от другата страна на леглото стои някаква фигура. Видя тъмните дрехи, жилетката, палтото с черни копчета. После вдигна поглед и видя, че е онзи мъж.

За част от секундата неверието му прерасна в ужас. Сега нямаше никаква дезориентация, никакво нереална сънливост. Мъжът си беше там и се взираше в него. Меките му кафяви очи не се откъсваха от лицето му. И тогава внезапно изчезна. В стаята стана студено. Лек ветрец раздвижи завесите. Лекарят осъзна, че вика. Не, пищеше, ако трябваше да бъде напълно искрен.

В десет часа същата нощ случаят му бе отнет. Старият психиатър измина целия път до апартамента му, за да му го каже лично. Бяха слезли заедно до езерото и се разхождаха по бетонния бряг.

— Не можеш да излезеш на глава с тези стари фамилии. Изобщо не ти трябва да се забъркваш с Карлота Мейфеър. Тая жена познава всички. Ще се изненадаш колко народ дължи услуги за това и онова на нея, или на съдия Флеминг. Пък и тези хора имат имоти из целия град, ако вземеш да…

— Казвам ти, че го видях! — чу се да казва лекарят.

Но старият психиатър не му обърна никакво внимание. В очите му имаше едва прикрито подозрение, докато измерваше младия лекар от глава до пети, въпреки че благосклонният му тон така и не се промени.

— Тези стари фамилии. — Никога повече нямаше да отиде в онази къща.

Не каза нищо повече, но истината беше, че се чувстваше като глупак. Не беше човек, който вярва в призраци! И вече не можеше да измисли никакъв разумен аргумент за самата жена — за състоянието й, за очевидната нужда от периодична преоценка на случая й. Не, увереността му се бе стопила напълно.

И все пак знаеше, че наистина е видял мъжа. Беше го видял три пъти. И не можеше да забрави онзи следобед и неясния въображаем разговор. Мъжът бе там, да, но нематериален! Беше узнал и името му, да, то беше… Лашър!

Но дори и да изключеше този подобен на сън разговор, дори да приемеше, че се е дължал на тишината на мястото и на адската жега, на предположенията му за думата, издълбана върху дървото — другите случаи не можеше да изключи. Бе видял съвсем веществено, живо същество. И никой нямаше да го принуди да отрече това.

Седмиците минаваха, но той така и не успяваше да се разсее достатъчно с работата в клиниката и започна да описва преживяването си съвсем подробно. Кестенявата коса на мъжа бе леко вълниста. Очите му бяха големи. Светла кожа, като на горката болна жена. Беше млад, на не повече от двадесет и пет. И без някакво определимо изражение.

Лекарят дори си спомняше ръцете му. В тях нямаше нищо особено, просто бяха красиви. Беше му направило впечатление, че мъжът, макар и слаб, бе много добре сложен. Само дрехите му изглеждаха някак особено, и не стилът им, той си беше съвсем обикновен. Имаше нещо в тъканта. Тя бе някак необяснимо гладка, като лицето му. Сякаш цялата му фигура — дрехи, плът, лице — бяха сътворени от един и същ материал.

Една сутрин лекарят се събуди с изненадващо ясна мисъл: мистериозният мъж не искаше да й се дават успокоителни! Знаеше, че това е лошо. А жената, разбира се, бе беззащитна; не можеше да проговори в своя защита. Призракът я защитаваше!

„Но кой, за бога, щеше да повярва в това?“ — помисли си лекарят. Прииска му се да си е у дома, в Мейн, да работи в клиниката на баща си, а не в този влажен и чужд град. Баща му щеше да разбере. Не, всъщност не. Баща му щеше само да се притесни.

Опита се да потъне в работата. Но истината беше, че санаториумът бе отегчително място. Нямаше много за вършене. Старият психиатър му даваше по някой и друг случай, но те не бяха никакво предизвикателство. И все пак важно беше да продължава да работи, да изтрие всякакви съмнения от ума си.

Когато есента се превърна в зима, лекарят започна да сънува Деидре. В сънищата си я виждаше излекувана, жизнена, как върви бързо по улицата, а косата й се развява от вятъра. От време на време, когато се събуждаше след такъв сън, той се чудеше дали бедната жена не е умряла. Това бе най-вероятното.

Когато пролетта настъпи и той бе изкарал вече цяла година в града, усети, че трябва да види къщата отново. Хвана трамвая по линията „Сейнт Чарлз“ до Джаксън авеню и после продължи пеша, както правеше преди.

Всичко си беше съвсем същото — бодливата бугенвилия бе нацъфтяла над верандите, тревясалата градина бе осеяна с миниатюрни бели пеперуди, лантаната с нейните малки оранжеви цветчета напираше през черната метална ограда.

А Деидре седеше на люлеещия се стол на страничната веранда зад булото си от ръждясала мрежа.

И тогава го прониза силна болка. Не се бе чувствал толкова притеснен през целия си живот.

Някой трябва да направи нещо за тази жена.

Продължи безцелно напред, докато накрая не се озова на мръсната и шумна улица. Една занемарена квартална кръчма привлече погледа му. Влезе вътре, благодарен за ледения хлад от климатиците и относителната тишина, в която само неколцина старци разговаряха приглушено на бара. Взе си питие и се отправи към последната дървена маса в дъното на помещението.

Състоянието на Деидре Мейфеър го измъчваше. И загадката с привидението само влошаваше нещата. Замисли се и за дъщерята в Калифорния. Щеше ли да се осмели да й се обади? Като лекар на лекар… Но той дори не знаеше името й.

— Освен това нямаш право да се месиш — прошепна той. Отпи с наслада от студената бира. — Лашър — прошепна отново. Що за име бе това? Младата стажантка от Калифорния щеше да го помисли за откачен. Отпи още една голяма глътка.

Изведнъж му се стори, че в бара става по-топло. Сякаш някой бе отворил вратата и бе пуснал пустинен вятър. Дори старците, които разговаряха над бирите си, като че ли забелязаха това. Видя как един от тях избърса лицето си с мръсна кърпа, а после продължи спора си.

Тогава, щом вдигна очи от чашата си, лекарят видя точно пред себе си мистериозния мъж. Седеше до масата близо до вратата към улицата.

Същото восъчно лице, същите кафяви очи. Същите невзрачни дрехи от необичайна материя, така гладки, сякаш сияеха слабо, с приглушена светлина.

Въпреки че мъжете в съседство продължаваха разговора си, лекарят почувства същия силен ужас, който бе познал в тъмната спалня на Деидре Мейфеър.

Мъжът седеше съвършено неподвижно и се взираше в него. Деляха ги по-малко от двайсет крачки. Бялата дневна светлина от големите прозорци на бара падаше отчетливо на рамото му и осветяваше едната страна на лицето му.

Наистина бе там. Устата на лекаря се напълни със слюнка. Призляваше му. Бе на път да припадне. Щяха да си помислят, че е пиян. Само бог знае какво щеше да се случи — насили се да успокои ръката, с която държеше чашата. Опитваше се да не се паникьосва напълно, както в спалнята на Деидре.

И тогава, съвсем внезапно, мъжът сякаш потрепна, като прожектиран образ, после изчезна пред очите му. Студен полъх нахлу в бара.

Барманът се обърна, за да прихване една лекьосана салфетка да не отлети. Някъде се затръшна врата. Разговорът като че стана по-силен. Лекарят почувства как нещо в главата му започва леко да тупти.

— Полудявам… — прошепна.

Нямаше сила на земята, която да го принуди да мине отново покрай къщата на Деидре Мейфеър.

Но на следващата нощ, докато караше към дома покрай езерото, видя мъжа отново. Стоеше под една улична лампа близо до гробището на Канал булевард. Жълтата светлина се изливаше право върху него, пред тебеширенобялата стена на гробището.

Успя само да го мерне, но знаеше, че не му се е привидяло. Разтрепери се силно. За миг му се стори, че е забравил кой педал за какво е, но после натисна безразсъдно газта, като пълен глупак, сякаш непознатият щеше да хукне да го преследва. Не се почувства в безопасност, докато не затвори вратата на апартамента си.

Следващият петък видя мъжа на дневна светлина. Стоеше неподвижен на тревата на Джаксън Скуеър. Една минувачка се обърна да го погледне. Да, там, точно както преди! Лекарят хукна по улиците на Френския квартал. Намери такси пред входа на един хотел и каза на шофьора да го откара някъде далече оттук, просто да кара нанякъде, без значение къде.

Дните минаваха и лекарят вече не бе толкова изплашен, колкото ужасен. Не можеше нито да спи, нито да яде. Не можеше да се концентрира върху нищо. Постоянно се луташе в някакъв пълен мрак. Взираше се с тих гняв в стария психиатър всеки път щом го срещнеше.

Как, за бога, можеше да обясни на това чудовищно нещо, че вече дори не се приближаваше до нещастната жена в люлеещия се стол? Вече не носеше игли, не даваше лекарства! Вече не съм враг, не разбираш ли!

Да потърси помощ или разбиране от някого беше риск за репутацията му, дори за цялото му бъдеще. Психиатър, полудял като пациентите си. Беше отчаян. Трябваше да избяга от това. Кой знае кога можеше да се появи отново? Ами ако станеше тук, в санаториума!

Накрая, един понеделник сутринта, нервите му съвсем се разклатиха, ръцете му трепереха и той се озова в кабинета на стария психиатър. Не беше решил какво ще му каже, знаеше само, че не може да издържа повече. И скоро откри, че трепери от тропическата жега, от главоболието и безсънните нощи, от нуждата възможно най-скоро да подаде оставката си.

Отпътува от Ню Орлиънс същия следобед.

Едва когато бе вече в безопасност, в кабинета на баща си в Портланд, Мейн, най-после разказа цялата история.

— В лицето му никога нямаше нищо заплашително — обясни той. — Напротив. Беше някак странно благо, като лицето на Христос на иконата в стаята й. Просто се взираше в мен. Но не искаше да й слагам инжекцията! Опитваше се да ме изплаши.

Баща му бе търпелив човек. Не отговори веднага. След малко заразказва за странните неща, на които бе станал свидетел през годините в психиатричните клиники — лекари, които сякаш били „заразени“ с неврозите и психозите на своите пациенти. Бе виждал и лекар да изпада в кататония сред своите кататонични пациенти.

— Важното е, Лари, че трябва да си починеш — рече той. — Да позволиш на ефектите от цялата тази история да отшумят. И да не казваш никому за това.

Годините минаваха. Работата му в Мейн вървеше добре. Постепенно той изгради солидна частна практика, независимо от баща си.

А колкото до призрака — остави го зад гърба си, в Ню Орлиънс, заедно със спомена за Деидре Мейфеър, вечно седнала в онзи стол.

И все пак в него остана някакъв страх, че може по някое време да види отново онова нещо. Остана страхът, че щом се е случило веднъж, може да се случи отново, по съвършено различни причини. Бе изпитал истински ужас в онези влажни, мрачни дни в Ню Орлиънс и вече никога нямаше да може да гледа света със същите очи.

Сега, докато стоеше до прозореца в тъмната хотелска стая в Ню Йорк, осъзна, че всичко го връхлита отново. И както бе правил хиляди пъти преди, започна да анализира странната история. Търсеше скритото й значение.

Наистина ли онова нещо го преследваше из Ню Орлиънс, или той просто не бе разбрал намеренията на мълчаливия призрак?

Може би не се беше опитвал да го изплаши. Може би всъщност го умоляваше да не забравя онази жена! Вероятно по някакъв начин то беше чудата проекция на отчаяните й мисли, образ, изпратен от съзнание, което не познава други начини за общуване.

Но тази мисъл не го успокояваше. Твърде ужасно бе да си представи беззащитната жена, която изпраща зов за помощ чрез призрачния си пратеник, който, по причини, които той никога нямаше да узнае, не можеше да говори, а само се появяваше за кратко.

Но кой би могъл да разтълкува тези странни случки? Кой би посмял да твърди, че е бил прав?

Аарън Лайтнър, англичанинът, колекционерът на истории за призраци, който му бе дал визитка с думата „Таламаска“? Беше казал, че иска да помогне на удавника от Калифорния: „Може би той не знае, че това се е случвало и с други хора. Може би има нужда да чуе, че и други са се връщали от смъртта с подобни дарби“.

Да, това би помогнало, нали? Да знаеш, че и други са виждали призраци?

Но не това бе най-лошото — да видиш призрак. Нещо много по-лошо от страха го връщаше отново на онази закрита с мрежи веранда, при бледата жена в люлеещия се стол. Това бе вината, вина, която трябваше да носи цял живот — че не се е опитал по-упорито да й помогне, че така и не се бе обадил на дъщеря й.

Зората тъкмо се пукваше над града. Той гледаше промяната в небето, слабото зарево по мръсните стени отсреща. Тогава отиде до гардероба и извади картичката на англичанина от джоба на палтото си.

ТАЛАМАСКА

„Ние наблюдаваме и винаги сме тук.“

Вдигна телефонната слушалка.

Разговаряха цял час, което го учуди, но всички подробности като че ли го връхлетяха отново. Нямаше нищо против малкия диктофон с примигващото миниатюрно червено око. Все пак не спомена никакви имена, нито адреси, нито дори дати. Ню Орлиънс, стара къща, само това. И говореше ли, говореше. Сега осъзна, че така и не бе докоснал закуската си, само отново и отново изпразваше чашата с кафе.

Лайтнър се оказа отличен слушател, реагираше деликатно, без да го прекъсва. Но лекарят не се почувства по-добре. Всъщност, когато приключи, се чувстваше като глупак. И докато гледаше как Лайтнър взима малкия диктофон и го прибира в куфарчето си, едва не поиска касетата.

Но точно Лайтнър наруши тишината и остави няколко банкноти върху сметката.

— Има нещо, което трябва да ви кажа — рече той. — Мисля, че ще ви успокои.

Възможно ли бе нещо да го успокои?

— Нали помните, че събирам истории за призраци.

— Да.

— Е, зная коя е тази стара къща в Ню Орлиънс. Виждал съм я. Записвал съм други истории на хора, видели мъжа, когото описвате.

Лекарят остана безмълвен. Думите бяха изречени с абсолютна убеденост. Всъщност бяха изречени с такъв авторитет и увереност, че той повярва на казаното без капка съмнение. За първи път огледа по-внимателно Лайтнър. Беше по-възрастен, отколкото изглеждаше на пръв поглед. Вероятно на шейсет и пет, дори на седемдесет. Лекарят отново се почувства някак пленен от излъчването му — беше така приветлив, така доверчив, така вдъхващ доверие.

— Други хора — прошепна той. — Сигурен ли сте?

— Чувал съм и различни описания, някои от тях много подобни на вашето. И ви казвам това, за да разберете, че не сте си го въобразили. Той не бива да измъчва повече съзнанието ви. И не сте можели да помогнете на Деидре Мейфеър, между другото. Карлота Мейфеър никога не би го позволила. Длъжен сте да забравите напълно тази история. И да спрете да се тревожите за това.

За миг лекарят почувства облекчение, сякаш се бе изповядал и свещеникът бе изрекъл думите: „Простено ти е“. Но после го връхлетя пълното значение на откровеността на Лайтнър.

— Вие ги познавате! — прошепна той. Усети, че се изчервява. Тази жена бе негова пациентка. Бе внезапно и напълно объркан.

— Не, не ги познавам, но ги зная — отвърна Лайтнър. — И ще пазя историята ви в пълна тайна. Можете да сте сигурен в това. Помнете, не използвахме никакви имена при записа. Нито дори вашето и моето.

— И въпреки това трябва да ви помоля за касетата — рече лекарят разтревожен. — Аз наруших лекарската тайна. Нямах никаква представа, че вие знаете.

Лайтнър веднага извади малката касета и я сложи в ръката му. Изглеждаше напълно невъзмутим.

— Разбира се, заповядайте — рече той. — Разбирам.

Лекарят промърмори някаква благодарност, объркването му нарастваше. И все пак облекчението не бе изчезнало напълно. И други бяха виждали онова същество. Този мъж знаеше това. Не беше излъгал. Значи той самият бе с всичкия си. В него започна да изплува някаква горчивина, горчивина към шефовете му в Ню Орлиънс, към Карлота Мейфеър, към онази отвратителна госпожица Нанси…

— Важното сега е да не се тревожите повече за това — рече Лайтнър.

— Да — отвърна лекарят. — Ужасно е. Онази жена, лекарствата.

Не, недей дори да… Замълча, втренчи се в касетата, а после в празната чаша.

— А тя дали е…

— Все така е. Бях там миналата година. Госпожица Нанси почина, онази, която не харесвате особено. Госпожица Мили си отиде преди известно време. Понякога се чувам с хора от града и те твърдят, че Деидре си е все така.

Лекарят въздъхна.

— Да, вие наистина ги знаете… по имена.

— Да, затова ми повярвайте — рече Лайтнър, — като ви казвам, че и други са виждали същото. Не сте луд. И не трябва да се тормозите излишно за такива неща.

Лекарят бавно огледа отново Лайтнър. Той затваряше куфарчето си. Погледна самолетния си билет, като че ли остана доволен, и го пъхна в джоба на палтото си.

— Позволете ми да ви кажа още нещо — рече Лайтнър, — защото трябва да тръгвам за летището. Не разказвайте това на никого. Няма да ви повярват. Само онези, които са виждали подобни неща, вярват в тях. Трагично е, но е безусловно вярно.

— Да, зная — рече лекарят. Много му се искаше да попита, но не можеше. — А вие? — И замълча.

— Да, виждал съм го — каза Лайтнър. — Беше страшничко наистина. Точно както го описвате. — Стана да си тръгва.

— Но какво е той? Призрак? Дух?

— Не зная какво точно представлява. Всички разкази си приличат. Там нищо не се променя. Всичко си е същото, година след година. Но сега трябва да вървя. Още веднъж ви благодаря и ако някога пожелаете да поговорим отново, знаете как да ме намерите. Имате визитката ми. — Лайтнър протегна ръка. — Довиждане.

— Почакайте. А дъщерята, какво става с нея? Стажантката?

— А, тя сега е хирург — отвърна Лайтнър, като хвърли поглед на часовника си. — Неврохирург, мисля. Наскоро е взела последните изпити за правоспособност, нали така се наричат? Но аз всъщност не я познавам. Само чувам това-онова за нея. Пътищата ни никога не са се пресичали. — Той замълча и се усмихна набързо, някак формално. — Довиждане, докторе, благодаря ви отново.

Лекарят остана дълго на мястото си, мислеше. Наистина се чувстваше много по-добре, безкрайно по-добре. Нямаше никакво съмнение. Не съжаляваше, че бе разказал историята. Всъщност самата среща му изглеждаше като някакъв дар, като нещо, изпратено от съдбата да вдигне от плещите му най-страшното бреме, което бе носил. Лайтнър знаеше за целия случай и разбираше. Лайтнър знаеше за дъщерята в Калифорния.

Лайтнър щеше да каже на тази млада жена неврохирург онова, което трябваше да знае, ако вече не го бе сторил. Да, бе освободен от бремето. Бремето вече го нямаше. А дали сега то тежеше на Лайтнър, не го интересуваше.

И тогава го сполетя най-странната мисъл, нещо, за което не се бе сещал от години. Никога не бе ходил в онази огромна къща на Гардън Дистрикт по време на буря. Колко ли красиво щеше да е да наблюдава как дъждът се стича по онези високи прозорци, да го чува по покривите на верандите. Колко лошо, че бе пропуснал подобно нещо. Бе си го мислил често, но никога не го бе виждал. А дъждът в Ню Орлиънс бе толкова красив.

Е, щеше да забрави за цялата работа, защо не. Хвана се, че отговаря на уверенията на Лайтнър, сякаш бяха думи, изречени на изповед, думи с някаква религиозна тежест. Да, щеше да забрави за всичко това.

Даде знак на сервитьорката. Беше гладен. Сега закуската щеше да му се услади. И без да мисли много за това, извади визитката на Лайтнър от джоба си и погледна телефонните номера — номера, на които можеше да се обади, ако има въпроси, номера, на които изобщо не възнамеряваше да звъни. Накъса я на малки парченца и ги пусна в пепелника. А после ги запали.

Две

Девет вечерта. Стаята бе тъмна, ако не се броеше синкавата светлина от телевизора. Госпожица Хавишам, не беше ли тя — призрак в сватбена рокля от любимите „Големи надежди“.

През чистите прозорци без завеси можеше да види светлините в центъра на Сан Франциско, ако реши — съзвездие, блещукащо през рядката мъгла, и точно под него заострените покриви на по-малките къщи в стил кралица Ана по Либърти стрийт. Колко обичаше Либърти стрийт! Неговата къща бе най-високата в редицата, вероятно бивше имение, а не само красива сграда, извисяваща се царствено сред по-скромните си посестрими, над шума и суетата на Кастро[1].

Той бе възстановил тази къща. Познаваше всеки пирон, всяка греда, всеки корниз. По потник, под прежурящото слънце, той бе поставил всяка керемида по покрива. Дори бе излял бетона на страничната алея.

Сега се чувстваше в безопасност в дома си, но никъде другаде. Не бе излизал от цели четири седмици от тази стая, освен до малката баня в съседство.

Лежеше на леглото часове наред, ръцете му горяха в черните кожени ръкавици, които не можеше и не би свалил, и се взираше в черно-белия телевизор пред себе си. Бе му позволил да оформя мечтите му чрез различните видеокасети, които обичаше, видеокасети с филми, които бе гледал преди години с майка си. За него те бяха „домашни филми“, защото не само разказваха прекрасни истории за прекрасни хора, които бяха станали неговите герои и героини, но показваха и прекрасни къщи. В „Ребека“[2] имаше Мандърлей. „Големите надежди“ си имаха разрушеното имение на госпожица Хавишам. „Газлайт“ имаше хубавата лондонска къща на площада. „Червените обувки“ имаха имение на морето, където хубавата танцьорка отиде, за да чуе новината, че скоро ще стане примабалерина.

Да, домашни филми, филми за мечтите от детството, за герои, великолепни като къщите. Пиеше бира след бира и гледаше. Унасяше се в сън и се будеше. Ръцете вече определено го боляха в ръкавиците. Не отговаряше на телефона. Не отговаряше на позвъняванията на вратата. Леля Вивиан щеше да се погрижи.

От време на време тя влизаше в стаята му. Даваше му по още една бира или някаква храна. Но той рядко ядеше.

— Майкъл, моля те — казваше тя. И се усмихваше.

— По-късно, лельо Вив.

Не виждаше никого и не разговаряше с никого, освен с доктор Морис, но доктор Морис не можеше да му помогне. Приятелите му също не можеха. Пък и вече не искаха да говорят с него. Вече се бяха изморили да слушат как бил умрял за час, а после се върнал обратно. А той определено не искаше да разговаря със стотиците, които желаеха да видят демонстрация на психичната му сила.

Тази сила му бе омръзнала до смърт. Никой ли не разбираше това? Беше като салонен трик — да маха ръкавиците си, да докосва разни неща и да вижда някакъв прост, най-обикновен образ. „Ти си взел този молив от жена от офиса ти вчера. Тя се казва Герт“ или „Този медальон си извадила сутринта и си решила да го носиш, но не си го искала наистина. Искала си да сложиш перлите, но не си успяла да ги откриеш“.

Това бе само нещо физическо, като антена, която може би всички човешки същества са притежавали преди хиляди години.

Наистина ли никой не осъзнаваше истинската му трагедия? Че не може да си спомни какво е видял след удавянето. „Лельо Вив, казваше той, когато от време на време се опитваше да й обясни, наистина видях хора там горе. Бяха мъртви. Всички бяхме мъртви. И имах избор, можех да се върна назад. Бях изпратен обратно с някаква цел.“

Бледа сянка на мъртвата му майка, леля Вив само кимаше.

— Зная, скъпи. Може би с времето ще си спомниш. С времето.

Накрая приятелите му бяха започнали да стават жестоки. „Майкъл, ти откачаш. Случва се хора да се удавят и да бъдат спасени. Няма никаква специална цел.“

„Това са приказки за лудницата, Майк.“

Тереза все плачеше ли, плачеше. „Виж, Майкъл, няма никакъв смисъл да идвам тук. Ти просто не си същият човек.“

Не. Не беше същият човек. Онзи човек се удави. И той отново и отново се опитваше да си спомни спасяването — жената, която го бе извадила от водата и го бе извлачила на борда. Само да можеше да поговори с нея, само ако доктор Морис успееше да я открие… Просто искаше да чуе от собствената й уста, че не е казал нищо. Просто искаше да махне тези ръкавици и да хване ръката й, когато я попита за това. Може би чрез нея щеше да си спомни…

Доктор Морис искаше от него да идва за по-нататъшна оценка.

„Оставете ме на мира. Просто открийте онази жена. Зная, че можете. Казахте ми, че ви се е обадила. Казала е името си.“

Беше приключил с болниците, със сканирането на мозъка, с електроенцефалограмите, с инжекциите и хапчетата.

Виж, бирата бе друго нещо. Знаеше как да я дозира. И понякога като че ли му помагаше да се доближи до спомена…

… Бе видял там цяло друго селение. Хора — много хора. От време на време се появяваше отново — огромното призрачно селение. Той я видя… коя беше тя? Тя каза… И тогава изчезваше. „Ще го направя, ще го направя. Дори и да умра, ще го направя.“

Дали наистина им бе казал това? Как би могъл да си въобрази подобни неща, неща, така далече от собствения му свят, веществен и реален, и откъде идваха тези странни проблясъци, че е далече оттук, обратно у дома, в града на своето детство?

Не знаеше. Вече нищо не разбираше.

Знаеше, че е Майкъл Къри, че е на четирийсет и една години, че има няколко милиона, скътани настрана, и имущество, възлизащо горе-долу на същата стойност, което бе много добре, защото строителната му компания бе затворена, замразена. Вече не можеше да я управлява. Бе загубил най-добрите си дърводелци и бояджии — бяха отишли в други бригади из града. Бе загубил и голямата поръчка, която означаваше толкова много за него — възстановяването на стария хотел-пансион на Юниън стрийт.

Знаеше, че ако свали ръкавиците и започне да докосва разни неща — стени, под, бирена кутийка, екземпляра от „Дейвид Копърфийлд“, който лежеше отворен до него — ще го връхлетят онези мимолетни и безсмислени образи, късчета информация, които го подлудяваха. Ако вече не го бяха подлудили.

Знаеше, че е бил щастлив преди удавянето, не абсолютно щастлив, но щастлив. Животът му бе хубав.

Сутринта на голямото събитие се събуди късно. Имаше нужда от почивен ден и сега моментът бе подходящ да си го вземе. Хората му се справяха много добре и може би не се налагаше да ги проверява. Беше първи май и го сполетя най-странният спомен — за едно дълго пътуване, започнало от Ню Орлиънс и продължило по крайбрежието на Флорида, когато бе още момче. Сигурно е било през великденската ваканция, но не беше сигурен, а всички, които можеха да знаят — майка му, баща му, дядо му и баба му — бяха вече мъртви.

Онова, което помнеше, бе чистата зелена вода и онзи бял плаж, и колко бе топъл. А пясъкът хрущеше като захар под краката му.

Всички бяха слезли до прибоя да поплуват на залеза; нямаше ни помен от хладен повей; и въпреки че огромното оранжево слънце все още висеше на синия западен хоризонт, точно над главите им вече се бе показал полумесецът на луната. Майка му бе посочила към нея и бе казала: „Виж, Майкъл“, дори баща му като че й се любуваше, баща му, който никога не забелязваше подобни неща, бе казал тихо, че мястото е много красиво.

Болеше го от този спомен. Студът в Сан Франциско бе единственото нещо, срещу което силно негодуваше, и без да може да обясни защо, точно споменът за южната топлина го бе накарал да отиде онзи ден на брега на океана. Имаше ли въобще по-студено място по целия бряг на залива? Знаеше колко безцветна и страховита е водата, която ще види под безцветното мрачно небе. Знаеше как вятърът ще го пронизва през дрехите.

И все пак отиде. Сам на брега на океана в онзи мрачен, безцветен следобед със спомена за южните води, за спускането от хълма със стария пакард под напора на мекия гальовен южен вятър.

Не бе пуснал радиото, докато караше през града.

И затова не бе чул предупрежденията за силния прилив. Пък и какво, ако ги беше чул? Знаеше, че там е опасно. Всяка година на мястото загиваха хора — и местни, и туристи.

Може би трябваше да се замисли малко повече за това, когато излезе на скалите точно под ресторант „Скалната къща“. Опасни, да, както винаги, и хлъзгави. Но не се страхуваше, че ще падне, не се страхуваше и от морето, не се страхуваше от нищо. Отново си мислеше за Юга, за летните вечери в Ню Орлиънс, когато цъфтеше жасминът. Мислеше си за аромата на лунничетата в двора на баба му.

Вълната трябва да го бе повалила в безсъзнание. Нямаше никакъв спомен как го залива. Само отчетливото усещане, че се издига нагоре, че вижда тялото си някъде там, подхвърляно от вълните, че вижда как хората махат и сочат и други, които се втурват в ресторанта да търсят помощ. Да, той знаеше какво правеха те, всички онези хора. Но не беше точно сякаш ги гледа отгоре. Беше сякаш знаеше всичко за тях. И колко щастлив се чувстваше там горе, в безопасност; без да можеше да обясни защо. Беше свободен, толкова свободен, че не разбираше тяхната тревога, защо се безпокояха толкова за подхвърляното от вълните тяло.

Тогава започна другата част. Сигурно тогава вече е бил наистина мъртъв. Всички онези прекрасни неща, които му се явиха, и другите мъртви бяха там, и той разбираше, разбираше и най-простите, и най-сложните неща, и защо трябва да се върне обратно; да, порталът, обещанието, внезапното безтегловно спускане обратно към тялото, проснато на палубата на яхтата, към тялото, което бе вече мъртво, удавено преди цял час, към болката. Върна се към живота с втренчен поглед, знаещ всичко, готов да стори точно каквото искаха от него. С цялото онова прекрасно знание!

В първите няколко секунди той отчаяно се опитваше да разкаже къде е бил и какво е видял, да разкаже за страхотното си дълго приключение. О, как се опитваше! Но всичко, което си спомняше сега, бе ужасната болка в гърдите, ръцете и краката и смътната фигура на жена до него. Крехко същество с бледо, деликатно лице. Косата й бе скрита от тъмен каскет, за секунда очите й проблеснаха като светлини в мрака пред него. Успокояваше го тихо, че ще се погрижат за него.

Бе невероятно тази малка жена да го е измъкнала от морето и да е изпомпала водата от дробовете му. Но в този момент той не разбираше, че тя е неговият спасител.

Някакви мъже го вдигнаха и го сложиха на носилка. Завързаха го за нея и болката го изпълни. Вятърът шибаше лицето му. Той не можеше да държи очите си отворени. Носилката се вдигна.

И след това объркването. Отново ли бе припаднал? Нима бе изпаднал в пълна забрава? Никой не можеше нито да потвърди, нито да отрече случилото се после. Бяха го изнесли на брега, където чакаха линейка и репортери. Спомняше си проблясъците на светкавиците, хората изричаха името му. И линейката, да, някой се опитваше да вкара игла във вената му. Май бе чул и гласа на леля Вив. Умоляваше ги да спрат. Той трябваше да седне. Не биваше да го овързват отново, не!

— Чакайте, господин Къри, чакайте. Ей, я ми помогнете с тоя човек! — Все пак го вързаха отново. Отнасяха се с него като със затворник. Той се бореше. Но без полза; бяха инжектирали нещо в ръката му, знаеше го. Виждаше как мракът се спуска.

И тогава те се върнаха, онези, които бе видял там, отвъд, отново му говореха.

— Разбирам — каза той. — Няма да позволя да се случи. Ще ида у дома. Зная къде е. Помня…

Когато се събуди, го заливаше ярка изкуствена светлина. Болнична стая. Беше овързан с кабели към някакви машини. Най-добрият му приятел, Джими Барнс, седеше до леглото му. Опита се да поговори с Джими, но тогава сестрите и докторите го наобиколиха.

Докосваха го, по ръцете, по краката, задаваха му въпроси. Но той не можеше да се концентрира достатъчно, за да им отговори. Непрестанно виждаше разни неща — мимолетни образи на медицински сестри, на санитари, на болнични коридори. Какво беше това? Знаеше името на лекаря — Ранди Морис — и как целува жена си, Дийни, преди да излезе от къщи. И какво? Тези образи буквално изникваха в главата му. Не можеше да ги спре. Беше като да си наполовина буден и наполовина заспал, трескав, тревожен.

Сви рамене и се опита да прочисти главата си.

— Чуйте ме — каза. — Опитвам се.

В края на краищата знаеше за какво е всичко това, докосването, знаеше, че се е удавил и те искат да разберат дали не е получил някакво мозъчно увреждане.

— Но не бива да се притеснявате. Аз съм добре. Съвсем добре. Трябва да се махна оттук, да си събирам багажа. Трябва веднага да си ида у дома…

Резервации за самолета, затваряне на фирмата… Входът, обещанието, целта му, съдбоносната му цел…

Но каква бе тя? Защо трябваше да се върне у дома? И тогава дойде нов порой от образи — сестри чистеха тази стая, някой бършеше хромираната преграда на леглото му преди няколко часа, докато той спеше. Спрете. Трябваше да се върне отново към целта, към целта…

И тогава осъзна. Не можеше да си спомни каква е целта! Не можеше да си спомни какво бе видял, докато бе мъртъв! Не си спомняше нищо — хората, местата, какво му бяха казали — нищо. Не, това не можеше да бъде. Та нали беше така чудовищно ясно. И те разчитаха на него. Бяха казали: „Майкъл, знаеш, че не си длъжен да се връщаш, можеш да откажеш“. Но той бе казал, че ще го направи, че ще… какво? То щеше да се върне, като мимолетен проблясък, като сън, който си забравил, но по-късно си припомняш напълно!

Седна в леглото, като извади една от иглите, забучени в ръката му, и помоли за лист и химикалка.

— Трябва да лежиш.

— Не сега. Трябва да запиша нещо. — Но нямаше какво да запише! Помнеше как стои на скалата и мисли за онова отдавна отминало лято във Флорида, за топлите води… И после мократа, студена болка, когато лежеше на носилката.

Всичко си бе отишло.

Трябваше да затвори очи, да се опита да игнорира странната топлина в ръцете си и сестрата, която го буташе към възглавниците. Някой молеше Джими да излезе от стаята. Джими не искаше да го прави. Но защо виждаше всички тези странни несвързани неща — отново мимолетните образи на санитари, на съпруга на сестрата и тези имена, защо знаеше всички тези имена?

— Не ме докосвайте — рече той. Преживяването отвъд, отвъд океана, само то имаше значение!

Внезапно посегна към химикалката.

— Ако се поуспокоите…

Да, нов образ, когато докосна химикалката — сестрата я вадеше от чекмеджето на бюрото в коридора. И хартията — образ на мъж, който прибира бележника в метално шкафче.

А масичката до леглото? Образ на жената, която я бе почистила последно, с парцал, минаваща от стая в стая, с парцал, пълен с микроби. И някакъв проблясък за мъж с радио. Някой правеше нещо с радио.

А леглото? Последният пациент в него — госпожа Она Патрик, умряла в единайсет преди обед вчера, преди той дори да реши да иде на брега на океана. Не. Изключете това! Пред очите му за миг се появи тялото й в болничната морга. „Не мога да издържам!“

— Какво има, Майкъл? — попита доктор Морис. — Кажи ми. — Джими спореше с някого в коридора. Чуваше и гласа на Стейси. Стейси и Джими бяха най-добрите му приятели.

Трепереше.

— Да, разбира се — прошепна той на лекаря. — Ще ви кажа. Само ако не ме докосвате.

В отчаянието си той сложи ръце на главата си и прокара пръсти през собствената си коса и… милостиво не почувства нищо. Отново потъна в сън, като си мислеше — ето, то ще се появи отново, тя ще бъде там и аз ще разбера. Но още докато се унасяше, осъзна, че всъщност не знае коя е тя.

Трябваше да си иде у дома, да, у дома — след всичките тези години, тези дълги години, в които домът се бе превърнал в някаква фантазия…

— Трябва да се върна там, където съм роден — прошепна. Беше му толкова трудно да говори. Така му се спеше. — Ако ми дадете още някакви лекарства, ще ви убия, кълна се.

На следващия ден приятелят му Джими му донесе кожените ръкавици. Майкъл не смяташе, че ще помогнат, но си струваше да опита. Беше изпаднал в толкова силна възбуда, че бе на ръба на лудостта.

Когато репортерите се обадиха по телефона в болничната му стая, той им избълва всичко за „случващото се“. А когато те си пробиха път и до стаята му, той говореше отново и отново, разказваше до безкрайност и все повтаряше: „Не мога да си спомня!“. Дадоха му да докосне разни неща и той им каза какво вижда. „Но това не значи нищо.“

Камерите работеха, а безбройните им механизми издаваха електронните си звуци. Болничният персонал разпъждаше репортерите. Майкъл се страхуваше да докосва дори вилицата или ножа. Не искаше да яде. Служители от цялата болница непрестанно идваха и бутаха разни предмети в ръцете му.

Когато бе под душа, докосна стената. И видя отново жената, мъртвата жена. Тя е била в тази стая три седмици. „Не искам да си взимам душ — каза тя. — Болна съм, не разбираш ли?“ Снаха й я караше да стои там. Трябваше да се махне от кабинката. Падна изтощен на леглото и пъхна ръце под възглавницата.

Когато за първи път сложи кожените ръкавици, се появиха няколко мимолетни образа. И после той потри бавно ръце една в друга и всичко се разми, образите се насложиха един върху друг, докато вече не можеше да различи нищо, и множеството имена, които се въртяха из главата му, се сляха в шум, а после изчезнаха.

Посегна бавно към ножа на подноса. Видя нещо, но съвсем смътно, тихо, което после изчезна. Вдигна чашата и пи мляко. Само някакво потрепване. Слава богу! Ръкавиците вършеха работа. Номерът бе просто да върши всичко много бързо.

Само да можеше да се махне оттук! Но те не го пускаха.

— Не искам мозъчно сканиране — каза той. — Мозъкът ми си е наред. Ръцете ме подлудяват.

Но те се опитваха да помогнат — доктор Морис, главният лекар и приятелите му, и леля Вивиан, която стоеше до леглото му с часове. По негова молба доктор Морис се бе свързал с човека от линейката и с бреговата охрана, с хората от спешна помощ и с жената от яхтата, жената, която го бе съживила — с всички, които можеха да си спомнят дали е казал нещо важно. В края на краищата дори една-единствена думичка можеше да отключи паметта му.

Но думи нямаше. Майкъл бе измърморил нещо, когато отворил очи, каза жената, но тя не успяла да разбере каква точно е думата. Започвала с „Л“, нещо като име, може би. Но това било всичко. После хората от бреговата охрана го отнесли. В линейката той започнал да буйства и трябвало да го успокоят.

И все пак му се искаше да може да поговори с тези хора, особено с жената, която го бе върнала обратно. Бе казал това на журналистите.

Джими и Стейси оставаха с него до късно всяка нощ. Леля Вив идваше всяка сутрин. Накрая дойде и Тереза, боязлива, изплашена. Не можела да стои до болни хора.

Той се засмя. Ти си си точно за Калифорния, рече си той. Представи си как казва нещо такова. И тогава направи нещо импулсивно. Свали ръкавиците и сграбчи ръката й.

Уплашена, не те харесвам, ти си център на внимание, искам да се разкарам от всичко това, не ти вярвам, че си се удавил, това е нелепо, искам да се махна оттук, аз, трябваше да ми се обадиш.

— Отивай си, скъпа — каза той.

Веднъж, през тихите часове, една от сестрите пъхна сребърна писалка в ръката му. Той бе дълбоко заспал. Ръкавиците бяха на масата.

— Кажи ми името й — рече тя.

— Не виждам името й, виждам бюро.

— Опитай се.

— Красиво махагоново дърво със зелена настолна попивателна.

— А жената, която използва писалката?

— Алисън.

— Да. Къде е тя?

— Не зная.

— Опитай отново.

— Казах ти, че не зная. Тя ти я даде и ти я сложи в чантичката си тази сутрин. Това са просто образи. Не знам къде е. Ти си в кафене и пишеш на една салфетка с писалката. Мислиш си, че трябва да ми я покажеш.

— Тя е мъртва, нали?

— Не зная, казах ти. Не виждам. Алисън, само това виждам. Тя пише списък за покупки с писалката, за бога, искаш ли да ти кажа какво пише в него?

— Трябва да виждаш и още нещо.

— Да, ама не виждам! — Сложи си ръкавиците. Вече нищо нямаше да го накара да ги свали.

Следващите три седмици бяха същинска агония. Двама от бреговата охрана му се обадиха, както и един от шофьорите на линейката, но не можаха да му кажат нищо, което да му помогне. А жената от яхтата, която го бе спасила, не искаше да се набърква. Доктор Морис й бе обещал, че няма да я замесва. Междувременно бреговата охрана бе признала пред пресата, че не са успели да запишат името на кораба или регистрацията му. Един от вестниците го наричаше „океански круизър“. Може би сега беше на другия край на света.

Майкъл вече бе осъзнал, че е разказал историята си на твърде много хора. Всяко списание в страната искаше да го интервюира. Не можеше да излезе, без някой репортер да изскочи на пътя му или пък някой напълно непознат да напъха портфейл или снимка в ръката му. Телефонът също не спираше да звъни. Пощата пред вратата му се трупаше и макар че събра куфара си, той все не можеше да се принуди да тръгне. Вместо това пиеше леденостудена бира по цял ден, а после, когато бирата вече не действаше — бърбън.

Приятелите му се опитаха да му останат верни. Разговаряха на смени с него, опитваха се да го успокоят, опитваха се да го накарат да остави пиенето, но не успяваха. Стейси дори му четеше, защото той не можеше сам. Беше изтощил всички и го съзнаваше.

Истината беше, че в ума му бе същинско гъмжило. Опитваше се да различи нещата. Ако не можеше да си спомни, поне можеше да разбере всичко това, това разтърсващо, ужасно нещо. Но той знаеше, че броди отново и отново около „живота и смъртта“, „около случилото се там отвъд“, около начина, по който бариерите между живота и смъртта се разтрошаваха в нашето популярно и сериозно изкуство. Нима никой не забелязваше това? Филми и романи отново и отново повтаряха какво се случва. Просто трябва да се вгледаш и ще го видиш. Защо не бе разбрал досега, че подобно нещо се случва.

Да вземем филма на Бергман „Фани и Александър“. Мъртвите просто идваха и разговаряха с живите. А нима и във „Викове и шепот“ мъртвите не се надигаха и не проговаряха? Имаше и някои комедии, смятани за по-леки филми, в които това се случваше още по-често. Да вземем например „Жената в бяло“, с онова малко мъртво момиченце, което се появява в стаята на малкото момче, и в „Джулия“ с Миа Фароу, където едно мъртво дете я преследваше из цял Лондон.

— Майкъл, сигурно си се натряскал.

— Но това не е само във филмите на ужасите, не разбираш ли? Това се случва в цялото ни изкуство. Вземи например книгата „Белият хотел“, всички сте я чели. Е, героинята умира и минава в задгробния живот. Казвам ви, нещо ще се случи. Бариерите се рушат, аз самият говорих с мъртвите и се върнах, и на някакво подсъзнателно ниво всички ние знаем, че бариерите се рушат.

— Не искам да говоря за това. — Наистина се беше натряскал, трябваше да признае, и възнамеряваше да си остане така. Харесваше му. Вдигна телефона да поръча още една каса бира. Нямаше нужда леля Вив да излиза за каквото и да било. А и си имаше скътан „Гленливит“. И още „Джак Даниълс“. О, можеше да остане натряскан, докато умре. Нямаше проблем.

Окончателно закри фирмата по телефона. Когато се бе опитал да работи, хората му съвсем откровено му бяха казали да си ходи у дома. Не искаха да имат нищо общо с постоянното му бърборене. Той скачаше от тема на тема. И после онзи репортер, който го караше да демонстрира силата си за жената от Сомона Каунти. Пък и още нещо го разяждаше, нещо, което вече не можеше да признае на никого: получаваше смътни емоционални впечатления от хората, без значение дали ги докосваше, или не.

Беше нещо като неконтролируема телепатия, може би и никакви ръкавици нямаше да помогнат тук. Не получаваше точно информация, а просто силни впечатления за нещата, които харесваха, които не харесваха, за истините и притворството им. Понякога бе толкова запленен от това, че само гледаше как се мърдат устните им. Изобщо не чуваше какво казват.

Тази интензивна интимност, ако можеше да я нарече така, го побъркваше до дъното на душата му.

Той изостави договорите, като запрати всичко по дяволите само за един следобед, но се постара всичките му хора да имат работа и после затвори своя малък магазин в Кастро, в който се продаваха антични викториански декорации за къщи.

Нямаше нищо против да си седи у дома, да лежи на дръпнати завеси и да пие. Леля Вив пееше в кухнята, докато му приготвяше храната, която той не искаше да яде. От време на време се опитваше да чете по малко от „Дейвид Копърфийлд“, за да избяга от собственото си съзнание. През всички най-тежки моменти от живота си се беше оттеглял в някое отдалечено ъгълче на света и четеше „Дейвид Копърфийлд“. Тя беше по-лесна и по-лека от „Големите надежди“, най-любимата му книга. Но единствената причина, поради която успяваше да следи текста, бе, че го познаваше почти до болка.

Тереза отиде на гости на брат си в Южна Калифорния.

Лъжеше, той разбра това, макар да не бе докосвал слушалката на телефона, чу гласа й на секретаря.

Добре. Довиждане тогава.

Когато старата му приятелка Елизабет се обади от Ню Йорк, той говори с нея буквално до припадък. На следващата утрин тя му каза, че има нужда от психиатрична помощ. Дори заплаши, че ще зареже всичко и ще долети, ако не се съгласи да иде на лекар. Той се съгласи. Но лъжеше.

Не искаше да го признава пред никого. Не искаше да описва новата интензивност на усещанията. И със сигурност не искаше да говори за ръцете си. Искаше единствено да говори за виденията, а никой не желаеше да слуша за тях, никой не желаеше да слуша за завесата, която отделя живите от мъртвите.

След като леля Вив си легна, той експериментира мъничко с психичната си сила. Можеше да разбере доста неща от всеки предмет, стига да си позволеше да го вземе бавно в ръце, а ако се опиташе да задава въпроси — да насочва силата си — получаваше дори повече. Но не харесваше усещането, не харесваше всички тези нахлуващи в главата му видения. И ако имаше причина да бъде дарен с подобна чувствителност, тя бе забравена заедно с видението и усещането за някаква цел, върнала го към живота.

Стейси му донесе книги за хора, върнали се от смъртта. Доктор Морис му бе казал в болницата за няколко изследвания — класически проучвания за „близки до смъртта преживявания“ от Мууди, Роулингс, Сабом и Ринг. И като се бореше със замайването от алкохола, с превъзбудата си, с явната си невъзможност да се концентрира изобщо, той се насилваше да чете тези книги.

Да, той знаеше това! Това си беше чиста истина. И той се бе издигнал над тялото си, да, и не беше сън, да, но не бе видял красива светлина, не се бе срещнал със скъпи покойници, и не се бе пренесъл в някакъв неземен рай, пълен с цветя и красиви багри. Там се бе случило нещо съвсем различно. Там той бе пресрещнат от някого, бе умоляван, бе накаран да разбере, че е длъжен да изпълни някаква много трудна задача, от която зависи много.

Рай. Единственият рай, който познаваше, бе градът, в който бе израснал, онова топло мило място, което бе напуснал на седемнайсет, онзи стар голям квартал от двадесет и пет странни градски къщи, познат в Ню Орлиънс като Гардън Дистрикт.

Да, там, където бе започнало всичко. Ню Орлиънс, който не бе виждал от лятото на седемнайсетата си годишнина.

И най-странното беше, че когато преосмисляше живота си, както се полага на един удавник, той първо и най-вече си мислеше за онази отдавнашна нощ, когато бе на шест, когато бе открил класическата музика на задната веранда на баба си и слушаше в ароматния залез онова старо радио. В тъмното сияеха лунничета. В дърветата скърцаха цикади. Дядо му пушеше пура на стъпалата, а в неговия живот навлизаше музиката, онази небесна музика.

Защо бе обичал толкова много тази музика, когато никой наоколо не я обичаше? Различен от самото начало, ето какъв беше. А възпитанието на майка му изобщо нямаше заслуга за това. За нея музиката си беше шум. И все пак той обичаше музиката толкова много, че даже дирижираше с пръчка, като правеше широки жестове в тъмното и тихо си тананикаше.

Живееха в Айриш Ченъл. Отрудени хора от три поколения обитаваха малката двуетажна къща в квартала близо до брега, където се бяха заселили толкова много ирландци. Предците му бяха избягали от Големия картофен глад[3] в Ирландия, натъпкани в корабите, пренасящи памук към Ливърпул, които се връщаха към американския Юг за по-доходоносен товар.

И бяха стоварени във „влажния гроб“, всички тези гладни имигранти, някои облечени само в дрипи, молещи за работа и умиращи със стотици от жълтата треска, охтика и холера. Оцелелите бяха прокопали градските канали, гъмжащи от комари. Те бяха захранвали котлите на големите параходи. Те бяха товарили памук на корабите и бяха работили по изграждането на железниците. Те бяха станали полицаи и пожарникари.

Това бяха жилави хора. Хора, от които Майкъл бе наследил дарбата си да строи и решителността си. Обичта му към това да работи с ръцете си бе дошла от тях и накрая бе надделяла, въпреки годините, посветени на образование.

Бе израснал, слушайки истории за онези ранни дни, за това как ирландските работници сами издигнали огромната енорийска църква „Свети Алфонс“, като влачили камъни от реката, споявали ги с хоросан и събирали пари за красивите статуи, които щели да дойдат от Европа. „Нали разбираш. Трябваше да надминем германците, които строяха «Света Богородица» точно от другата страна на улицата. Нищо на света не можеше да ни накара да идем на служба заедно с тях.“ Ето затова имаше две великолепни енорийски църкви, вместо една, в които сутрешните служби се провеждаха от едни и същи свещеници.

Дядото на Майкъл бе работил като полицай по пристанищата, където баща му навремето бе товарил бали с памук. Той заведе Майкъл да види корабите, превозващи банани, които с хиляди потъваха в склада по конвейерните ленти. Предупреждаваше го за големите черни змии, които може да се крият в касетките чак докато не ги изнесат на пазара.

Бащата на Майкъл беше пожарникар, докато един следобед не срещна смъртта си в пожара на Чупитулас стрийт. Тогава Майкъл бе на седемнайсет. Това бе преломен момент в живота му, защото щом баща му си отиде, майка му го отведе със себе си в родния си град, Сан Франциско.

Не хранеше дори и най-малкото съмнение, че Калифорния е била добра към него. Двайсети век бе добър към него. Той беше първият от този стар род, който бе завършил колеж, първият, който дори бе живял в свят на книги, картини и красиви къщи.

Но дори и баща му да не беше умрял, животът на Майкъл нямаше да е живот на пожарникар. Той се вълнуваше от неща, които никога не бяха интересували предците му.

Дори само музиката в онази лятна нощ. Начинът, по който обикна книгите още щом се научи да чете, начина, по който започна да поглъща всичко от Дикенс и веднъж завинаги се влюби в „Големите надежди“.

Години по-късно в Сан Франциско той бе дал на своята строителна компания точно това име: „Големите надежди“.

Обичаше да потъва в „Големите надежди“ или „Дейвид Копърфийлд“ в училищната библиотека, където другите момчета се замеряха с топчета, ръгаха го и го заплашваха, че ще го набият, ако не спре да се държи „идиотски“ — определение от Айриш Ченъл, с което окачествяваха някой, който не проявява добрия вкус да бъде жесток, брутален и да презира всичко, което не подлежи на незабавна дефиниция.

Но никой никога не наби Майкъл. От баща си бе наследил достатъчно здравословна злоба, за да може да накаже всеки, който дори се опита. Още като дете той беше едър и необикновено силен — човешко същество, за което всяка физическа дейност, дори и от насилствен характер, бе съвсем естествена. Определено обичаше да се бие. И децата бързо се научиха да не го закачат, а той се научи да прикрива достатъчно добре душата си, така че те му прощаваха спорадичните залитания и като цяло го харесваха.

А разходките, онези разходки, които никой друг на неговата възраст не предприемаше? Дори приятелките му по-късно така и не ги разбраха. Рита Мей Дуайър даже му се присмя. Мари Луиз каза, че е откачен. „Какво искаш да кажеш с това «просто се разхождах»?“ Още от най-ранните си години той обичаше да се разхожда, да прекосява Мегазин стрийт — голямата отличителна линия между тесните, огрени от слънцето улички, където бе роден, и огромните тихи улици на Гардън Дистрикт.

В Гардън Дистрикт бяха най-старите имения в града, дремещи зад огромните дъбове и обширни градини. Там той крачеше в тишина по тухлените тротоари, пъхнал ръце в джобовете, и понякога си подсвиркваше. Мислеше си, че някой ден ще има голяма къща тук. Щеше да има къща с бели колони отпред и алеи с каменна настилка. Щеше да има огромно пиано, като онези, които успяваше да мерне през високите до тавана прозорци. Щеше да има дантелени завеси и полилеи. И щеше да чете Дикенс по цял ден в някоя хладна библиотека, където книгите стигат чак до тавана и кървавочервените азалии дремят отвъд перилата на верандата.

Чувстваше се като герой на Дикенс, като младия Пип, който зърва за миг онова, което би трябвало да притежава, и в същото време е толкова далече от него.

Но в тази си любов към разходките той не бе напълно сам, защото майка му също обичаше да се разхожда и вероятно това бе една от най-значимите склонности, които бе съумяла да му предаде.

И тя като него разбираше и обичаше къщите. И когато той беше още съвсем малък, го водеше в тихото светилище на старите домове, посочваше му любимите си места и огромните гладки морави, често наполовина скрити от храстите на камелията. Бе го научила да се вслушва в писъците на птиците в короните на дъбовете, в музиката на скритите фонтани.

Имаше една мрачна къща, която тя обичаше най-силно и която той никога нямаше да забрави — дълга мрачна многоетажна градска къща, от чиито странични веранди преливаше огромна бугенвилия. И често, когато минаваше покрай нея, Майкъл виждаше някакъв странен и самотен мъж да стои сред високите неподдържани храсти, далече в дъното на запуснатата градина. Изглеждаше някак изгубен в преплетената избуяла зеленина, дотолкова потънал в сенките на растенията, че друг минувач може би нямаше да го забележи.

Всъщност Майкъл и майка му играеха нещо като игра, свързана с този мъж. Тя винаги казваше, че не може да го види.

— Но той е там, мамо — настояваше Майкъл.

А тя казваше:

— Добре, Майкъл, кажи ми как изглежда.

— Има кестенява коса и кафяви очи. Много е изтупан, сякаш отива на парти. Но той ни гледа, мамо, и не мисля, че е редно да стоим тук и да го зяпаме.

— Майкъл, там няма никакъв мъж — казваше майка му.

— Мамо, престани да ме дразниш!

Но имаше един случай, в който тя наистина бе видяла този мъж и никак не го беше харесала. Не стана при къщата. Не беше в запуснатата градина.

Беше по Коледа, Майкъл бе още много малък.

Голямата ясла вече бе сложена до олтара в „Свети Алфонс“ и бебето Исус лежеше в нея. Майкъл и майка му бяха отишли да коленичат пред перилата на олтара. Колко красиви бяха статуите на Мария и Йосиф в естествен размер; и самият малък Исус, който се усмихваше и протягаше пухкавите си ръчички. Като че навсякъде искряха ярки светлини и сладостно, меко потрепваха свещите. Църквата бе пълна с шум от провлачване на крака и с приглушен шепот.

Вероятно това бе първата Коледа, която Майкъл можеше да си спомни. Но какъвто и да бе случаят, онзи мъж бе там, горе, в сенките на олтара. Взираше се тихо и когато видя Майкъл, му се усмихна леко, както винаги. Ръцете му бяха притиснати една към друга. Носеше костюм. Лицето му изглеждаше много спокойно. Въобще изглеждаше досущ както в градината на Първа улица.

— Виж, мамо, ето го — каза веднага Майкъл. — Онзи мъж от градината.

Майка му хвърли кратък поглед към мъжа и изплашено извърна очи. А после прошепна в ухото на Майкъл:

— Добре, само не го зяпай.

Когато излязоха от църквата, тя се обърна отново да погледне.

— Това беше мъжът от градината, мамо.

— За какво изобщо говориш? — попита го тя. — Каква градина?

Следващия път, когато се разхождаха по Първа улица, той отново видя мъжа и пак се опита да й каже. Но тя продължаваше с играта. Дразнеше го, като казваше, че няма никакъв мъж.

А после се смееха. Всичко беше наред. Навремето това не бе означавало кой знае какво за него, но така и не го забрави.

Много по-важно бе, че с майка му бяха близки приятели и винаги се забавляваха заедно.

В последвалите години той получи от майка си още един дар — филмите, които го водеше да гледа в центъра, в кино „Сивик“. Винаги взимаха трамвая в събота, за матинетата. „Туй са пълни глезотии, Майк“, обичаше да казва баща му; никой не бе в състояние да го завлече да гледа такива щуротии.

Майкъл знаеше, че не бива да му противоречи, и с времето се научи да се усмихва и да свива рамене така, че баща му просто да остави и него, и майка му на мира. Пък и нищо не бе в състояние да замени онези специални съботни следобеди. Защото чуждестранните филми бяха като портали към друг свят и изпълваха Майкъл с неизразимо страдание и щастие.

Никога не забрави „Ребека“ и „Червените обувки“, „Приказките на Хофман“ и един италиански филм по операта „Аида“. И онази прекрасна история за пианиста „Песен, която ще запомниш“. Обичаше „Цезар и Клеопатра“ с Клод Рейнс и Вивиан Лий. И „Покойният Джордж Апли“ с Роналд Колман, който имаше най-красивия мъжки глас, който някога бе чувал.

Вбесяваше се, че понякога не може да разбере тези филми, че понякога дори не може да следи сюжета. Субтитрите все преминаваха твърде бързо, за да ги прочете, а в английските филми актьорите говореха прекалено бързо, за да разбере твърдия им акцент.

Понякога майка му му обясняваше филма на път за дома. Отминаваха с трамвая тяхната спирка и продължаваха по целия път нагоре до Карлтън авеню. Беше подходящо местенце да останат насаме. Пък и по улиците имаше толкова великолепни къщи — по-нови, често претрупани постройки, издигнати след Гражданската война, не така красиви като старите на Гардън Дистрикт, но все пак достатъчно разкошни, за да бъдат съзерцавани.

О, тихата болка на тези лениви пътувания — да искаш толкова много и да разбираш тъй малко. От време на време той хващаше цветовете на миртата, нежни като креп, през откритите прозорци на трамвая. Мечтаеше да бъде Максим де Уинтър[4]. Искаше да знае имената на всичките класически мелодии, които бе чувал по радиото и които толкова много обичаше, за да може да разбере неразгадаемите чужди думи, които изричаха говорителите.

И колкото и да е странно, зърваше същия този елегантен свят и красивите му хора и в старите филми на ужаса, прожектирани в кино „Щастлив час“ на Мегазин стрийт — в неговия квартал. Там имаше същите онези дъбови библиотеки, същите сводести огнища и мъже с елегантни халати и грациозни жени с тихи гласове — наред с чудовището на Франкенщайн или дъщерята на граф Дракула. Доктор Ван Хелзинг бе най-елегантният от всички, а самият Клод Рейнс, който бе играл Цезар във филма, прожектиран в центъра, сега се кикотеше като обезумял в „Невидимия“.

Колкото и да се опитваше да не стане така, Майкъл започваше да намразва Айриш Ченъл. Обичаше сънародниците си. Харесваше и приятелите си. Но мразеше двойните къщи, по двайсет в редица, с миниатюрни предни дворове и ниски огради от заострени колчета, бара на ъгъла с джубокса в дъното и мрежата на вратата, която постоянно се затръшва, дебелите жени в рокли на цветя, които биеха децата си с колани или просто с голи ръце по улицата.

Ненавиждаше тълпите, които пазаруваха по Мегазин стрийт в късния съботен следобед. Струваше му се, че децата са винаги с мръсни лица и изцапани дрехи. Продавачките зад тезгяха в мрачния магазин бяха груби. Паважът смърдеше на вкиснала бира. Над магазините пък бяха старите вонящи ведомствени жилища на железниците, където живееха най-нещастните от приятелите му. Смърдеше и в магазините за стари обувки, и в работилниците за поправка на радиоапарати. Вонята се усещаше дори в кино „Щастлив час“. Вонята на Мегазин стрийт. Килимите по стълбищата на тези стари сгради приличаха на стари бинтове. Прах покриваше всичко. Майка му не би отишла на Мегазин стрийт дори за да си купи макара конци. Тя прекосяваше Гардън Дистрикт, хващаше трамвая „Сейнт Чарлз“ на булеварда и пътуваше с него до Канал стрийт.

Майкъл се срамуваше от омразата си. Срамуваше се, както Пип се срамуваше от омразата си в „Големите надежди“. Но колкото повече научаваше и колкото повече виждаше, толкова по-силно ставаше презрението му.

И точно хората, винаги хората го отвращаваха най-много. Той се срамуваше от твърдия акцент, който веднага издаваше, че идва от Айриш Ченъл, акцент, който бе един и същ и в Бруклин, и в Бостън — навсякъде, където се бяха заселили ирландци и германци. „А, вие сте от католическото училище — казваха децата от горната част на града. — Личи си от акцента ви.“ И го казваха с презрение.

Майкъл не харесваше и монахините, грубите монахини с дълбоки гласове, които пердашеха момчетата, когато си искаха, тормозеха ги и ги унижаваха просто по каприз.

Всъщност той ги мразеше особено много заради нещо, което бяха направили, когато бе на шест години. Едно малко момче, един „калпазанин“, бе извлечено от стаята на първокласниците и заведено при учителката на първи клас в девическото училище. По-късно съучениците му разбраха, че там го накарали да стои в коша за боклук, разплакано и изчервено, пред всички малки момиченца. Сестрите го блъскали отново и отново и му крещели: „Скачай в боклука, скачай!“. Момичетата гледали и по-късно разказаха всичко на момчетата.

Това направо смрази Майкъл. Той изпита огромен, безмълвен ужас, че подобно нещо може да се случи и с него. Защото знаеше, че няма да го позволи. Щеше да се бори и тогава баща му щеше да го нашиба с колана — наказание, с което постоянно бе заплашван, но никога не бе влизало в действие, ако не се брояха няколкото бръсвания на каиша. Всъщност цялото това насилие, което той усещаше да трепти постоянно около него — в баща му, в дядо му, във всички мъже, които познаваше — можеше да нарасне, като бездна, и да го всмуче. Колко пъти бе виждал да бият деца с каиши? Колко пъти бе чувал студените, иронични шеги на баща си за наказанията с колана, които бил получил от собствения си баща? От всичко това Майкъл се изпълваше със смразяващ, парализиращ страх. Ужасяваше се от кошмарната, катастрофална интимност на това да бъдеш ударен, да бъдеш бит.

И така, въпреки собственото си неспокойство и упоритост, той се превърна в същински ангел в училище дълго преди да осъзнае, че трябва да се научи на ред, за да изпълни мечтите си. Беше тихо момче, момче, което винаги имаше домашно. Страхът от невежеството и страхът от наказанието, страхът от унижението го тласкаха също толкова силно, колкото и по-късните му амбиции.

Но защо тези страхове не пришпорваха и останалите? Така и не разбра това, но сега, в ретроспекция, ставаше ясно, че от самото начало е бил изключително адаптивен. В това беше ключът. Учеше се от онова, което виждаше, и се променяше в зависимост от него.

Нито майка му, нито баща му притежаваха тази приспособимост. Майка му беше търпелива, да, поддържаше я отвращението, което изпитваше към навиците на околните. Но тя нямаше мечти, нито големи планове, нито пък истинска съзидателна сила. Тя никога не се промени. Тя никога не сътвори нещо.

Колкото до баща му, той беше безразсъден и обичлив мъж, смел пожарникар, спечелил много медали. Умря, докато се опитваше да спасява хора. Това му беше в природата. Но в природата му беше и да се свива от страх пред онова, което не знае или не разбира. Дълбока суетност го караше да се чувства „малък“ пред хората с истинско образование.

— Учи си уроците — казваше му той, защото това се очакваше да каже. Но не бе и помислял, че Майкъл извлича всичко, което може от католическото училище, че в претъпканите класни стаи с преуморените сестри той всъщност наистина получава добро образование.

Защото без значение колко унизителни бяха условията, сестрите учеха децата да четат и пишат, и то отлично. Дори и ако трябваше да ги бият, за да го постигнат. Научиха ги на краснопис. Научиха ги на граматика. Научиха ги на таблицата за умножение и дори на латински, история и малко литература. Те въвеждаха ред в мислите им. И въпреки че Майкъл никога не спря да ги мрази, въпреки че щеше да ги мрази години след това, той трябваше да признае, че от време на време те говореха по своя си собствен опростен начин за духовни неща, за това как да изживееш смислено живота си.

Когато стана на единайсет, се случиха три неща, които имаха доста драматичен ефект върху него. Първото беше посещението на леля му Вивиан от Сан Франциско, а второто — едно случайно откритие в обществената библиотека.

Леля Вивиан, сестрата на майка му, им гостува за кратко. Дойде с влак. Посрещнаха я на Юниън Стейшън. Отседна в хотел „Пончартрейн“ на улица „Сейнт Чарлз“ и вечерта след пристигането си покани Майкъл, майка му и баща му на вечеря в Карибския салон. Това беше много шикозен ресторант в хотела. Бащата на Майкъл отказа. Не ходел по такива места. Освен това костюмът му бе на химическо чистене.

Майкъл обаче отиде. Издокаран като същински малък джентълмен, той прекоси Гардън Дистрикт заедно с майка си.

Карибският салон го изуми. Това беше някакъв тих, зловещ свят на свещници, бели покривки, келнери, които приличаха на призраци, не, всъщност на вампирите от филмите на ужасите, с техните черни сака и колосани бели ризи.

Но истинското откритие бе, че майка му и сестра й се чувстваха съвсем като у дома си на това място, смееха се тихичко, докато разговаряха, питаха келнера разни работи за супата от костенурки, за шерито, за бялото вино, което пиха с вечерята.

Това накара Майкъл да уважава майка си още повече. Тя не беше просто дама, излязла на вечеря. Тя бе свикнала с този начин на живот. И сега той разбра защо понякога плаче и казва, че би искала да си иде у дома, в Сан Франциско.

След като сестра й си замина, тя боледува няколко дни. Лежеше и отказваше всичко, освен вино, което наричаше „моето лекарство“. Майкъл седеше до нея, четеше й от време на време, плашеше се, когато тя замлъкваше за часове. Но тя оздравя. Стана и животът продължи.

Майкъл често се сещаше за тази вечеря, за лекотата, с която разговаряха двете дами. Започна да минава покрай хотела. Гледаше с тиха завист всички онези добре облечени хора, които седяха вътре или пък чакаха под тентата своите таксита и лимузини. Не жадуваше ли да живее в техния свят? Не беше ли тази красота свръхестествена? Много пъти се чудеше. Изгаряше от желание да я изучи, да я разбере, да я притежава. И все пак влизаше в следващата врата, в дрогерията на Смит, и четеше комикси на ужасите.

След това дойде случайното откритие в библиотеката. Съвсем наскоро бе разбрал за съществуването на самата библиотека и всъщност откритието стана на няколко етапа.

Разхождаше се из детската читалня, търсеше нещо лесно и забавно за четене, когато внезапно видя отворена върху една от витрините чисто нова книга с твърди корици. Беше за шах. Книга, която учеше как се играе шах.

Шахът винаги беше изглеждал на Майкъл нещо особено романтично. Но той така и не можеше да си спомни как изобщо бе чул за него. Никога не бе виждал истинска шахматна табла. Разгледа книгата, взе я вкъщи, и започна да я чете. Баща му я видя и се изсмя. Той знаел как се играе шах, играел постоянно в пожарната. Не било нужно да го учиш от книга. Направо било тъпо.

Майкъл каза, че може да го научи от книга, и затова го учи.

— Ами добре, учи го — отвърна баща му. — После ще играем.

Това беше страхотно. Още някой можеше да играе шах. Може би дори щяха да си купят шахматна дъска и фигури. Майкъл прочете книгата за по-малко от седмица. Вече знаеше как се играе шах. За час отговори на всички въпроси на баща си.

— Е, добре, не ми се вярваше, ама наистина си научил как се играе — рече баща му. — Сега трябва само да купим шах. — И отиде в центъра. Когато се върна, носеше шахматна дъска, която надхвърляше всички мечти на Майкъл. Фигурките не бяха просто символи — конска глава, крепост, епископска шапка — бяха абсолютно детайлни. На гърба на вдигналия се на задните си крака кон, седеше рицар; епископът[5] бе вдигнал ръце в молитвен жест. Царицата бе с корона и дълга коса. Топът представляваше крепост на гърба на слон.

Разбира се, бяха от пластмаса, от магазина на Д. Х. Холмс. Но бяха толкова по-изтънчени от всичко, което бе виждал по илюстрациите на книгата, че бе напълно завладян от тях. Нищо, че баща му наричаше коня „моя ездач“. И те започнаха често да играят шах.

Голямото случайно откритие не беше, че бащата на Майкъл наистина знае как се играе шах, нито че бе купил толкова красив комплект. Всичко това беше много хубаво. И, разбира се, играта ги сближи. Великото случайно откритие беше, че Майкъл бе успял да научи от книгите нещо повече от интересни истории… те можеха да му дадат нещо повече от болезненото мечтаене и копнеж.

Бе научил от книга нещо, за което останалите смятаха, че трябва да бъде научено от практиката и опита.

Вече стана по-смел в библиотеката. Разговаряше с библиотекарите. Научи, че съществуват неща като „тематичен каталог“. И започна да чете напосоки, като обсебен.

Първи бяха колите. Намери много книги за коли. От тях научи всичко за двигателя, за това как се правят колите и доста обърка баща си и дядо си с тези си знания. После потърси в каталога нещо за пожарникарите и за пожарите. Изчете историите на компаниите в големите градове. Прочете за пожарните коли, за най-големите пожари в историята, като този в Чикаго[6], и за пожара във фабриката за рокли „Тиангъл“[7] и отново имаше шанс да обсъди това с баща си и дядо си.

Майкъл беше въодушевен. Чувстваше, че сега обладава голяма мощ. И продължи тайната си програма, без да доверява това на никого. Музиката беше първата му тайна тема.

Първо избра най-бебешките книги — все пак музиката си беше сложно нещо — и после мина към илюстрирани биографии за юноши, от които научи всичко за момчето гений Моцарт, за бедния глух Бетовен и за лудия Паганини, който вероятно бе продал душата си на дявола. Научи какво е симфония, какво е кончерто и соната. Научи всякакви музикални термини — четвъртинка, половинка, мажор и минор. Научи и наименованията на всички симфонични инструменти.

После мина на къщите. И за нула време научи какво означава неокласически стил, италиански стил и късно викториански стил, както и какви са различията между тях. Научи се да разпознава коринтските и дорийските колони, да различава имение от вила. И тогава, въоръжен с това знание, той отново се заразхожда из Гардън Дистрикт, а любовта му към онова, което виждаше там, се разгаряше все повече.

Бе ударил своя джакпот с това. Вече нямаше защо да живее в объркване. Можеше да изчете всичко за всичко. В съботните следобеди изчете десетки книги за изкуство, архитектура, гръцка митология, наука. Прочете дори книги за съвременно изкуство, опера и балет, което го караше да се срамува и страхува, че баща му може да се промъкне зад него и да му се присмее.

Третото нещо, което му се случи тази година, беше концертът в Общинската концертна зала. Бащата на Майкъл, като мнозина от пожарникарите, често се хващаше на допълнителна работа; тази година работеше на щанд в залата, продаваше бутилирано безалкохолно, и една вечер Майкъл отиде да му помогне. На другия ден беше на училище и изобщо не биваше да ходи в залата, но той искаше да иде. Искаше да види и залата, и онова, което става в нея, затова майка му се съгласи.

През първата половина на програмата, преди антракта, по време на който той щеше да помага на баща си, а след това щяха да приберат всичко и да си идат у дома, Майкъл влезе в залата, качи се на най-горния ред, където имаше празни места, и седна да види какъв ще е концертът. Това му напомни за учениците в „Червените обувки“, всъщност за учениците на балкона, които изгаряха от същото нетърпение. И наистина — залата започна да се пълни с красиво облечени хора — хора от богатите квартали на Ню Орлиънс — и оркестърът започна да настройва инструментите си. Дори странният слаб мъж от Първа улица беше там. Майкъл го мярна далече долу. Беше извърнал лице нагоре, сякаш наистина можеше да го види чак на последния ред.

Онова, което последва, направо зашемети Майкъл. Тази нощ свиреше Исак Щерн, великият цигулар. Изпълни „Концерт за цигулка“ и „оркестър на Бетовен“, най-потресаващо красивата и изразителна музика, която Майкъл беше чувал. Тя никога не го объркваше. Винаги го завладяваше.

Дълго след като концертът свърши, той все още си свирукаше основната мелодия и така си припомняше сладкия чувствен звук на оркестъра и тънките, сърцераздирателни трели от цигулката на Исак Щерн.

Но животът на Майкъл беше отровен от копнежа, породен от това изживяване. Всъщност оттогава насетне той страдаше от вероятно най-ужасното недоволство от своя свят. Само че не позволи никому да узнае това. Запази го в себе си, точно както пазеше тайната за знанията, които получаваше в библиотеката. Страхуваше се от снобизма, който се зараждаше в него, от отвращението, което знаеше, че може да изпита към онези, които обичаше, ако позволеше на чувството да разцъфти.

А Майкъл нямаше да понесе да не обича своето семейство. Нямаше да понесе да се срамува от тях. Нямаше да понесе подобна дребнавост и неблагодарност.

Можеше да мрази хората от своята улица. Това да. Но трябваше да обича, трябваше да бъде предан, да бъде в хармония с онези, с които живееше под един покрив.

Съвсем естествено той бе предан на своята отрудена баба, която винаги вареше зеле с шунка, когато влизаше в кухнята. Сякаш бе прекарала живота си или в готвене, или в гладене, или пък все простираше по въжетата в задния двор дрехи, които вадеше от един ракитен кош.

Обичаше и дядо си, дребен човек с малки черни очички, който винаги беше пред стълбите и го чакаше да се върне от училище. Тогава разказваше страхотни истории за миналите дни, които никога не омръзваха на Майкъл.

И, разбира се, баща му, пожарникарят, неговият герой. Как можеше да не се възхищава на такъв човек? Майкъл често ходеше да го види в пожарната на Вашингтон авеню. Седеше с мъжете и умираше от желание да излезе с тях, когато проехтеше алармата, но те никога не му позволяваха. Обичаше да гледа как камионите потеглят яростно, да чува сирените и камбанките. Нямаше нищо против един ден да стане пожарникар. Пожарникар и нищо друго. И да живее в двойна малка къща.

Как майка му успяваше да обича всички тези хора, беше друга история. История, която Майкъл не можеше да разбере напълно. Опитваше се да разсее тихото й нещастие. Той бе нейният най-близък и единствен приятел. Но знаеше, че нищо не може да я спаси. Тя беше изгубена душа тук, в Айриш Ченъл, жена, която говореше по-добре, обличаше се по-добре от всички останали, която молеше да се върне на работа като продавачка в универсалния магазин и никога не получаваше позволение; жена, която живееше за евтините романи, които четеше до късно през нощта — книги от Джон Диксън Кар, Дафни дьо Морие и Франсис Паркинсън Кейс — седнала на дивана в дневната, когато всички други спяха, облечена само с комбинезон заради жегата, отпиваща бавно и внимателно вино от увита с кафява хартия бутилка.

— Мис Сан Франциско — обръщаше се към нея баща му, — майка ми прави всичко вместо теб, не виждаш ли?

А в малкото случаи, когато тя се напиваше и започваше да заваля думите, той се втренчваше в нея с крайно презрение. Но никога не се опита да я спре. Все пак тя рядко стигаше дотам. Беше само заради идеята жена да седи и да пие сама като мъж, направо от бутилката цяла вечер. Майкъл знаеше, че баща му си мисли това, нямаше нужда да му го казва.

А може би се страхуваше, че тя може да си отиде, ако се опита да я контролира или командва. Той се гордееше с хубостта й, със стройното й тяло и дори с изтънчения начин, по който говореше. Дори сам й купуваше вино от време на време — бутилки портвайн и шери, които той самият не обичаше.

— Сладки лепкави бълвочи за жени — казваше на Майкъл. Но точно това пиеха и пияниците и Майкъл го знаеше.

Дали майка му мразеше баща му? Майкъл така и не разбра със сигурност. В един момент от детството си научи, че майка му е с около осем години по-голяма от него. Но това изобщо не си личеше, пък и баща му беше хубав мъж и майка му, изглежда, също мислеше така. През повечето време бе мила със съпруга си, но тя бе мила с всички. Само че нищо на света не можеше да я накара да забременее отново, повтаряше го често, и откъм вратата на задната спалня се чуваха кавги, ужасни, приглушени кавги.

Имаше една история за майка му и баща му, но Майкъл така и не разбра дали е истина. Леля му я разказа след смъртта на майка му. Каза му, че родителите му се влюбили в Сан Франциско, преди самия край на войната, когато баща му бил във флота, и че тогава той бил голям хубавец в онази униформа и имал чар, който по онова време бил пленителен за момичетата.

— Приличаше на теб, Майк — каза леля му след години. — Черна коса, сини очи и едри ръце, също като теб. И нали помниш гласа му, красив глас, някак дълбок и мек. Дори и с онзи ирландски акцент.

И така, майка му много „хлътнала“ по баща му, и когато той отново заминал отвъд океана, започнал да й пише хубави поетични писма, ухажвал я и й разбил сърцето. Но писмата не били писани от него. Написал ги най-добрият му приятел, образован мъж, който служел на същия кораб и научил доста за метафорите и цитатите от книгите. Майка му така и не разбрала това.

Всъщност тя се влюбила заради тези писма. И когато се оказала бременна с Майкъл, отпътувала на юг, доверявайки се именно на тях, и била приета от едно съвсем обикновено и сърдечно семейство, което уредило сватба в „Свети Алфонс“ — щяла да се състои веднага щом баща му си вземел отпуск.

Какъв ли шок е било за нея да види малката уличка без никакви дървета, миниатюрната къща, в която всяка стая беше преходна, и свекървата, която слугуваше на мъжете и никога дори не сядаше на масата по време на вечеря?

Леля му му каза, че веднъж баща му признал за писмата на майка му. Тогава Майкъл бил още бебе и тя толкова се вбесила, че се опитала да убие баща му, и изгорила всички писма в задния двор. Но после се успокоила и се опитала някак да го преглътне. Все пак имала малко дете. Минавала трийсетте. Родителите й били мъртви; имала само сестра и брат в Сан Франциско, така че нямала друг избор, освен да остане с бащата на детето си, пък и Къри не били лоши хора.

Особено обичала свекърва си, която се грижела за нея по време на бременността. И точно за тази част — обичта между двете жени — Майкъл знаеше, че е истина, защото майка му бе поела грижите за старицата на смъртния й одър.

И баба му, и дядо му починаха в годината, когато Майкъл отиде в гимназията. Баба му през пролетта, а дядо му — два месеца по-късно. И макар че дотогава си бяха отишли много лели и чичовци, това бяха първите погребения, на които бе присъствал, и те се запечатаха в паметта му завинаги.

Бяха абсолютно замайващи преживявания, с онази церемониалност и изисканост, които Майкъл така обичаше. Всъщност той бе дълбоко разтревожен от факта, че обзавеждането в погребалната агенция „Лониган и синове“, и лимузината със сивата кадифена тапицерия, и дори цветята и изискано облечените носачи на ковчега изглеждаха някак свързани с атмосферата на елегантните филми, които толкова ценеше. Тук всички говореха тихо, имаше изящни килими и резбовани мебели, богати цветове и дамаски, аромат на лилии и рози, и хора, които потискаха присъщата си низост и грубост.

Сякаш, когато умреш, влизаш в света на „Ребека“ или „Червените обувки“. И получаваш красиви неща в последния си ден на земята, преди да те заровят в пръстта.

Това беше аналогия, която го занимаваше с часове. Когато гледа „Годеницата на Франкенщайн“ за втори път в кино „Щастлив час“ на Мегазин стрийт, виждаше само огромните къщи на екрана и слушаше музиката на гласовете, разглеждаше дрехите. Искаше му се да може да поговори с някого за това, но когато се опита да каже на приятелката си Мари Луиз, тя изобщо не го разбра. Помисли го за тъпак, който кисне в библиотеката. Тя никога не би отишла на чуждестранен филм.

В нейните очи той видя същия онзи поглед, който бе виждал и в очите на баща си. Не беше страх от непознатото, а отвращение. Той не искаше да бъде отвратителен.

Освен това вече беше в гимназията. Всичко се беше променило. Понякога наистина се страхуваше, че може би сега е времето, когато ще умрат мечтите му и истинският свят ще го погълне. Като че останалите се чувстваха точно така. Една вечер бащата на Мари Луиз, седнал на стълбите пред къщата си, го изгледа хладно и попита:

— Какво те кара да мислиш, че ще отидеш в колеж? Баща ти да не би да има пари за „Лойола“? — Той се изплю на паважа, оглеждайки го от глава до пети. И тогава Майкъл отново го почувства — отвращението.

Беше свил рамене. По онова време в Ню Орлиънс нямаше държавни училища.

— Може би ще отида в Щатския на Луизиана, в Батън Руж — каза той. — Може би ще спечеля стипендия.

— Как пък не! — измърмори онзи под нос. — А защо не се опиташ да станеш поне наполовина толкова добър пожарникар, колкото е баща ти?

Може би всички те имаха право и сега му беше времето да помисли за тези неща. Беше израснал висок, почти метър и осемдесет, нещо необичайно за дете от Айриш Ченъл, и истински рекорд за клона на фамилия Къри, към който принадлежеше. Баща му бе купил един стар пакард и в свободното си време го бе научил да шофира, та сега Майкъл работеше почасово, като правеше доставки за един цветар на Сейнт Чарлз авеню.

Но всъщност старите му мечти започнаха бавно да отстъпват по време на втората година в гимназията. Тогава той започна да забравя амбициите си. Започна да играе футбол, даже влезе в отбора, и внезапно се озова на терена на стадиона в Сити Парк, а децата крещяха.

„Майкъл Къри ви видя сметката“, пищяха те през високоговорителите. По телефона Мари Луиз му измърка, сякаш пред припадък от радост, че колкото до нея, той я бил покорил напълно и тя ще направи за него „всичко“.

Това бяха хубави дни за католическото училище, най-бедното училище за бели в Ню Орлиънс. Беше дошла нова директорка, която — качена на една пейка в двора — крещеше в микрофона, за да нахъса децата преди играта! Изпращаше огромни тълпи в Сити Парк, за да викат за отбора. Скоро разпрати ученици да събират помощи за построяването на салон и отборът започна да твори малки чудеса. Печелеше игра след игра, и то, както изглеждаше, само със силата на волята си, като отбелязваше точки дори когато противникът играеше по-добре.

Майкъл все още залягаше над книгите, но футболът беше истинският фокус на емоционалния му живот онази година. Футболът бе идеален отдушник на агресията му, на силата му, дори на безсилието му. Той беше една от звездите на училището. Усещаше как момичетата го гледат, когато минава по пътеката в църквата по време на сутрешната меса в осем.

И тогава мечтата му се сбъдна. Католическото училище спечели градския шампионат. Потиснатите и унизените, децата от другата страна на Мегазин, децата, които говореха толкова смешно, че всички знаеха, че са от Айриш Ченъл, най-после успяха.

Дори „Таймс-Пикаюн“ бе пълен с възторжени похвали. И така, гимназията се прочу, Мари Луиз и Майкъл стигнаха „до края“, а после агонизираха в очакване да разберат дали Мари не е бременна.

Тогава Майкъл можеше да изгуби всичко. Не искаше нищо друго, освен да отбелязва тъчдаун след тъчдаун, да бъде с Мари Луиз, да прави пари, за да може да я вози с пакарда. На Марди Грас двамата с нея, облечени като пирати, слязоха да Френския квартал да пийнат по бира и да се понатискат на някоя пейка на Джаксън Скуеър. С наближаването на лятото Мари все по-често говореше за женитба.

Майкъл не знаеше какво да прави. Чувстваше, че с Мари си принадлежат, и все пак не можеше да разговаря с нея. Тя не харесваше филмите, на които я водеше — „Жажда за живот“ или „Марти“, или „На кея“. А когато заговореше за колеж, тя му казваше, че това са само мечти.

И тогава дойде зимата на последната му година в гимназията. Беше адски студено и Ню Орлиънс видя сняг за първи път от цял век. Когато свършеше училище по-рано, Майкъл тръгваше сам из Гардън Дистрикт, по красивите, покрити с бяло улици, и гледаше снега, който падаше меко и безшумно около него. Не искаше да споделя този момент с Мари Луиз. Споделяше го с къщите и дърветата, които обичаше, дивеше се на красотата на обсипаните със сняг веранди и огради от ковано желязо.

По улиците играеха деца; коли караха бавно по леда, поднасяйки опасно на завоите. Красивото покривало от сняг се задържа с часове и когато Майкъл се прибра у дома, ръцете му бяха така студени, че едва превъртя ключа. Откри майка си да плаче.

Баща му бе загинал при пожар в някакъв склад в три часа същия следобед, докато се опитвал да спаси друг пожарникар.

За Майкъл и майка му това бе краят на живота в Айриш Ченъл. До края на май къщата на улица „Благовещение“ беше продадена. И час след като Майкъл получи гимназиалната си диплома пред олтара в църквата „Свети Алфонс“, двамата с майка му се качиха в един автобус „Грейхаунд“ за Калифорния.

Сега Майкъл щеше да бъде сред „красиви неща“, да учи в колеж и да се движи сред хора, които говорят добър английски. Сега всичко това щеше да стане реалност.

Леля му Вивиан живееше в красив апартамент в Голдън Гейт Парк. Беше пълен с тъмни мебели и истински маслени картини. Останаха при нея, докато не си намериха свой дом на няколко преки по-надолу. Майкъл веднага се записа в подготвителния курс за Щатския колеж, парите от застраховката на баща му щяха да стигнат за всичко.

Той хареса Сан Франциско. Наистина винаги беше студено, ужасно ветровито и голо, но все пак харесваше печалните цветове на града, които го поразяваха като крайно необичайни — охра, маслиненозелено, тъмно римско червено и дълбоко сиво. Огромните, богато украсени викториански къщи му напомняха за красивите имения в Ню Орлиънс.

Като че ли бедната прослойка, към която принадлежеше в Ню Орлиънс, тук не съществуваше. Защото в Сан Франциско дори полицаите и пожарникарите говореха правилно, обличаха се добре и имаха скъпи къщи. Беше невъзможно да се каже кой от коя част на града идва. Дори паважът бе невероятно чист, а резервираността личеше и в най-беглите взаимоотношения на хората.

Когато вървеше из Голдън Гейт Парк, Майкъл се възхищаваше на тълпата, която като че допълваше, а не накърняваше красотата на тъмнозеления пейзаж. Хората караха своите разкошни чуждестранни велосипеди по алеите, седяха на малки групички по кадифената трева или пък пред малката естрада и слушаха неделния концерт. Музеите в този град също бяха истинско откровение за него, в тях имаше творби на стари майстори и в неделя бе пълно с хора — хора с деца, които, изглежда, приемаха всичко това за даденост.

През уикендите Майкъл открадваше по няколко часа от ученето, за да обиколи музея „Де Янг“, и да се взира с възхита във великолепната картина на Ел Греко „Свети Франциск от Асизи“, да усети завладяващо излъчване на изпитото лице.

„Нима и това е Америка?“ — питаше се Майкъл. Сякаш бе дошъл от друга страна в свят, който само бе зървал на киноекрана или по телевизията. Не в чуждестранните филми за огромни имения и смокинги, разбира се, а в по-новите американски филми, по телевизионните шоупрограми, в които всичко беше спретнато и цивилизовано.

Тук и майка му бе щастлива, наистина щастлива, така, както не я бе виждал никога. Спестяваше от заплатата си като продавачка на козметика в „Ай Мартин“, както бе правила преди години, и ходеше на гости на сестра си през уикендите, а понякога навестяваше и по-големия си брат, чичо Майкъл — префинен пияница, който продаваше „фин порцелан“ в „Гъмпс“ на Пост стрийт.

Един уикенд те отидоха в старомоден театър на Гиъри стрийт, за да гледат на живо „Моята прекрасна лейди“. Майкъл бе запленен. След това ходеха често на „театърче“ и гледаха прекрасни пиеси — „Калигула“ на Албер Камю, „На дъното“ на Максим Горки и една странна мешавица от монолози по произведението на Джеймс Джойс „Одисеи“.

Майкъл беше омаян от всичко това. Чичо му обеща, че когато открият сезона в операта, ще го заведе да гледа „Бохеми“. Той онемя от благодарност.

Сякаш детството му в Ню Орлиънс не беше съществувало.

Обичаше центъра на Сан Франциско с шумните трамваи и препълнени улици, с голямата евтина книжарница на Поуъл и Маркет, където можеше да стои и да чете до лавиците с часове, без никой да го забележи.

Обичаше сергиите с цветя, на които се продаваха букети червени рози почти за без пари, и шикозните магазини на Юниън Скуеър. Обичаше малките кина, в които се прожектираха чуждестранни филми. Там имаше поне десетина такива. Двамата с майка му отидоха да видят „Никога в неделя“ с Мелина Меркури и „Долче вита“ на Фелини, най-прекрасния филм, който Майкъл беше гледал. Даваха и комедии с Алек Гинес и мрачните, неясни философски филми на Ингмар Бергман от Швеция, и много други прекрасни филми от Япония, Испания, Франция. Мнозина в Сан Франциско ходеха да ги гледат. Изобщо за тях нямаше никакви тайни.

Майкъл обичаше да пие кафе със състуденти в големия, пищно осветен ресторант „Фостърс“ на Сътлър стрийт, да говори за първи път в живота си с хора от Ориента, с евреи от Ню Йорк и с образовани цветнокожи с перфектен английски, с по-възрастни мъже и жени, които бяха откраднали по някоя минута от задълженията си, за да се върнат отново в училище само за да споделят радостта от него.

През този период Майкъл започна да схваща малката мистерия около семейството на майка си. Малко по малко той събра късчетата и разбра, че някога те са били много богати хора, но бабата на майка му по бащина линия прахосала цялото им състояние. От нея не бе останало нищо, освен един резбован стол и три пейзажа с тежки рамки. И все пак майка му говореше за баба му с възхищение, като за богиня, която бе обиколила целия свят, бе яла хайвер и бе успяла да изучи сина си в Харвард, преди да фалира окончателно.

А колкото до сина — бащата на майката на Майкъл — той се бе пропил до смърт след загубата на жена си, красива американка от ирландски произход от Мишън Дистрикт в Сан Франциско. Никой не искаше да говори за „мама“ и скоро стана ясно, че „мама“ се е самоубила. „Татко“, който започнал да пие безогледно, докато не си докарал удар, бе оставил на трите си деца малка годишна рента. Майката на Майкъл и сестра й Вивиан завършили образованието си в Манастира на Светото сърце и започнали почтена работа. А чичо Майкъл беше „същинско копие на татко“, както казваха те с въздишка, когато той заспеше, препил с коняк на канапето.

Чичо Майкъл бе единственият търговец, който можеше да продава неща на хората, без да става от стола си. Можеше да се върне от обяд в „Гъмпс“ пиян, да си седи там, зачервен и изтощен, и просто да сочи красивия порцелан, обяснявайки всичко от стола си, докато младите клиенти, новобрачни двойки, направят своя избор. Хората явно го смятаха за очарователен. Той наистина знаеше всичко за финия порцелан и беше голям хубавец.

Това постепенно проучване на семейството на майка му осветли Майкъл по много въпроси. С времето той започна да разбира, че ценностите на майка му са в основата си ценностите на много богатите хора, макар че тя самата не го съзнаваше. Тя ходеше да гледа чужди филми, защото й беше забавно, не заради културното обогатяване. И искаше Майкъл да отиде в колеж, защото така „трябва“. За нея бе съвсем естествено да пазарува в „Мода за модерния младеж“ и да му купи пуловери с моряшка яка и ризи, с които приличаше на момче от подготвителното училище. Но тя, сестра й и брат й наистина бяха напълно чужди на щенията и амбициите на средната класа. Майка му харесваше работата си, защото „Ай Мартин“ беше най-изисканият магазин в града и там тя срещаше красиви хора. В свободното си време пиеше вино — във все по-големи количества, — четеше романи и ходеше на гости на приятели, беше щастлива и доволна.

И все пак накрая виното я уби. С годините тя се превърна в алкохолизирана дама, която цяла вечер отпива от кристална чаша, скрита в дрешника, и неизменно се отрязва преди лягане. Накрая късно една нощ падна в банята и си удари главата. Сложи кърпа на раната и отново заспа, без изобщо да разбере, че кръвта й бавно изтича. Когато Майкъл разби вратата, тя вече беше изстинала. Това се случи в къщата на Либърти стрийт, която той беше купил и реставрирал за семейството си, въпреки че чичо Майкъл вече се бе споминал, също от пиене, макар тогава да го нарекоха сърдечен удар.

Въпреки собственото си изтощение и безразличие към света майката на Майкъл, винаги се бе гордяла с неговата амбиция. Тя разбираше какво го движи, защото винаги бе разбирала него самия и той бе единственото, което бе придавало смисъл на собственото й съществуване.

А амбицията на Майкъл вече се бе разгоряла яростно, когато накрая той постъпи в Щатския колеж на Сан Франциско, след като издържа изпитите за подготвителния курс.

Тук, в огромния кампус на колежа, сред студенти от всички прослойки, той се чувстваше незабележим и силен, готов да започне истинското си обучение. Беше като в старите дни в библиотеката. Само че сега вярваше на онова, което четеше. Вярваше, защото искаше да разбере всички мистерии на живота, които така бяха разпалвали любопитството му през изминалите години, когато трябваше да крие интереса си от онези, които можеха да му се присмеят.

Не можеше да повярва на късмета си. Влизаше от клас в клас, възхитително анонимен сред огромната пролетарска студентска маса с нейните раници и спортни обувки, и слушаше задълбочено лекциите на преподавателите си и изумително находчивите въпроси на студентите. Беше претъпкал програмата си с факултативи по изкуства, музика, текущи събития, сравнително литературознание и дори театър и постепенно започна да придобива истинско старомодно либерално хуманитарно образование.

Накрая специализира история, защото се справяше добре с нея, писмените му работи бяха успешни и минаваше тестовете, пък и защото знаеше, че последната му амбиция — да стане архитект — е доста далече от него. Не можеше да напредне в математиката, колкото и да се стараеше. И въпреки всичките си усилия, не успя да вземе изпитите за кандидатстване в Училището по архитектура за четири години следдипломна квалификация. А и освен това обичаше историята, защото беше социална наука, с която хората се опитваха да погледнат света отстрани и да разберат как функционира. Майкъл бе правил точно това още от дете в Айриш Ченъл.

Синтез, теория, наблюдение — това беше съвсем естествено за него. Перспективата да стане историк му допадаше и защото идваше от такова чуждо място, че сякаш принадлежеше на друг свят, и защото бе така удивен от модерния свят на Калифорния. Най-много от всичко му се нравеше да чете добре написани книги за други градове и векове — книги, които се опитваха да пресъздадат места или ери от гледната точка на тяхното възникване, на социалния им и технологичен напредък, на класовите им борби, на изкуството и литературата им.

Майкъл бе повече от доволен. Когато парите от застраховката свършиха, той започна почасова работа с един бояджия, който се бе специализирал в реставрация на красивите стари викториански къщи на Сан Франциско. И тогава отново започна да чете книги за къщи, както в миналото.

По времето, когато защити бакалавърската си степен, старите му приятели от Ню Орлиънс вече нямаше да го познаят. Все още имаше телосложението на футболист, масивни рамене и широки гърди, пък и работата с бояджията го поддържаше във форма. Черната му къдрава коса, огромните му сини очи и бледите лунички по бузите си оставаха отличителните му черги. Но сега той носеше очила за четене с тъмни рамки и обичайното му облекло беше спортен пуловер и сако от туид с кръпки на лактите. Дори пушеше лула, която носеше винаги в десния джоб на палтото си.

На двадесет и една той работеше здраво на някое дървено скеле, а у дома печаташе бързо с два пръста курсова работа на тема: „Гонения на вещици в Германия през XVII век“.

Два месеца след като започна да пише дипломната си работа по история, той започна да учи и за изпита за предприемач. Тогава работеше като бояджия и освен това се учеше как да полага хоросан и да лепи плочки — попиваше всичко в областта на строителството, за да може някой да го наеме.

Продължаваше с училището, защото някаква дълбока несигурност не му позволяваше да постъпи другояче, но по това време вече знаеше, че никакви академични удоволствия няма да задоволят нуждата му да работи с ръцете си, да е навън, под открито небе, да се катери по стълби, да върти чука, а в края на деня да усеща онова прекрасно физическо изтощение. Нищо не би могло да замести неговите красиви къщи.

Обичаше да вижда резултата от труда си — поправени покриви, ремонтирани стълбища, безнадеждно захабени подове — полирани и излъскани. И винаги се учеше, учеше се от всеки занаятчия, за когото работеше. Разпитваше архитектите, когато му се удаваше възможност, прекопираше чертежите, за да може да ги разгледа по-подробно. Внимателно проучваше книги, списания и каталози, посветени на реставрирането и на викторианската архитектура.

Понякога му се струваше, че обича къщите повече от хората; обичаше ги така, както морякът обича корабите; а след работа се разхождаше сам из стаите, на които бе вдъхнал нов живот, докосваше с любов первазите на прозорците, месинговите дръжки на вратите, гладката като коприна мазилка. Можеше да чуе как къщата му говори.

Дипломира се като магистър по история за две години, точно когато в кампусите из цяла Америка избухваха студентски протести срещу войната във Виетнам и употребата на халюциногенна дрога бе станала същинска мания сред младите, които се изливаха в Хейт Ашбъри[8]. Но точно преди това Майкъл взе изпитите за предприемач и основа своя собствена компания.

Светът на децата на цветята, политическата революция и персоналната трансформация чрез дрога бяха все неща, които той така и не успя да разбере напълно, неща, които не се докоснаха до него. Танцуваше в балната зала „Авалон“ на музиката на „Ролинг Стоунс“, пушеше трева, от време на време гореше ароматни пръчици, слушаше записите на Бисмила Кан и Рави Шанкар. Дори отиде с едно свое гадже на страхотния хепънинг „Be In“ в Голдън Гейт Парк, където Тимъти Лиъри[9] говореше на своите последователи да „се настроят, да се включат и да се отрежат“. Но всичко това нямаше особено обаяние за Майкъл.

Историкът в него не можеше да бъде запленен от повърхностната, често глупава революционна реторика, която се чуваше отвсякъде. Той можеше само да се смее тихичко на вечеря с приятелите си марксисти, които явно не знаеха нищо за работническата класа. И гледаше с ужас онези, които с наслада разрушаваха късчета от мозъка си, дори целите си мозъци с мощните халюциногени.

Но се учеше от всичко това; учеше се, докато се опитваше да го разбере. И огромната психеделична любов към цвета и шарката, източната музика и дизайн неизбежно оказаха влияние върху неговата естетика. Години по-късно той щеше да продължава да твърди, че огромната революция в съзнанието през шейсетте е обогатила абсолютно всеки американец — че възстановяването на стари къщи, създаването на разкошни обществени сгради, с пълни цветя площади и паркове, дори изграждането на модерните търговски центрове с мраморни подове, фонтани и цветни лехи — всичко това е директно наследство от онези съдбоносни години, когато хипитата от Хейт Ашбъри окачваха папрати по прозорците на апартаментите си и драпираха вехтите си мебели с ярко оцветени индийски кувертюри, когато момичетата закичваха пословичните цветя в разпуснатите си коси и мъжете смениха безличните си дрехи с ярки ризи и оставиха косите си да израстат дълги и буйни.

Майкъл не хранеше никакво съмнение, че това време на вълнения, дрога и дива музика всъщност е родило цялата му кариера. Всички млади двойки из цялата страна обръщаха гръб на малките квадратни къщички в модерните предградия и благодарение на новородената любов към структурата и детайла, към различните форми, обръщаха все повече внимание на изисканите стари къщи в центъра на града. А в Сан Франциско тези къщи бяха безчет.

Майкъл постоянно имаше списък с чакащи нетърпеливи клиенти. Големите надежди можеха да се събудят, да се преродят, да се построят от разрухата. Скоро той имаше обекти в целия град. Най-много от всичко обичаше да се разхожда из порутена, плесенясала викторианска къща по Дивисадеро стрийт и да каже: „Да, мога да ви направя палат от това за шест месеца“. Работата му печелеше награди. Стана известен заради красивите и детайлни скици, които изработваше. Изпълни няколко проекта без никаква архитектурна помощ. Всичките му мечти се сбъдваха.

Беше на трийсет и две, когато се сдоби със старинна къща на Либърти стрийт, реставрира я отвън и отвътре и направи апартаменти за майка си и леля си, а той самият живееше на горния етаж, с изглед към светлините на центъра на града, точно в стила, който винаги бе искал. Книгите, дантелените завеси, пианото, красивите антики — притежаваше всичко това. Направи си огромен скосен терасовиден покрив, на който можеше да седи и да пие лъчите на непостоянното калифорнийско слънце. Вечната мъгла, стелеща се от океанския бряг, рядко се разнасяше, преди да е стигнала до най-високата точка на неговите владения. И тогава той бе запленен не само от лукса и изтънчеността, които само бе зървал преди толкова много години в Юга, но и от оскъдната топлинка и слънцето, които помнеше с толкова много любов.

Когато стана на трийсет и пет, вече се бе превърнал в преуспял мъж с добро образование. Беше изкарал и скътал първия си милион в портфейл общински акции. Обичаше Сан Франциско, защото усещаше, че той му е дал всичко, което винаги бе искал.

И въпреки че се бе издигнал сам, както мнозина в Калифорния, и бе изградил свой стил в перфектно съзвучие със стила на много други подобни хора, Майкъл все пак донякъде си оставаше онова упорито хлапе от Айриш Ченъл, израснало, обирайки грахчетата от чинията си със залък хляб.

Така и не успя да се отърве от грубия си акцент и понякога, когато беше сред работниците, той се завръщаше с пълна сила. Никога не загуби част от грубите си навици или пък идеи, и напълно го осъзнаваше.

Начинът, по който се справяше с това, бе напълно естествен за Калифорния. Просто не се опитваше да го крие. Все пак то беше част от него. Не се свенеше да попита: „А къде е месото с картофи?“, когато влизаше в някой моден ресторант (защото всъщност много обичаше месо с картофи и го предпочиташе пред всичко останало), или пък оставяше цигарата „Кемъл“ да виси от устата му, докато говореше, точно както правеше баща му.

Успяваше да се спогажда със своите либерални приятели най-вече защото не си правеше труда да спори с тях, и докато те си крещяха един на друг над халбите с бира за разни чужди страни, където никога не бяха ходили и никога нямаше да отидат, той просто си рисуваше къщи на салфетките.

Когато все пак споделяше идеите си, го правеше по съвсем отвлечен начин, някак дистанцирано, защото усещаше, че всъщност е аутсайдер в Калифорния, аутсайдер в американския двайсети век. И изобщо не бе изненадан, когато не му обръщаха особено внимание.

Но каквато и да беше политиката, той винаги бе силно свързан с онези, които споделяха страстите му — занаятчиите, хората на изкуството, музикантите, хора, които бяха в прегръдката на някаква фиксидея. И удивително голям брой от неговите приятели и любовници бяха евреи от руски произход. Те като че наистина разбираха всепоглъщащото му желание да живее стойностен живот, да остави нещо на света — дори и по своя незначителен начин — чрез възгледите си. Мечтаеше да строи свои собствени прекрасни къщи; да преустрои цели градски квартали, да построи цели райони с кафенета, книжарници, гостилници в старите райони на Сан Франциско.

От време на време, особено след смъртта на майка си, той мислеше за миналото в Ню Орлиънс, което сега му изглеждаше още по-неземно и нереално. Хората в Калифорния смятаха, че са свободни, но всъщност бяха истински конформисти. Защото всички идваха от Канзас, Детройт и Ню Йорк само за да се докоснат до същите тези либерални идеи, до същия начин на мислене, на обличане, на възприемане на света. Всъщност понякога този конформизъм бе откровено смешен. Приятелите наистина си казваха неща като: „Това ли е онзи, когото ще бойкотираме тази седмица?“. И „Не би ли трябвало да сме против това?“.

В родното си място той може и да беше оставил град, пълен с тесногръди хора, но бе оставил и град, пълен с индивидуалности. Още можеше да чуе старците от Айриш Ченъл с техните безкрайни истории, дядо си, който му разказваше как като дете се е промъкнал в Германската църва само за да чуе как звучи немския латински. И как по времето на баба Гелфанд Къри — единствената германска предтеча в целия род — кръщавали бебетата в „Света Богородица“, за да я направят щастлива, и после ги завличали в „Свети Алфонс“, за да ги кръстят отново както си му е редът, в ирландска църква, а един и същ свещеник търпеливо отслужвал и двете церемонии.

А какви особняци бяха чичовците му, онези стари мъже, които се бяха споминали един след друг, докато той растеше. Още чуваше как разказват, че са преплували Мисисипи от единия до другия бряг (нещо, което никой не бе правил по времето на Майкъл) и как наводнявали складовете на пияна глава или как връзвали големи лопати за педалите на велосипедите си, за да се опитат да ги накарат да вървят и по вода.

Изглежда всичко е било приказка. Лятната нощ се изпълваше с разкази за братовчеда Джими Джо Къри от Алфир, който станал такъв религиозен фанатик, че трябвало да го държат вързан за един стълб цял ден, и за чичо Тимъти, който полудял от линотипното мастило, започнал да тъпче вестници във всяка пукнатина около вратите и прозорците и по цял ден изрязвал хиляди книжни кукли.

Ами леля Лилия, която на младини била влюбена в някакво индианче и чак когато остаряла и се съсухрила, разбрала, че една нощ братята й са го пребили и прогонили от Айриш Ченъл. Проклети да са. През целия си дълъг живот тя бе страдала за това момче. Беше преобърнала масата на вечеря от гняв, когато й разказали.

Дори някои от монахините имаха доста невероятни истории за разказване — старите като сестра Бриджит Мари, която заместваше за две седмици, когато Майкъл беше в осми клас, истинска сладка малка старица, която все още говореше на ирландски диалект. Не им преподаваше нищо. Просто им разказваше истории за ирландски призраци и за вещици — представяте ли си, вещици! — в Гардън Дистрикт.

А едни от най-добрите разговори от онези години бяха просто разговорите за самия живот — за това как да бутилираш собствена бира, как да живееш само с две газови лампи в къщата и как да напълниш преносимата вана в петък вечер, така че всички да могат да се изкъпят пред огнището в дневната. Просто неща от живота. Пране се изварява над огъня в задния двор, в цистерни с вода, покрити със зелен мъх. Мрежи за комари, с които се покриваш, преди да заспиш. Неща, които вероятно вече са напълно забравени.

Но всичко това се връщаше при него на странни проблясъци. Той помнеше миризмата на ленените салфетки, които баба му гладеше, преди да ги сложи в дълбоките чекмеджета на ореховия бюфет. Помнеше вкуса на яхнията от раци със сухари и бира, плашещия звук на барабаните на парада на Марди Грас. Още виждаше човека, който носеше лед, да изкачва стълбите към задната врата, нарамил огромен леден блок на подплатените си рамене. И отново и отново онези прекрасни гласове, които тогава бяха изглеждали така груби, но сега звучаха неимоверно звучно, нюхът към драматичната фраза, огромната любов към езика.

Разкази около големи огньове и прочутите стачки на трамвайните работници, товарачите на памук, които стоварваха балите в трюмовете на корабите с огромни метални витла, и пееха, докато работеха в дните преди да се появят пресите за памук.

В ретроспекция този свят изглеждаше невероятен. В Калифорния всичко беше някак стерилно. Едни и същи дрехи, едни и същи коли, едни и същи каузи. Може би Майкъл изобщо не принадлежеше на това място. Може би никога не му бе принадлежал. И все пак той не принадлежеше и на мястото от миналото. А и защо ли, не го бе виждал от години…

Щеше му се да бе обръщал повече внимание на онези хора. Но беше толкова изплашен. Искаше му се да може да поговори с баща си сега, да седне с него и всичките откачени пожарникари пред пожарната на Вашингтон авеню.

Наистина ли онези дъбове бяха толкова големи? Наистина ли образуваха истински тунел над улицата, който стигаше чак до реката?

Помнеше цвета на сумрака, докато се прибираше у дома късно след тренировката по футбол, по улица „Благовещение“. Колко красива беше оранжевата лантана, която напираше през железните огради. О, беше ли небето толкова сияйно като онова небе, в което розовото преливаше във виолетово и накрая в златно над покривите на грубите постройки. Не можеше да има толкова нереално място.

И Гардън Дистрикт, о, Гардън Дистрикт. Спомените му за него бяха толкова безплътни, сякаш не бяха реални.

Понякога той сънуваше това място — топъл, сияещ рай, където да се разхожда сред великолепието, заобиколен от вечно цъфтящи цветя и потрепващи зелени листа. А когато се събудеше, си мислеше, да, бях там, вървях по Първа улица. Бях у дома. Но не бе възможно онова място да е било точно такова, не беше възможно. Той искаше да види всичко отново.

Някои определени къщи му се явяваха отново — огромната несиметрична къща на Колизеум и Трета, боядисана в чисто бяло чак до металната ограда. И къщата с двете крила, която обичаше най-много, с четирите колони, и дълги странични веранди, с високите комини близнаци.

Помнеше дори хората, които бе мяркал при редовните си разходки — старци в крепонови раирани костюми и сламени шапки, жени с тръстикови кошници, черни бавачки с колосани сини памучни униформи, бутащи бебешки колички. И онзи мъж, онзи странен, безукорно облечен мъж, когото виждаше често на Първа улица в онази градина с избуялата зеленина.

Искаше да се върне, за да сравни спомените си с реалността. Искаше да види малката къща на улица „Благовещение“, в която бе отраснал. Искаше да види „Свети Алфонс“, където като десетгодишен помагаше при олтара. И „Света Богородица“ от другата страна на улицата с нейните готически арки и дървени светци, където също бе помагал на свещеника в отслужване на месата. Наистина ли изографисаният таван на „Свети Алфонс“ бе толкова красив?

Понякога, когато се унасяше в сън, успяваше да си се представи в онази църква на Бъдни вечер, по време на приготовленията за Среднощната меса. Свещите сияеха от олтара. Можеше да чуе радостния химн: „Елате всички вярващи“. Бъдни вечер, дъждът шиба вратите, а после у дома, малкото дръвче сияе в зелено в ъгъла и газеникът свети от своята скара. Колко красиви бяха онези малки сини пламъчета. Колко красиво бе малкото дърво, с неговите светлинки, които олицетворяваха Светлината на Света, и украсата му, която означаваше даровете на влъхвите, неговите ароматни зелени клонки, които пък бяха обещание за лятото, което щеше да дойде, колкото и да бе студена зимата.

После идваше споменът за процесията при Среднощната меса, когато малки момиченца от първи клас, облечени като ангелчета, преминаваха през олтара и после надолу по главната пътека на църквата. Можеше да усети аромата на коледната зеленина, примесен със сладостта на цветята и горящия тамян. Малките момиченца пееха за детето Исус. Видя и Рита Мей Дуайър и Мари Луиз Гайдри, и братовчедка си, Патрисия Ан Бекър, и всички онези глезени малки момиченца, които познаваше, но сега му се струваха така красиви в малките си бели роби и платнени крилца. Те вече не бяха малки чудовища, а истински ангели. Това беше магията на Коледа. И след това, когато се прибра вкъщи, под осветеното дърво го чакаха подаръците.

Процесии. Те бяха толкова много. Но онези, в чест на Дева Мария, никога не бе харесвал. В ума му образът й се смесваше с лицата на злите монахини, които наказваха жестоко момчетата, затова не изпитваше никаква привързаност към нея, това го натъжаваше чак докато не стана достатъчно голям, за да спре да му пука.

Но Коледа никога не забрави. Това бе единственият остатък от религията, който никога не го напусна, защото усещаше, че зад него има някаква огромна, проблясваща история, която води назад, назад през вековете до тъмните гори с буйни огньове и танцуващи варвари. Обичаше да си спомня яслата с малкото бебе и тържествения момент в полунощ, когато Христос се ражда отново на света.

Всъщност дори след това, в Калифорния, Бъдни вечер бе нещо свято за Майкъл. Той винаги я празнуваше, както другите празнуваха Нова Година — защото за него тя беше символ на ново начало: време, в което се компенсират всички неуспехи и можеш да започнеш отначало. Дори когато беше сам, сядаше с чаша вино и чакаше полунощ, а единствено светлинките на малкото дърво озаряваха стаята. На последната Коледа падна и сняг — представете си, сняг — който се сипеше така меко и безшумно, носен от вятъра, също както в онзи момент, когато баща му бе загинал в горящия склад на Чупитулас стрийт.

Така или иначе Майкъл никога не се върна у дома.

Не стигна до това. Все се опитваше да довърши някой проект, чийто краен срок бе изтекъл. А малкото си свободни дни прекарваше в Европа или пък в Ню Йорк, където обикаляше паметниците и музеите. Всичките му любовници искаха това. Кой ще пожелае да гледа Марди Грас в Ню Орлиънс, когато може да отиде в Рио? Защо да ходи в Американския Юг, когато може да иде в Южна Франция?

Но Майкъл често си мислеше, че е постигнал всичко, за което е мечтал по време на онези дълги разходки из Гардън Дистрикт, и е длъжен да се върне там, за да го види отново, за да разбере дали не се заблуждава. Нима не е имало моменти, когато се е чувствал някак празен? Кога е изпитвал онова странно усещане, че чака нещо, нещо безкрайно важно, без да знае какво?

Единственото, което не бе открил, бе голямата, вечна любов, но знаеше, че с времето и тя ще дойде, и може би тогава щеше да заведе жена си у дома и нямаше да върви сам по алеите на гробището и по старите тротоари. Кой знае? Може би дори щеше да поостане известно време, да поскита из старите улици.

През годините имаше няколко връзки и поне две от тях бяха като брак. И двете жени бяха еврейки от руско потекло, страстни, одухотворени, прекрасни и независими. И Майкъл винаги се бе гордял извънредно много с тези шлифовани и умни дами. Но връзките бяха родени по-скоро от разговорите, отколкото от страст. Среднощни разговори след секс, разговори на пица и бира, разговори до зори, ето това винаги бе правил Майкъл със своите любовници.

Беше научил много от тези връзки. Неговата чужда на всякакъв егоизъм откритост бе силно привлекателна за тези жени и той попиваше всичко, на което те имаха да го научат. Обичаха да пътуват с него до Ню Йорк, до Ривиерата или Гърция и да гледат как той откликва с ентусиазъм и истинско чувство на всичко, което види. Споделяха с него любимата си музика, любимите си художници, любимите си храни, идеите си за обзавеждането, за дрехите. Елизабет го бе посъветвала как да си купи подходящ костюм от „Брукс Брадърс“ и риза на „Пол Стюард“. Джудит го заведе в „Бълок и Джоунс“ за първия му костюм „Бърбъри“ и в шикозни салони за подходяща прическа, бе го научила как да поръчва европейски вина, как да готви спагети и му бе показала, че бароковата музика е също толкова хубава като класическата, която той харесваше.

Майкъл се смееше на всичко това, но се учеше от него. И двете жени го подкачаха за луничките му и за набитото му телосложение, за начина, по който косата влиза в големите му сини очи, за това как родителите им са го харесали още от първата среща и за неговия чар на малко момче, за това колко прекрасен изглежда с черна вратовръзка.

Елизабет го наричаше „грубо момче със златно сърце“, а Джудит му измисли прякора Повлеканче. Той ги водеше на мачовете за Златната ръкавица и на баскетбол, в добрите барове на бира, и ги учеше да оценяват по достойнство европейския футбол и ръгбито в Голдън Гейт Парк в неделите, ако вече не се бяха научили на това сами, и дори на уличен бой, ако имаха желание. Но това беше повече на шега, отколкото на сериозно. Той ги водеше и на опера, на концерти, които слушаше с религиозно опиянение. А те го посветиха в музиката на Дейв Брубек, Майлс Дейвис, Бил Еванс и „Кронос квартет“.

Неговата възприемчивост и страст като че ли привличаха всеки.

Но момичетата смятаха за очарователно и неговото озлобление. Когато бе ядосан или дори леко заплашен, той се превръщаше в мрачно хлапе от Айриш Ченъл и тогава добиваше огромна самоувереност и някак неосъзната сексуалност. Жените бяха впечатлени от тези му вродени умения, от таланта му с чука и пироните и от неговото безстрашие.

Страхът от унижение, да, той го признаваше пред себе си, както и няколко ирационални детски страхове, които все още го преследваха. Но страх от нещо реално? Като възрастен не знаеше какво означава това. Когато посред нощ се чуеше вик, Майкъл първи слизаше да види какво става.

А това не беше твърде обичайно за високообразованите мъже, както и характерният за него директен, похотлив и ентусиазиран подход към физическата любов. Той я харесваше проста и първична, или пък по-изкусна, зависи какво очакваха от него; обичаше да се люби сутрин, когато се събудеше първи, също както през нощта. Това му печелеше много сърца.

Първият разрив — с Елизабет — бе по вина на Майкъл, той го осъзнаваше. Тогава бе още твърде млад и не й бе останал верен. На нея й беше дотегнало от „авантюрите“ му, въпреки че той се кълнеше, че те „не значат нищо“, и накрая тя просто си събра багажа и го напусна. Остави го с разбито сърце и потънал в разкаяние. Последва я в Ню Йорк, но не постигна нищо. Върна се в празния си апартамент и прекара следващите шест месеца в пиянство и скръб. Не можа да повярва, когато разбра, че Елизабет се е омъжила за професор от Харвард, и ликуваше, когато година по-късно тя се разведе.

Веднага отиде в Ню Йорк, за да я утеши, но се скараха жестоко в Музея на изкуствата „Метрополитън“ и той плака през целия полет на връщане. Всъщност изглеждаше толкова тъжен, че стюардесата го отведе в дома си и се грижи за него цели три дни.

Когато на следващото лято Елизабет дойде, Джудит вече се бе появила в живота на Майкъл.

Джудит и Майкъл живяха заедно почти седем години и никой не вярваше, че могат да се разделят. Тогава внезапно Джудит забременя и въпреки неговото нежелание, реши да не ражда детето.

Това бе най-горчивото разочарование, което Майкъл бе преживявал. То разруши любовта им.

Майкъл не оспори правото на Джудит да направи аборт. Не можеше да си представи свят, в който жените нямат такова право. А и историкът в него знаеше, че законите срещу абортите никога не са били приложими, защото няма друга такава връзка, както връзката между майката и нероденото й дете.

Не, той никога не започна разправия за това й право, дори го защитаваше. Но и никога не бе очаквал, че жена, която е живяла с него сред лукс и сигурност, жена, за която той щеше да се ожени в мига, в който тя пожелаеше, би искала да абортира негово дете.

Майкъл я умоляваше да не го прави. То беше тяхно, нали, и баща му отчаяно го искаше и не можеше да понесе мисълта, че то ще пропусне шанса си за живот. Не беше нужно да расте с тях, ако Джудит не го желаеше. Майкъл щеше да уреди да го отгледат другаде. Той имаше много пари. Можеше да посещава детето сам, без Джудит изобщо да разбере. Даже мислеше за гувернантките, за добрите училища, за всичко онова, което той самият никога не бе имал. Но имаше нещо още по-важно — това неродено бебе беше живо същество, във вените му течеше неговата кръв и Майкъл не виждаше никаква причина то да бъде убито.

Тези думи ужасяваха Джудит. Като че се забиваха в самото й сърце. Още не искаше да става майка, не мислеше, че може да се справи. Почти беше завършила докторската си степен по философия в Бъркли, но все още я чакаше писане на дисертация. А и тялото й не било нещо, което може да бъде използвано просто за да роди дете за някой друг. Самият огромен шок от това да роди едно дете, а после да го изостави бил повече, отколкото можела да понесе. Щяла вечно да живее с вината. А това, че Майкъл не разбирал нейната гледна точка, било крайно болезнено за нея. Тя винаги била разчитала на правото си да абортира нежелано дете. Това била спасителната й мрежа, иначе казано. Сега нейната свобода, нейното достойнство и самият й здрав разсъдък били застрашени.

Някой ден щели да имат дете, бе казала тя, в момент, подходящ и за двамата, защото родителството било въпрос на избор, и никое дете не бивало да идва на бял свят, ако не е обичано и желано и от двамата родители.

Майкъл не виждаше смисъл в тези приказки. Нима смъртта бе по-добра от изоставянето? Как така Джудит щеше да се чувства виновна, ако изостави детето, но нямаше да изпитва вина, ако го убие? Да, и двамата родители трябваше да желаят детето. Но защо само единият от тях да решава дали то ще се появи на белия свят? Не бяха бедни, не бяха болни; това дете не беше плод на изнасилване. Защо, след като те бяха практически женени и със сигурност можеха да се оженят, ако Джудит пожелаеше! Можеха да дадат толкова много на това дете. Дори и да живееше с други хора, какво само можеха да направят за него. Защо, по дяволите, това малко същество трябваше да умре. Колкото и да повтаряха, че още не било човек, то щеше да стане човек, ако Джудит не бе решила да го убие. Нима нероденото дете е по-малко ценно в очите на Господ?

И така, те продължаваха да се лутат, споровете им ставаха все по-ожесточени, все по-всеобхватни, люшкаха се между личното и философското без никаква надежда за развръзка.

Накрая Майкъл изрови и последния си окоп. Ако Джудит само родеше детето, той ще го отведе със себе си. И тя нямаше да ги види никога повече. И той ще направи всичко, което тя пожелае в замяна. Ще й даде всичко, което има и което тя смята за ценно. Плачеше, докато я умоляваше.

Джудит беше съсипана. Майкъл беше избрал детето пред нея. Опитваше се да купи тялото й, страданията й, нещото, което растеше в нея. Не можеше да понася повече да е в една къща с него. Тя го прокле заради нещата, които й бе казал. Прокле цялото му минало, невежеството му и най-вече неговата изумителна грубост към нея. Да не би той да си мисли, че за нея е лесно да стори онова, което е решила? Но всичките й инстинкти й говорели, че трябва да прекъсне този брутален физически процес, че трябва да угаси тази частица живот, който никога не е имал значение и който се е залепил за нея, расте въпреки волята й и разрушава обичта на Майкъл към нея и техния съвместен живот.

Майкъл не можеше да я гледа. Щом искаше да си върви, да върви. Искаше тя да си тръгне. Не искаше да знае точния ден и час, в който детето му щеше да бъде убито.

Завладя го ужас. Всичко около него беше сиво. Нищо нямаше добър вкус, нито изглеждаше добре. Сякаш метален мрак бе обгърнал света и всички цветове и усещания бяха избледнели. Той знаеше, че Джудит страда, но не можеше да й помогне. Всъщност не можеше да спре да я мрази.

Мислеше си за онези сестри в училище, които пляскаха момчетата с опакото на ръката; помнеше тяхната нехайна власт, нехайна жестокост. Разбира се, това нямаше нищо общо, казваше си. На Джудит й пукаше, Джудит беше добър човек. Тя правеше онова, което смяташе, че трябва да направи. Но сега Майкъл се чувстваше също толкова безпомощен, както когато сестрите обикаляха коридорите като чудовища в черни раса и мъжките им обувки трополяха по полирания дървен под.

Джудит се изнесе, докато Майкъл беше на работа. Сметката за аборта в бостънска болница дойде седмица по-късно. Майкъл изпрати чека на посочения адрес. И никога повече не видя Джудит.

След това дълго време бе сам. Никога не бе търсил сексуални преживявания с непознати. Но сега дори се страхуваше от това и избираше партньорки съвсем рядко, и то с огромна дискретност. Беше станал крайно предпазлив. Не искаше да изгуби и други деца.

Разбра, че не е в състояние да забрави мъртвото бебе, или мъртвия зародиш по-точно. Не че нарочно мислеше за него — беше го нарекъл Малкия Крис, но не искаше никой да знае това — просто започна да вижда ембриони във филмите, които ходеше да гледа, в рекламите на филми във вестниците.

Както винаги, филмите бяха много важни в живота му. Както винаги, те бяха главна, неотменна част от неговото образование. Чувстваше се като в транс в тъмното кино. Усещаше някаква дълбока връзка между онова, което се случваше на екрана, и собствените му мечти и подсъзнание, с непрестанните му усилия да разбере света, в който живее.

И сега той виждаше това, което никой около него не забелязваше: нима чудовищата от киното по онова време нямаха забележителна прилика със зародишите, които всеки ден биваха абортирани из цялата страна?

Да вземем например „Пришълецът“ на Ридли Скот, където малкото чудовище се ражда направо от гръдния кош на човек. Врещящ ембрион, който не променя странния си облик дори и когато расте, като се тъпче с човешки жертви.

Ами „Гумената глава“ на Линч, където отвратителните изчадия, родени от прокълнатата двойка, непрестанно пищяха.

По едно време започна да му се струва, че филмите на ужаса с ембриони са твърде много, за да могат да бъдат изброени. „Кръвно родство“ и „Левиатан“ с онези гърчещи се клонинги, които се раждат като ембриони от шушулки в „Похитители на тела“. Той не можа да понесе тази сцена, когато гледа филма отново в Кастро. Стана и излезе от киното.

Само Господ знаеше колко много филми на ужаса с ембриони бяха създадени. Да вземем например римейка на „Мухата“. Нима пашкулът на главния герой не приличаше на ембрион? Ами „Мухата II“, с онези сцени на раждане и прераждане? Това бе нескончаема тема. А после се появи и „Тиквената глава“, където онзи огромен и отмъстителен демон от Апалачите израства от мъртвия зародиш просто пред очите ти и запазва тази огромна зародишна глава по време на всичките си зверства.

Какво трябваше да означава това? Не страдаме от вина за стореното, защото вярваме, че имаме моралното право да контролираме раждаемостта, но сме тормозени от кошмари за онези малки същества, които са захвърлени неродени във вечността? Или това бе просто страх от самите тези същества, които могат да ни обременят — нас, вечно свободните юноши — и да ни превърнат в родители. Ембриони от Ада! Той се смееше горчиво на тази идея въпреки себе си.

Да вземем например „Нещото“ на Джон Карпентър, с неговите пищящи ембрионни глави! Ами класиката „Бебето на Розмари“, за бога, и онзи тъп филм „То е живо“, за чудовището бебе, което убива млекаря, когато огладнява. Аналогията беше неизбежна. Бебета зародиши. Виждаше ги, накъдето и да се обърнеше.

Мислеше за тях постоянно, както за прекрасните къщи и елегантните хора в старите черно-бели филми на ужаса от своята младост.

Нямаше смисъл да се опитва да говори за това с приятелите си. Те смятаха, че Джудит е права и никога нямаше да разберат неговата гледна точка. Филмите на ужаса са нашите ужасни сънища, мислеше той. Ние сме обладани от раждането, а то се изражда, обръща се против нас. И отново бе в кино „Щастлив час“, потъваше в спомените си. Гледа отново „Невестата на Франкенщайн“. Колко плашеща бе изглеждала науката тогава, а още повече по времето, когато Мери Шели бе написала своите страховити видения.

О, да, той не можеше да разбере всичко това. Не беше истински историк или социолог. Може би не беше достатъчно умен. Той беше просто предприемач. Най-добре му се удаваше да възстановява дъбови подове и месингови кранове.

А освен това не мразеше жените. Не ги мразеше. Нито се страхуваше от тях. Жените бяха просто хора и понякога бяха много по-добри хора от мъжете, по-нежни, по-внимателни. Харесваше компанията им и през повечето време я предпочиташе. И никога не го бе изненадвало, че те винаги, освен в този конкретен случай, го разбираха много по-добре от мъжете, с повече съчувствие.

Когато Елизабет се обади, за да събуди стария пламък, той беше щастлив, много щастлив и се качи на самолета за Ню Йорк. Уикендът протече в блаженство, ако не се брояха извънредните мерки против забременяване, нещо, което се бе превърнало във фиксидея за него. Можеха да съживят връзката си, знаеха го. Вече бяха на стъпка от онзи рядък момент на прекрасна екзалтация. Но Елизабет не искаше да напуска Източния бряг, а Майкъл не можеше да си представи „Големите надежди“ в Манхатън. Щяха да си пишат, щяха да мислят за това, щяха да разговарят от разстояние. Щяха да чакат и да видят какво ще стане.

С времето Майкъл изгуби и малкото вяра, че някога ще има любовта, която искаше.

Но в неговия свят имаше много възрастни, които не я притежаваха. Те имаха приятели, свобода, стил, богатство, кариери, но нямаха любов. Това бе част от съвременния начин на живот, който и той възприе. И лека-полека започна да го смята за даденост.

В работата имаше много приятели, стари другари от колежа, не му липсваше и женско присъствие, когато пожелаеше. И когато дойде четирийсет и осмият му рожден ден, той осъзна, че все още има време за всичко. Чувстваше се млад и изглеждаше млад, както и останалите на тази възраст от неговото обкръжение. Все още имаше онези проклети лунички.

Жените все още му хвърляха око, това беше сигурно. Всъщност той откри, че е станал още по-привлекателен за тях.

Кой да предположи? Може би от мимолетната му връзка с Тереза, млада жена, която често срещаше по концерти, щеше да излезе нещо. Тя бе твърде млада, той го знаеше, ядосваше се на себе си за това, но после тя се обаждаше и казваше: „Майкъл, откога чакам да се обадиш! Ти наистина ме манипулираш!“. Каквото и да значеше това. И тогава излизаха на вечеря и после отиваха в нейния апартамент.

Но само голямата любов ли му липсваше? Нямаше ли и нещо друго? Една сутрин се събуди и в миг осъзна, че лятото, което е чакал всички тези години, никога няма да дойде. Отвратителната влага на това място се бе настанила в самия му костен мозък. Никога нямаше да има топли нощи с дъх на жасмин. Никога нямаше да има топъл ветрец откъм реката или залива. Но трябваше да се примири. В края на краищата сега това беше неговият град. Как би могъл някога да си иде у дома?

И все пак от време на време му се струваше, че Сан Франциско вече не е боядисан в богатите багри на охрата и римското червено; бе заприличал на бозава сепия и мътното сияние на вечно сивото небе постоянно угнетяваше духа му.

Дори красивите къщи, които реставрираше, му изглеждаха като сценични декори, лишени от истинска традиция, просто луксозни капани за минало, което никога не е съществувало, за да се създаде чувство на стабилност у хора, които живееха ден за ден и се страхуваха от смъртта до степен на истерия.

О, но той беше късметлия, и го знаеше. Бе имал и добри времена и още по-добри щяха да дойдат.

И така, това беше животът на Майкъл, живот, който на практика сега бе приключил, защото той се удави на първи май и се върна обладан, обсебен, скитащ безкрай между живота и смъртта, неспособен да свали черните ръкавици, изпълнен със страх от онова, което може да види — огромен порой от безсмислени образи — и долавящ силни емоционални впечатления дори от онези, които не докосваше.

Цели три месеца и половина бяха минали от онзи ужасен ден. Тереза си бе отишла. Приятелите му си бяха отишли. И сега той бе затворник в къщата на Либърти стрийт.

Беше сменил номера на телефона си. Не отговаряше на планините писма. Леля Вив излизаше от задната врата, за да купи малкото неща за домакинството, които нямаше как да бъдат изпратени по пощата.

Със сладък, учтив глас тя отклоняваше малкото обаждания. „Не, Майкъл вече не е тук.“

Той се смееше всеки път, щом чуеше това. Защото то беше истина. Вестниците пишеха, че е „изчезнал“. Това също го караше да се смее. На всеки десетина дни се обаждаше на Стейси и Джим, само да им каже, че е жив, после затваряше. Не можеше да ги обвини, ако вече не се интересуваха.

Сега, в тъмното, той лежеше на леглото си и гледаше отново и отново на телевизора с изключен звук познатите стари кадри от „Големите надежди“. Призрачната госпожица Хавишам в нейната разпарцаливена булчинска рокля говореше на младия Пип, който тъкмо тръгваше за Лондон.

Но защо губеше време? Трябваше да тръгва за Ню Орлиънс. Само че точно сега бе твърде пиян за това. Твърде пиян дори да се обади да резервира билет за самолета. Освен това хранеше надежда, че доктор Морис ще му се обади, доктор Морис, който знаеше този таен телефонен номер, доктор Морис, на когото бе доверил своя едничък план.

— Ако успея да открия онази жена — беше му казал той, — нали разбирате, жената, която ме спаси. Ако сваля ръкавиците си и поддържа ръцете й, когато говоря с нея, е, може би тогава ще си спомня нещо. Разбирате ли за какво говоря?

— Вие сте пиян, Майкъл.

— Точно сега това няма значение. Какво от това. Пиян съм и ще си остана пиян, но слушайте какво ви говоря. Само ако мога да се кача пак на онази яхта…

— Да?

— Ами ще легна на палубата, ще я докосна с голи ръце… нали разбирате, палубата, на която съм лежал…

— Майкъл, това е откачено.

— Обадете й се, доктор Морис. Можете да се свържете с нея. Ако не искате да й се обадите, дайте ми името й.

— Какво имаш предвид, ще й се обадиш и ще й кажеш, че искаш да попълзиш по палубата на кораба й, за да доловиш някакви психически вибрации? Майкъл, тя има право да бъде защитена от подобни неща, може да не вярва в тези истории за психична сила.

— Но ти вярваш в тази сила! Знаеш, че работи!

— Искам да се върнеш в болницата.

Майкъл затвори телефона вбесен. Никакви игри повече, никакви тестове, благодаря. Доктор Морис се обажда отново и отново, но съобщенията му бяха все едни и същи: „Майкъл, ела. Притесняваме се за теб. Искаме да те видим“.

И накрая обещанието: „Майкъл, ако изтрезнееш, обещавам да опитам. Знам къде да открия жената“.

„Ако изтрезнееш.“ Сега мислеше за това, докато лежеше в тъмното. Грабна най-близката студена кутия бира и я отвори. Биреното пиянство бе най-доброто пиянство. Донякъде си оставаше трезвен, защото не бе налял водка или скоч в кутията, нали така? И все пак това си беше пиене, основната отрова, и той не биваше да го забравя.

Обади се на доктор Морис. Кажи му, че си трезвен.

Струваше му се, че го е направил. Или пък може да е било сън, можеше просто да се е отнесъл отново. Хубаво беше да си лежи тук, хубаво беше да си толкова пиян, че да не усещаш тревогата, неотложността, болката от неспособността да си спомниш…

Леля Вив каза:

— Хапни нещо за вечеря.

Но той беше в Ню Орлиънс, вървеше по улиците на Гардън Дистрикт и беше топло, и о… ароматът на нощния жасмин. Мислеше за всичките години, през които не беше усещал сладкия, тежък аромат и не бе виждал небето през клоните на дъбовете. Студеният вятър хапеше голите му пръсти.

Студен вятър. Да. Все пак не беше лято, а зима, хаплива, смразяваща нюорлианска зима и те бързаха в тъмното да видят последния парад в нощта на Марди Грас, когато минаваше Кралят на парада и неговата свита.

Какво хубаво име, мисли си той, докато мечтае, но тогава на връщане също си мислеше, че е прекрасно. И далече напред, на Сейнт Чарлз авеню, видя факлите на парада и чу барабаните, които винаги го плашеха.

— Бързо, Майкъл — казваше майка му. Тя го дърпаше така, че почти го отлепяше от земята. Колко тъмна беше улицата, колко ужасен беше този студ, като студа на океана.

— Но, мамо, виж — сочеше той през желязната ограда. Дръпна ръката й. — Ето го мъжа, в градината.

Старата игра. Тя щеше да каже, че там няма никакъв мъж, и двамата щяха да се засмеят. Но мъжът беше там, да, точно както винаги — в другия край на огромната морава, под голите бели клони на миртата. Дали бе видял Майкъл тази нощ? Да, като че ли беше. Със сигурност се бяха видели.

— Майкъл, сега нямаме време за този мъж.

— Но, мамо, той е там, наистина е…

Кралят на парада. Оркестърът с месинговите инструменти свиреше мрачната си свирепа музика, докато маршируваше, факлите пламтяха. Тълпите се изливаха на улицата. От върха на трепкащите платформи от папиемаше мъже в искрящи сатенени костюми с маски на лицата хвърляха стъклени огърлици и дървени мъниста. Хората се боричкаха да ги уловят. Майкъл бе увиснал на полата на майка си, мразеше тътена на барабаните. Дребните украшения падаха в канавката пред краката му.

По дългия път към къщи, когато Марди Грас вече бе утихнал, а улиците бяха осеяни с боклуци и въздухът бе толкова студен, че дъхът им излизаше на пара, той отново видя мъжа, на същото място, но този път не каза нищо.

— Трябва да си ида у дома — прошепна той сега в съня си. — Трябва да се върна там.

Видя високата ограда от ковано желязо на къщата на Първа улица, страничната веранда с хлътналите мрежи. И мъжът в градината. Толкова странно бе, че този мъж не се променяше. И в онзи последен май, при последната разходка по онези улици, Майкъл бе кимнал на мъжа, а той бе вдигнал ръка и му беше помахал.

— Да, ще ида — прошепна той. Но защо другите, които бяха дошли за него в деня на смъртта му, не му даваха знак? Със сигурност разбираха, че сега не може да си спомни. Те щяха да му помогнат. Преградата между живите и мъртвите падаше. Но жената с черната коса каза: „Помни, имаш избор“.

— Не, не съм променил решението си. Просто не мога да си спомня.

Седна. Стаята беше тъмна. Жена с черна коса. Какво имаше на врата й? Трябваше да си събира багажа. Трябваше да иде на летището. Порталът. Тринайсетият. Разбирам.

Леля Вив седеше близо до вратата на всекидневната в сиянието на единствената лампа и шиеше.

Той отпи още една глътка от бирата. После бавно изпразни кутията.

— Моля те, помогни ми — прошепна незнайно на кого. — Моля те, помогни ми.

И отново заспа. Вятърът виеше. Барабаните го изпълваха със страх. Беше ли това предупреждение? Защо не скочиш, казваше злата икономка на бедната изплашена жена на прозореца във филма „Ребека“. Беше ли сменил касетата? Не можеше да си спомни. Но сега сме в Мандърлей, нали? Можеше да се закълне, че това е госпожица Хавишам. И тогава чу как тя шепне на Естела: „Можеш да му разбиеш сърцето“. Пип също го чу, но все още я обичаше.

Ще оправя тази къща, прошепна. Ще пусна вътре светлина. Естела, ние ще бъдем щастливи заедно. Това не е училищен двор, не е онзи дълъг пуст коридор, който води към кафетерията и сестра Клемент не крачи пред него. „Ти ще влезеш пак в пътя, момче!“ Ако ме шамароса, както удари Тони Дедрос, ще я убия.

Леля Вив стоеше до него в тъмното.

— Пиян съм — каза той.

Тя сложи една студена бира в ръката му, същинско съкровище.

— Боже, толкова е вкусна.

— Един човек иска да те види.

— Кой? Жена ли е?

— Един хубав джентълмен от Англия…

— Не, лельо Вив…

— Но той не е репортер. Поне така твърди. Много е възпитан. Казва се Лайтнър. Идва чак от Лондон. Самолетът му от Ню Йорк току-що кацнал и той дошъл направо тук.

— Не сега. Кажи му да си върви. Лельо Вив, трябва да се върна. Трябва да се върна в Ню Орлиънс. Трябва да се обадя на доктор Морис. Къде е телефонът?

Той стана от леглото, главата му се въртеше, затова постоя неподвижен за миг, докато замайването премине. Но не му стана по-добре. Крайниците му бяха като оловни. Отново потъна в леглото, в сънищата. Вървеше през къщата на госпожица Хавишам. Мъжът в градината отново му кимна.

Някой загаси телевизора.

— Поспи — каза леля Вив.

Чуваше стъпките й. Телефонът ли звънеше?

— Някой да ми помогне — прошепна той.

Три

Просто тръгни. Поразходи се по Мегазин стрийт и по Първа, после мини покрай онази величествена и порутена стара къща. Виж дали стъклата на предните прозорци са потрошени. Виж дали Деидре Мейфеър все още седи на страничната веранда. Няма нужда да се качваш и да молиш да я видиш.

Какво, по дяволите, си мислиш, че ще стане?

Отец Матингли беше ядосан на себе си. Негов дълг беше наистина да посети онази къща, преди да се върне на север. Някога бе техен свещеник. Познаваше ги всичките. Вече бе минала повече от година, откакто бе ходил на юг, откакто бе видял госпожица Карл, от погребението на госпожица Нанси.

Преди няколко месеца един от младите свещеници му бе писал, че Деидре Мейфеър много се е влошила. Ръцете й сега били свити до гърдите, в подобни случаи винаги се стигало до такава атрофия.

Но чековете на госпожица Карл до енорията идвали редовно, както винаги — всеки месец — хиляди долари за Църквата на изкуплението, без никакви допълнителни задължения. С годините тя бе дарила цяло състояние.

Отец Матингли бе длъжен да отиде наистина, просто от уважение и да благодари лично, както бе правил преди години.

Сегашните свещеници там не познаваха добре семейството. Те не знаеха старите истории. Никога не бяха канени в къщата. Бяха дошли наскоро в тази стара, тъжна енория, с нейното намаляващо паство, с красивите й църкви, сега заключени заради вандалите, със старите порутени сгради.

Отец Матингли си спомняше времето, когато на сутрешните меси бе пълно с народ, когато имаше сватби и погребения през цялата седмица, както в „Света Богородица“, така и в „Свети Алфонс“.

Спомняше си майските процесии и тълпата при novenas[10], Среднощната меса с препълнената църква. Но старите ирландски и германски семейства вече ги нямаше. Гимназията бе затворена от години. Стъклата от прозорците й падаха.

Беше доволен, че визитата му ще е съвсем кратка, защото всяко завръщане бе по-тъжно от предходното. Сякаш отиваше на мисия в пустинята. Всъщност се надяваше никога повече да не се върне на юг.

Но не можеше да си тръгне, без да посети онова семейство.

Да, трябваше да иде. Длъжен беше. Трябваше да потърси Деидре Мейфеър. Нали все пак беше от енориашите му?

Пък и нямаше нищо лошо в това да провери дали слуховете са верни — че са се опитали да изпратят Деидре в санаториум, а тя побесняла, потрошила прозорците и после изпаднала в кататония. Казваха, че е станало на 13 август, само преди два дни.

Кой знае, може би госпожица Карл щеше да се зарадва на обаждането.

Но това бяха само игри, които отец Матингли играеше със съзнанието си. Госпожица Карл не би искала да го вижда наоколо, както и преди. Бяха минали години, откакто за последно бе канен в къщата. А Деидре Мейфеър беше и завинаги щеше да си остане просто „един красив зеленчук“, както я бе определила гледачката веднъж.

Но той щеше да иде, от любопитство.

И как така този „красив зеленчук“ бе станал и потрошил високите до тавана прозорци? Тази история нямаше много смисъл, като се позамислиш. И защо хората от санаториума не я бяха отвели? Със сигурност можеха да я вържат в усмирителна риза? Нима не го правеха в такива случаи?

И все пак гледачката на Деидре ги бе спряла на вратата с викове да си вървят и че Деидре остава у дома, а тя и госпожица Карл ще се грижат за нея.

Джери Лониган, погребалният агент, бе разказал тази история на отчето. Шофьорът на болничната кола на санаториума често карал лимузини за „Лониган и синове“. Видял всичко. Стъклата се пръскали по предната веранда. Чувал се такъв шум, като че ли всичко в голямата предна стая се троши. А Деидре издавала ужасен писък, вой. Било страшно — като да видиш как някой се надига от мъртвите.

Е, това не бе работа на отец Матингли. Или пък беше?

Мили боже, госпожица Карл караше осемдесетте, нищо че продължаваше да ходи на работа всеки ден. И беше съвсем сама в онази къща с Деидре и платената гледачка.

Колкото повече мислеше за това отец Матингли, толкова повече се убеждаваше, че трябва да иде, въпреки че ненавиждаше онази къща, ненавиждаше Карл и ненавиждаше всичко, което знаеше за тези хора. Да, трябваше да отиде.

Разбира се, невинаги се беше чувствал така. Преди четирийсет и две години, когато пристигна от Сент Луис в тази енория на брега на реката, той намираше жените Мейфеър за аристократки, дори закръглената и вечно недоволна Нанси, и със сигурност сладката госпожица Бел и красивата госпожица Мили. Къщата го бе омагьосала с бронзовите си часовници и кадифени завеси на вратите. Обичаше огромните мътни огледала, дори портретите на карибските предци под замъгленото стъкло.

Харесваше също и очевидната интелигентност и целеустременост на Карлота Мейфеър, която му поднасяше кафе с мляко в зимната градина, където седяха на бели плетени столове пред бяла плетена масичка, сред саксии с орхидеи и папрати. Бяха прекарали не един приятен следобед в разговори за политика, за времето и за историята на енорията, която отец Матингли упорито се опитваше да научи. Да, тогава той ги харесваше.

Харесваше и малката Деидре, това шестгодишно дете с красиво личице, което бе опознал за толкова кратко време и което бе стигнало до такава трагична съдба само дванайсет години по-късно. Пишеше ли сега в учебниците, че електрошокът може да изтрие цялата памет на една зряла жена така, че тя да се превърне в притихнала черупка на самата себе си, взираща се в дъжда, докато сестрата я храни със сребърна лъжица?

Защо го бяха сторили? Не смееше да пита. Но те му казваха, отново и отново. За да я излекуват от „самоизмамата“, от това да крещи в празната стая: „Ти го направи“, на някой, който не беше там, на някой, когото не спираше да проклина заради смъртта на мъжа, станал баща на незаконното й дете.

Деидре. Плачете за Деидре. Отец Матингли това и правеше, и само Господ знаеше колко и защо, но той никога нямаше да си прости. До края на живота си щеше да помни историята, която малкото дете му бе разказало в горещата дървена изповедалня; малко момиче, което щеше да гние вечно в онази обвита от лози къща, докато светът отвън галопира към своя собствен печален край.

Просто намини. Обади се. Може би това ще е тихо възпоменание на онова малко момиче. Не се опитвай да оправяш нещата. Приказките за дяволи от устата на малкото дете още отекваха в ушите му след всичкото това време! Щом видиш мъжа, с теб е свършено.

Отец Матингли взе решение. Облече черното си палто, нагласи бялата якичка и черната връхна риза и излезе от хлада на климатиците в жилището на пасторите на горещия тесен паваж на Констанс стрийт. Не погледна към бурените, които поглъщаха стълбите на „Свети Алфонс“. Не погледна към графитите по стените на старото училище.

Той виждаше миналото, ако изобщо виждаше нещо, докато крачеше бързо по Джозефин стрийт и зави зад ъгъла. И там, след две къси пресечки навлезе в друг свят. Яркото слънце изчезна, а с него и прахта и врявата на движението.

Закепенчени прозорци, сенчести веранди. Тихото съскане на градинските пръскачки отвъд орнаментираната ограда. Наситена миризма на глинеста почва, натрупана в корените на добре поддържаните розови храсти.

Е, добре, и какво ще кажеш, когато влезеш?

Жегата днес не беше толкова ужасна, като се имаше предвид, че е август. Както бе казал младият свещеник от Чикаго: „Уж всичко е наред, но скоро дрехите ти натежават все повече“. Беше се смял на това.

Какво ли мислеха младите за цялата тази разруха? Няма смисъл да им се говори какво е било навремето. О, но самият град, и този стар квартал — те си бяха красиви както винаги.

Вървя, докато не видя страничната лющеща се и петносана стена на къщата на Мейфеър да се издига над върховете на дърветата, високите комини близнаци плаваха насред пътуващите облаци. Като че лозите придържаха тази стара сграда към земята. Беше ли желязната ограда по-ръждясала от последния път? Градината бе като джунгла.

Той забави крачка. Забави, защото наистина не искаше да влиза там. Не искаше да вижда отблизо занемарената градина, мелиите и олеандъра, които се бореха с тревата, висока колкото бурените, и олющените веранди, добили оня сив цвят на неподдържаното дърво във влажния климат на Луизиана.

Дори не искаше да бъде в този тих, пуст квартал. Тук не помръдваше нищо, освен насекомите, птиците, самите растения, които бавно поглъщаха светлината и синьото на небето. Навремето тук сигурно бе имало тресавище. Развъдник на зло.

Но той пропъди тези мисли. Какво общо може да има злото с Божията земя и с онова, което расте по нея — дори с джунглата на запусната градина на Мейфеър.

И все пак не можеше да спре да мисли за всички истории, които бе чувал за жените от този дом. Какво беше вуду, ако не боготворене на дявола? И кое бе най-страшният грях — убийството или самоубийството? Да, зло цъфтеше тук. Бе чул детето Деидре да го шепне в ухото му. И можеше да усети злото, щом се облегнеше на желязната ограда, щом погледнеше към твърдите чепати черни клони на дъбовете, разперени над него.

Попи чело с кърпичката си. Малката Деидре му бе казала, че е видяла дявола! Чуваше гласа й така ясно, както в изповедалнята преди десетилетия. Чуваше и стъпките й, когато изтича от църквата, когато избяга от него, когато избяга от неспособността му да й помогне.

Но всичко бе започнало преди това. Бе започнало в един печално протяжен петъчен следобед, когато сестра Бриджит Мари му се обади с молба да дойде бързо в училищния двор. Отново беше Деидре Мейфеър.

Отец Матингли никога не бе чувал за Деидре Мейфеър. Отец Матингли току-що бе пристигнал от юг, от семинарията в Къркуд, Мисури.

Откри бързо сестра Бриджит Мари в асфалтовия двор зад старата сграда на женския манастир. Колко европейски му се бе сторил той тогава, старомоден и тъжен с порутените си стени, с разкривеното дърво и дървените пейки, подредени в квадрат около него.

Сянката му се стори блаженство, когато приближи. Тогава видя онези малки момиченца — седяха по пейките и плачеха. Сестра Бриджит Мари държеше едно бледо, треперещо дете за ръката. Детето бе пребледняло от страх. И все пак беше много красиво, сините му очи бяха твърде големи за финото лице, черната му коса падаше на дълги, внимателно подредени къдрици, които трептяха около страните му, крайниците му бяха с правилни пропорции, но все пак деликатни.

Навсякъде по земята бяха посипани цветя — едри гладиоли и бели лилии, дълги стръкове зелена папрат, дори големи, красиво оформени червени рози. Цветя от магазина, без съмнение, и все пак бяха толкова много…

— Виждате ли това, отче? — извика сестра Бриджит Мари. — И те имат наглостта да ми говорят, че бил нейният невидим приятел, самият дявол, че той е пръснал тези цветя, сам ги сложил в ръцете й пред очите им. Малки крадли! Откраднали са тези цветя от самия олтар на „Свети Алфонс“…!

Малките момиченца започнаха да пищят. Едно от тях затропа с крака. Цял хор от „Наистина го видяхме, видяхме го!“ се надигна с тревожна ярост. Задавените им стонове се сливаха в същински гневен вопъл.

Сестра Бриджит Мари изкрещя за тишина. Разтърси детето, което държеше, за ръката, макар че то не бе казало нищо. Устата му бе зинала от шок, очите му се извръщаха към отец Матингли в мълчалива настойчива молба.

— Добре, сестро, успокойте се — каза отец Матингли. Освободи внимателно детето. То бе замаяно и напълно податливо. Искаше му се да го вземе на ръце, да избърше лицето му, където сълзите се бяха смесили с праха. Но не го направи.

— Невидимият й приятел — повтори сестрата. — Онзи, който открива всички загубени неща, отче. Онзи, който пуска пенита за бонбони в джобовете й! И те всички ядат тези бонбони, тъпчат се с тях, а пенитата са крадени, можете да сте сигурен в това.

Момиченцата завиха още по-силно. И тогава отец Матингли осъзна, че е стъпкал всички цветя и притихналото пребледняло дете се взира в обувките му, в смачканите бели листенца под тях.

— Нека децата влязат вътре — каза отец Матингли. Беше много важно да поеме контрола. Само тогава щеше да разбере какво му говореше сестра Бриджит Мари.

Но историята не му прозвуча по-малко фантастично, когато останаха само двамата. Децата твърдяха, че са видели как цветята плуват във въздуха. Твърдяха, че са видели как падат в ръцете на Деидре. Не можели да спрат да се смеят. Магическият приятел на Деидре винаги ги карал да се смеят, така казали. Приятелят на Деидре можел да намери загубената ти тетрадка или молив. Просто молиш Деидре и той й ги носи. Точно така било. И после пък твърдели, че са го видели с очите си — хубав мъж, мъж с тъмнокафява коса и тъмни очи, появил се за секунда до Деидре.

— Тя трябва да бъде изпратена у дома, отче — каза сестра Бриджит Мари. — Това се случва постоянно. Обадих се на леля й Карл и леля й Нанси и тези истории за известно време престанаха. Но после се започна отново.

— Но вие не вярвате, че…

— Отче, казвам ви, все едно и също е. Или дяволът е в това дете, или пък тя е дявол на лъжата и кара всички да вярват в нейните безумни истории, сякаш ги е омагьосала. Не може да остане в „Свети Алфонс“.

Отец Матингли бе отвел Деидре у дома лично. Вървяха бавно по същите тези улици. Не си казаха нито дума. Госпожица Карл бе известена по телефона в офиса й в центъра. Тя и госпожица Мили чакаха на предните стълби на величествената къща.

А колко хубава бе тя тогава, боядисана в наситеновиолетово със зелени капаци и украсена с бяло, а парапетите на верандите бяха боядисани в искрящо черно, за да се виждат ясно розите от ковано желязо. Лозите бяха като разкошен офорт от листа и зеленина, а не тази зловеща плетеница, в която се бяха превърнали сега.

— Твърде буйно въображение, отче — каза госпожица Карл без капка притеснение. — Мили, Деидре се нуждае от една топла баня. — И детето бе отведено без повече приказки, а госпожица Карл въведе отец Матингли за първи път в стъклената зимна градина на кафе с мляко около камъшитената масичка. Госпожица Нанси, мрачна и безцветна, подреди чашите и среброто.

Порцеланът „Уеджуд“ бе със златни кантове. На платнените салфетки бе извезана буквата „М“. А онази жена с бърз ум, онази Карл, изглеждаше толкова морална и строга в елегантния копринен костюм и надиплената бяла блуза, прошарената й сива коса бе прибрана в спретнат кок на тила, устата й бе грижливо начервена с бледорозово червило. Веднага го предразположи с разбиращата си усмивка.

— Може да се каже, че това е фамилно проклятие, отче, прекалено развинтеното въображение. — Тя наля топло мляко и топло кафе от две малки сребърни канички. — Ние сънуваме, ние имаме видения, явно е трябвало да станем поетеси или художници. А не адвокати, като мен например. — Тя се изсмя тихичко. — Деидре ще бъде добре, когато се научи да различава фантазията от реалността.

След това тя му показа стаите на първия етаж. Госпожица Мили се присъедини към тях. Тя бе толкова женствена, тази Мили, червената й коса на старомодни ситни къдрици около лицето й, пръстените с диаманти по ръцете. Заведе го до прозореца да помахат на старата госпожица Бел, която подрязваше розите с огромна ножица с дървени ръкохватки.

Карл му обясни, че Деидре ще отиде при сестрите от „Светото сърце“ веднага щом там се отвори място. Толкова съжалявала за тази глупава суматоха в „Свети Алфонс“ и, разбира се, те щели да оставят момичето у дома, щом така искала сестра Бриджит Мари.

Отчето понечи да възрази, но всичко вече бе решено. За тях не било проблем да наемат гувернантка за Деидре — жена, която познава децата, защо не?

Тръгнаха по сенчестите веранди.

— Ние сме стар род, отче — каза Карл, докато се връщаха към голямата гостна. — Дори ние не знаем колко стар. Вече никой не може да разпознае хората от портретите, които виждате тук. — Гласът й бе полуразвеселен, полуизтощен. — Идваме от островите, само това знаем със сигурност — от плантация в Сан Доминго — а преди това от някакво неясно европейско минало, което вече е напълно изгубено. Къщата е пълна с необясними реликви. Понякога ми прилича на огромна твърда охлювна черупка, която трябва да влача на гърба си.

Ръцете й пробягаха леко по огромното пиано, по позлатената арфа. Каза, че тя самата нямала голямо влечение към тези неща. Каква ирония, че се превърнала в техен пазач. Госпожица Мили само се усмихваше и кимаше.

А сега, ако отчето нямало нищо против, госпожица Карл трябвало да се връща в центъра. Клиентите я чакали. Излязоха заедно през портата.

— Много ви благодаря, отче!

И така всичко бе забравено, а малкото момиче с бледо личице и черни къдрици си остана в „Свети Алфонс“.

Но онези цветя не спряха да тревожат отец Матингли.

Как можеше да си представи тълпа малки момиченца да се катерят по перилата в църквата, за да ограбят олтарите на толкова огромен и впечатляващ храм като „Свети Алфонс“. Дори уличните гамени, които бе срещал като дете, нямаше да посмеят да сторят подобно нещо.

Какво мисли наистина сестра Бриджит Мари за случилото се? Дали децата наистина бяха откраднали цветята? Дребната, набита кръглолика сестра го изучава известно време, преди да отговори. После каза „не“.

— Отче, Бог ми е свидетел, че тези Мейфеър са прокълнато семейство. Бабата на това дете, наричаше се Стела, разправяше същите истории в същия този училищен двор преди много години. Стела Мейфеър имаше плашеща власт над всички. Под същия този покрив имаше сестри, които се страхуваха до смърт да се спречкат с нея, наричаха я вещица.

— О, стига, сестро — възрази той веднага. — Ние не сме по мъгливите пътища на Типерари, и не търсим призраци.

— О, значи сте чували за това, отче — засмя се тя.

— От собствената ми майка ирландка в Долен Ист Сайд, сестро. Поне десетина пъти.

— Е, тогава, отче, нека ви кажа, че Стела Мейфеър веднъж ме хвана за ръката и докато я държеше, ми разказа всичките ми тайни, тайни, които не бях споделяла с никоя жива душа от тази страна на Атлантика. Кълна се, отче. Случи се със самата мен. Веднъж изгубих у дома един сувенир, верижка с разпятие. Бях още момиче и плаках много. Стела ми описа точно тази верижка. „Искаш си я, нали, сестро?“ — каза. И през цялото време се усмихваше мило, също както внучката й, Деидре, се усмихва на вас сега, по-скоро невинно, отколкото лукаво. „Аз ще ти я намеря, сестро“ — каза тя. „Чрез силата на дявола ли, Стела Мейфеър?“ — попитах я. „Не, аз не притежавам такава“ — рече тя. Но имаше много други преподавателки в училището, които следваха друг курс, и така тя успя да опази властта си над околните, като се налагаше в едно или друго, чак до смъртта си.

— Това са суеверия, сестро! — рече отецът властно. — Ами майката на Деидре? Да не твърдите, че и тя е била вещица?

Сестра Бриджит Мари поклати глава.

— Казваше се Анта, изгубена душа, срамежлива, мила, страхуваше се от собствената си сянка — съвсем противоположна на майка си Стела. Докато Стела не беше убита. Трябваше да видите лицето на госпожица Карлота, когато я погребваха. Имаше същото изражение дванайсет години по-късно на погребението на Анта. А Карл — тя беше умно момиче, винаги ходеше в „Светото сърце“. Тя е гръбнакът на това семейство. Но майка й не даваше и пукната пара за нея. Единственото, от което Мери Бет Мейфеър, се интересуваше, беше Стела. Старият господин Жулиен, чичото на Мери Бет, беше същият. Стела, Стела, Стела. Но Анта, която към края вече бе съвсем полудяла, бе едва на двайсет години, когато изтича по стълбите в старата къща, скочи от таванския прозорец и си разби главата на камъните долу.

— Толкова млада — прошепна той. Спомни си бледото, изплашено лице на Деидре Мейфеър. На колко ли е била, когато младата й майка бе сторила това нещо?

— Погребаха Анта в осветена земя, Господ да се смили над душата й. Защото кой може да съди за душевното състояние на такъв човек? Главата й се разцепи като диня, когато падна на терасата. Бебето Деидре щеше да си раздере дробовете от плач в люлката. Но Анта бе изплашена от нещо.

Отец Матингли мълчеше замаян. Това приличаше на приказките, които бе слушал цял живот у дома — безкрайните ирландски драматизации на ужаса, данък, който с желание отдаваха на трагичното. Истината беше, че вече му бе дошло до гуша. Искаше да попита…

Но звънецът иззвъня. Децата се наредиха в стройни редици, за да влязат вътре. Сестрата трябваше да тръгва. И все пак внезапно се обърна.

— Нека ви кажа нещо за Анта — рече, а гласът й бе нисък на фона на глъчката в двора. — Тя бе най-добрата жена, която познавам. В онези дни, когато сестрите сядаха на обяд в дванайсет по пладне, децата стояха тихо в този двор, докато не се кажеше молитвата, а после и благодарствената молитва преди хранене. Днес никой няма уважение към това и към възрастта, но тогава такъв беше обичаят. А през един пролетен ден, по време на този тих час, едно зло момиче, казваше се Джени Симпсън, реши да изплаши бедната срамежлива Анта с един мъртъв плъх под нейната преграда. Анта погледна мъртвия плъх и нададе смразяващ кръвта писък, отче, какъвто никога не сте чували! Ние всички хукнахме от масата, както можете да си представите, и какво мислите видяхме? Онази зла Джени Симпсън паднала по гръб, отче, лицето й в кръв, а плъхът полита от ръката й над същата онази преграда! И да не мислите, че това бе дело на малката Анта, отче? Това дребосъче, също толкова деликатно като Деидре? О, не! Това беше дело, на същия този невидим приятел, самият дявол, който накара цветята да летят из въздуха към Деидре в двора преди седмица.

— Сестро, вие за глупак ли ме мислите? — изсмя се отец Матингли. — Нима смятате, че ще повярвам на подобно нещо?

И тя се усмихваше, но той познаваше ирландките и знаеше, че те могат да се усмихват на онова, което казват, и да вярват на всяка дума от него.

Семейство Мейфеър го омайваше, както може да те омае нещо много сложно и елегантно. Историите за Стела и Анта бяха достатъчно далечни, за да бъдат романтични, но нищо повече.

Следващата неделя той отново посети семейство Мейфеър. Пак му предложиха кафе и приятен разговор — всичко изглеждаше толкова далече от историите на сестра Бриджит Мари. По радиото свиреше Руди Вейли. Старата госпожица Бел поливаше сънливите орхидеи. От кухнята идваше аромат на печено пиле. Просто един приятен дом.

Дори го поканиха да остане за неделния обяд — масата беше сервирана красиво, с дебели ленени салфетки в сребърни халки — но той отказа учтиво. Госпожица Карл написа чек за енорията и го пъхна в ръката му.

Когато си тръгваше, зърна Деидре в градината — бялото й лице се взираше в него иззад едно криво старо дърво. Той й помаха, без да спира, и все пак по-късно нещо във вида й го разтревожи. Не бяха ли къдриците й оплетени? Не гледаше ли някак налудничаво?

Лудост, ето това му бе описала сестра Бриджит, и той се притесняваше, че и малкото момиче е заплашено от нея. За отец Матингли в истинската лудост нямаше нищо романтично. Дълго бе вярвал, че лудите живеят в ад от несвързаност. Те не успяваха да разберат света около тях.

Но госпожица Карлота бе чувствителна, модерна жена. Детето не бе орисано да следва стъпките на покойната си майка. Напротив, то имаше много други шансове.

Мина цял месец преди мнението му за Мейфеър да се промени навеки, в онзи незабравим съботен следобед, когато Деидре дойде да се изповяда в църквата „Свети Алфонс“.

Беше в обичайното време за изповед, когато добрите ирландски и германски католици можеха да изчистят съвестта си преди месата и причастието в неделя.

И така, той седеше в резбованата дървена кутийка на изповедалнята в тесния си стол зад зелена шевиотена завеса, слушаше по ред каещите се, които коленичеха в малките килийки вляво и вдясно от него. Тези гласове и грехове можеха да бъдат чути и в Бостън или Ню Йорк, толкова подобни бяха акцентите, грижите, идеите.

— Три пъти „Аве Мария“ — предписваше той, или три пъти „Отче наш“, но рядко повече от това на тези отрудени мъже и жени, домакини, които идваха да изповядат обичайните си незначителни прегрешения.

И тогава един детски глас го хвана неподготвен, бърз и дрезгав през тъмната прашна решетка — изразяваше интелигентност и преждевременна зрялост. Не го разпозна. В края на краищата Деидре не бе изричала и дума в негово присъствие.

— Благослови ме, отче, защото прегреших. Последната ми изповед беше преди много седмици. Отче, моля те, помогни ми. Не мога да преборя дявола. Опитвам се, но винаги се провалям. И ще ида в ада заради това.

Какво беше това, още от влиянието на сестра Бриджит Мари ли? Но преди да проговори, детето продължи и той разбра, че това е Деидре.

— Не казах на дявола да се маха, когато ми донесе цветята. Исках го и знаех, че трябваше да го направя, леля Карл ми е наистина много, много ядосана. Но, отче, той просто искаше да ни направи щастливи. Кълна ти се, отче, никога не е бил лош с мен. И плаче, ако не го поглеждам или не го слушам. Не знаех, че ще донесе цветята от олтара! Понякога прави такива глупави неща, отче, неща, които само малко дете би направило, дори нещо още по-глупаво. Но той не искаше да нарани никого.

— Чакай малко, скъпа, какво те кара да мислиш, че самият дявол би тревожил едно малко момиче? Защо не ми кажеш какво всъщност стана?

— Отче, той не е като в Библията. Кълна се. Не е грозен. Висок и красив е. Също като истински човек. И не говори лъжи. Върши все хубави неща. Когато се страхувам, идва и сяда до мен на леглото, целува ме. Наистина го прави. И плаши хората, които се опитват да ме наранят!

— Тогава защо казваш, че е дяволът, дете? Не е ли по-добре да кажеш, че ти е въображаем приятел, някой, който е с теб, когато си самотна?

— Не, отче, той е дяволът — звучеше категорична. — Той не е реален, но и не е измислен. — Малкото гласче стана тъжно, уморено. Малка жена в детско тяло, бореща се с невъобразимо бреме, почти поддала се на отчаянието. — Разбирам, че е наоколо, когато никой друг не го вижда, а после гледам, гледам и тогава всички започват да го виждат! — Гласът й се прекърши. — Отче, опитвам се да не го гледам. Призовавам Исус, Мария и Йосиф и се опитвам да не гледам. Знам, че това е смъртен грях. Но той е толкова тъжен и плаче тихо, чувам го.

— Говори ли с леля си Карл за това, дете? — Гласът му бе спокоен, но всъщност подробното описание на детето бе започнало да го тревожи. Това излизаше извън границите на „развинтеното въображение“, извън границите на всичко, което познаваше.

— Отче, тя знае всичко за него. Всичките ми лели знаят. Те го наричат мъжа, но леля Карл казва, че той наистина е дяволът. Точно тя ми казва, че това е грях, като да се пипаш между краката, като да имаш мръсни мисли. Като когато той ме целува и ме кара да се сгрявам и такива неща. Тя казва, че е мръсотия да го гледам и да му позволявам да идва под завивките ми. Казва ми, че той може да ме убие. Майка ми го е виждала през целия си живот и затова умряла и отишла на небето, за да се отърве от него.

Отец Матингли беше втрещен. А уж казват, че не можеш да шокираш свещеник в изповедалня?

— И майката на майка ми го е виждала — продължи детето забързано, напрегнато. — И тя била наистина много, много лоша, той я направил лоша, и тя умряла заради него. Но тя вероятно е отишла в ада, а не в рая. Аз също може да отида там.

— Чакай малко, дете. Кой ти каза това!?

— Леля Карл, отче — настоя детето. — Тя не иска и аз да ида в ада като Стела. Тя ми каза да се моля и да го прогонвам, каза, че мога да го направя, ако се опитам, ако кажа молитва и не го поглеждам. Но, отче, тя толкова много ми се ядосва, че му позволявам да идва. — Детето млъкна. Плачеше, макар че очевидно се опитваше да потиска хлипането си. — И леля Мили е много изплашена. И леля Нанси никога не ме поглежда. Леля Нанси казва, че в нашето семейство, видиш ли веднъж мъжа, с теб е свършено.

Отец Матингли беше толкова шокиран, че не можеше да продума, но побърза да се прокашля и рече:

— Искаш да кажеш, че според лелите ти това нещо е истинско…

— Те винаги са знаели за него, отче. И всеки може да го види, когато му позволя да стане достатъчно силен. Вярно е, отче. Всеки. Но, разбирате ли, аз го карам да се появи. За останалите не е смъртен грях да го видят, защото вината е моя. Моя. Той не може да бъде видян, ако аз не позволя това. И, отче, аз просто, просто не разбирам как дяволът може да е толкова добър с мен и може да плаче толкова много, когато е тъжен и отчаяно иска да бъде близо до мен… — Гласът й се прекърши в тихо ридаене.

— Не плачи, Деидре! — каза той твърдо. Но това беше невъобразимо! Тази чувствителна, „модерна“ жена, в нейния елегантен костюм да говори на едно дете подобни суеверия? Ами останалите, за бога? Та те караха сестра Бриджит Мари да изглежда като същински Зигмунд Фройд. Той се опита да види Деидре през тъмната решетка. Не бършеше ли сълзите си?

Дрезгавият детски глас отново прозвуча, изпълнен с агония.

— Леля Карл казва, че е смъртен грях дори да мисля за него или за неговото име. Той се появява на мига, ако кажеш името му! Но, отче, той стои точно до мен, когато тя говори, и ми казва, че тя лъже, и, отче, аз знам, ужасно е, че говоря така, но знам, че тя понякога лъже. Знам го дори когато той мълчи. Но най-лошото от всичко е, когато той се появява и я плаши. И тя го плаши! Казва му, че ако не ме остави на мира, тя ще ме нарани! — Гласът й се прекърши отново, плачеше едва чуто. Изглеждаше толкова малка, толкова безпомощна! — Но през цялото време, отче, дори когато съм сама, или дори когато съм на служба заедно с всички останали, аз знам, че той е точно до мен. Усещам го. Чувам го да плаче и аз също се разплаквам.

— Дете, помисли добре, преди да отговориш. Леля ти Карл наистина ли казва, че вижда това нещо?

— О, да, отче. — Толкова немощно! Дали да не й повярва? Точно това го умоляваше да направи.

— Опитвам се да разбера, скъпа. Искам да разбера, но трябва да ми помогнеш. Сигурна ли си, че леля ти Карл е казала, че го вижда със собствените си очи?

— Отче, тя го е видяла, когато съм била бебе, и още дори не е знаела, че мога да го карам да се появява. Видяла го е в деня, когато е умряла майка ми. Той люлеел люлката ми. И когато баба ми Стела е била малко момиче, той се е появявал зад нея на масата на вечеря. Отче, ще ти кажа нещо страшно тайно. В нашата къща има снимка на майка ми, той също е на снимката, стои до нея. Знам за тази снимка, защото той я взе и ми я даде, макар че те я криеха от мен. Той отвори едно чекмедже в дрешника, без дори да го докосва, и после сложи снимката в ръката ми. Прави такива неща, когато е наистина силен, когато съм била дълго с него и цял ден съм мислила за него. Тогава всички знаят, че той е в къщата, а леля Нанси посреща леля Карл на вратата и й шепне: „Мъжът е тук. Току-що го видях“. И тогава леля Карл направо полудява. Всичко е по моя вина, отче! И аз съм уплашена, че не мога да го спра. А те всички са толкова разстроени!

Хлипането й се засили, отекваше в дървените стени на малката изповедалня. Със сигурност можеше да бъде чута от църквата.

А какво трябваше да й каже той? Едва сдържаше гнева си. Що за лудост бе обзела тези жени? Нямаше ли някой с всичкия си в това семейство, който да наеме психиатър да помогне на детето?

— Скъпа, чуй ме. Искам разрешението ти да говоря за тези неща извън изповедалнята с леля Карл. Разрешаваш ли ми?

— О, отче, не бива, моля ви!

— Добре, няма, щом не искаш. Но ще ти кажа едно — трябва да говоря с леля ти Карл за това. Деидре, двамата с нея можем да прогоним това нещо.

— Отче, тя никога няма да ми прости, че съм ви разказала. Никога. Смъртен грях е дори да говоря за това. Леля Нанси никога няма да ми прости. Дори леля Мили ще се ядоса. Отче, не говорете с нея какво съм ви казала! — Тя почти бе изпаднала в истерия.

— Аз мога да очистя смъртен грях, дете — обясни й той. — Аз мога да ти дам опрощение. От този миг нататък твоята душа е бяла като сняг, Деидре. Повярвай ми. Дай ми разрешение да говоря с нея.

За един напрегнат момент единственият отговор беше хлипането й. И тогава, дори преди да чуе, че дръжката на малката дървена врата се завърта, той знаеше, че я е изгубил. След секунди я чу да тича по пътечката, бягаше от него.

Беше сбъркал, беше отсъдил грешно! И вече нямаше какво да направи, обвързан от клетвата на изповедта. А тази тайна бе дошла при него от едно уплашено дете, което дори не беше достатъчно голямо, та да извърши смъртен грях, или пък да се облагодетелства от причестяването, което търсеше.

Той никога не забрави онзи миг, когато седеше безпомощен и чуваше стъпките й да отекват в преддверието на църквата, спареният въздух и жегата в изповедалнята направо го задушаваха. Мили боже, какво трябваше да стори?

Но това бе само началото на мъките на отец Матингли.

Седмици след това той бе напълно обсебен — онези жени, онази къща…

Не можеше да действа съгласно онова, което бе чул, както и не можеше да го повтори. Тайната на изповедта му забраняваше и действия, и думи.

Дори не посмя да разпита сестра Бриджит Мари, макар че тя доброволно му предоставяше достатъчно информация, когато се случеше да я срещне в училищния двор. Чувстваше се виновен да слуша това, но не можеше да се застави да си тръгне.

— Да, трябва да преместят Деидре в „Светото сърце“, трябва. Но да не мислите, че тя ще остане там? Те изгониха майка й, Анта, когато беше само на осем години. Изгониха я и урсулинките. Накрая й намериха частно училище, едно от онези откачени места, където позволяват на децата да стоят на главите си. О, тя беше толкова нещастно дете, винаги пишеше поезия и разкази, говореше си сама и постоянно разпитваше как е умряла майка й. Вие знаете, че я убиха, нали, отче. Че Стела Мейфеър беше застреляна от брат си Лайънъл? И то на един много пищен бал в къщата. Настъпи обичайната суматоха. Огледала, часовници, прозорци, всичко бе изпотрошено по време на паниката, а Стела лежеше мъртва на пода.

Отец Матингли само поклати глава със съжаление.

— Нищо чудно, че Анта стана такава дивачка после и само десет години по-късно се хвана с някакъв художник, който изобщо нямаше намерение да се жени за нея, заряза я в една четириетажна къща без асансьор в Гринидж Вилидж насред зима, без пари и с малката Деидре на ръце, та се наложи тя да се върне у дома за срамотите. А после и да скочи през таванския прозорец, горката, но пък и какъв ли ад е било да живее с всичките тия лели, които постоянно я дебнеха и я заключваха нощем. Почна да бяга във Френския квартал да пие, представяте ли си, на нейната възраст, с поетите и писателите, и да се опитва да привлече вниманието им към своите творения. Ще ви кажа една доста странна тайна, отче. Няколко месеца след смъртта й идваха писма за нея и ръкописи, които бе изпращала на разни хора в Ню Йорк. Каква ли агония е било за госпожица Карлота, когато пощальонът постоянно е носел тези напомняния за огромната мъка, и как ли е страдала, когато е звънял на вратата.

Отец Матингли каза наум молитва за Деидре сянката на злото да не я докосва.

— В едно списание публикували неин разказ, така ми казаха. В Париж, но бил на английски и когато стигнал до госпожица Карлота, тя само му хвърлила един поглед и го заключила някъде. Ама един от братовчедите им ми разказа част от него, каза ми и как предлагали те да вземат детето — малката Деидре — но Карлота не се съгласила и я оставила при себе си, дължала го на Стела и на Анта, и на самото дете.

Отец Матингли се отби в църквата на път към жилището си. Дълго стоя в тихата стая на сакристията и гледа през вратата към главния олтар.

Лесно можеше да прости на Мейфеър цялата мръсна история. Те се бяха родили невежи на тоя свят, също като всички нас. Но че оплитаха едно малко дете в лъжи за дявол, довел майка му до самоубийство? И все пак не можеше да стори нищо, абсолютно нищо, освен да се моли за Деидре, както правеше сега.

Деидре беше изгонена от частното училище „Света Маргарет“ малко преди Коледа и лелите й я изпратиха в частно училище на север.

След някое време той чу, че тя отново си е у дома, болнава, под грижите на гувернантка и малко след това дори успя да я зърне сред тълпата по време на месата в десет сутринта. Тя не дойде за причастие, но той я видя да седи на пейката заедно с лелите си.

Още и още от историята на Мейфеър стигаше до него на парченца и късчета. Като че ли всеки в енорията знаеше, че той е ходил в къщата. На масата в кухнята си баба Луси О’Хара веднъж хвана ръката му.

— Чух, че са изпратили Деидре Мейфеър надалече и ти си ходил в онази къща заради нея, нали така, отче?

Какво, за бога, трябваше да каже? Поколеба се.

— Аз познавам това семейство. Мери Бет беше истинска грандама, можеше да ти разкаже как е било в онази старата плантация, защото беше родена там веднага след Гражданската война и не бе идвала в Ню Орлиънс чак до осемдесетте години на миналия век, когато я доведе чичо й Жулиен. О, а той беше същински джентълмен от Юга. Още си спомням как яздеше коня си по Сейнт Чарлз авеню; беше най-красивият старец, когото съм виждала. А онази плантация била наистина огромна, в Ривърбенд, казват, в книгите слагали нейни илюстрации дори след като съвсем западнала. Господин Жулиен и госпожица Мери Бет сториха всичко да я спасят. Но не можеш да спреш реката, когато си е наумила да погълне някоя къща.

— А Мери Бет беше истинска красавица — тъмнокоса, с диви очи, не беше деликатна като Стела, нито пък безцветна като госпожица Карлота. А казват, че и Анта била красавица, макар че аз самата никога не съм я виждала. Но Стела беше истинска вуду кралица. Да, точно Стела, отче. Стела владееше сили, познаваше еликсири и разни ритуали. Можеше да прочете бъдещето ти на карти. Гледа на моя внук Шон. Такива му ги наговори, че му изкара ангелите. Беше на едно от онези луди партита на Първа улица, където се лочеше контрабанден ликьор и се танцуваше направо на верандата. Такава беше Стела.

— Тя харесваше моя Били. — Внезапен жест към избледнялата фотография на скрина. — Онзи, който умря във Войната. Казах му: „Били, чуй ме. Въобще не припарвай до тези жени“. Тя харесваше всички хубави млади мъже. Заради това и брат й я уби. В ясен ден тя можеше да накара небето да се заоблачи. Това си е самата Божия истина, отче. Обичаше да плаши сестрите в „Свети Алфонс“, като караше из градината им да се вихрят бури. И трябваше да видите каква буря се разрази над онази къща в нощта, когато умря. Казват, че всички прозорци били изпочупени. Същински потоп и вихрушки вилнели из цялата къща. Стела накарала небесата да ридаят за нея.

Отец Матингли седеше безмълвен, опитваше се да преглъща от поизстиналия чай, пълен с мляко и захар, но запомняше всяка дума.

Вече не се отби в къщата на Мейфеър. Не смееше. Не искаше детето да си мисли — ако въобще беше там — че има намерение да разкаже онова, което бе обвързан да пази в тайна завинаги. На месите търсеше жените с поглед, но рядко ги виждаше. Все пак енорията беше голяма. Може би ходеха в някоя друга църква или пък в малкия параклис за богаташите в Гардън Дистрикт.

Чековете от госпожица Карлота обаче продължаваха да идват. Това знаеше със сигурност. Отец Лафърти, който водеше сметките на енорията, му показа чека преди Коледа беше за две хиляди долара — и тихо отбеляза как Карлота Мейфеър използва парите си, за да поддържа света около себе си хубав и мирен.

— От училището в Бостън са изпратили у дома малката й племенница, предполагам си чул това.

Отец Матингли отвърна, че не е. Стоеше на прага на офиса на отец Лафърти и чакаше…

— Е, мислех, че си станал близък с онези дами — рече отец Лафърти. Той беше откровен човек, по-стар от своите шейсет години, не беше клюкар.

— Просто ги посетих един-два пъти — отвърна отец Матингли.

— Казват, че малката Деидре била болнава — продължи отец Лафърти. Остави чека на зелената попивателна на писалището и го загледа. — Не можела да ходи на училище, трябвало да остане вкъщи с частен учител.

— Тъжна работа.

— Така изглежда. Но явно никой не смее да попита нищо. Никой не си прави труда да иде там, за да се убеди, че това дете наистина получава добро образование.

— Те имат достатъчно пари…

— Да, достатъчно, за да накарат всички да си мълчат. Дори успяха да покрият убийство.

— Така ли мислиш?

Отец Лафърти като че водеше някакъв вътрешен дебат със самия себе си. Все още се взираше в чека на Карлота Мейфеър.

— Предполагам си чул за стрелбата — рече той, — когато Лайънъл Мейфеър застреля сестра си Стела? Не е прекарал и ден в затвора за това. Госпожица Карлота уреди всичко. Намеси се и господин Кортланд, синът на Жулиен. Между тези двамата всичко може да се уреди. Тук никой не попита нищо.

— Но как, за бога, са…

— Изпратиха го в лудница, разбира се. Как е живял там никой не знае, защото е бил в усмирителна риза.

— Какво?

Отец Лафърти кимна.

— Точно така. И отново никакви въпроси. Погребалната меса си беше каквато винаги е била. Но след това малката Анта дойде тук, дъщерята на Стела, нали знаеш — плачеше, пищеше, разправяше, че госпожица Карлота е накарала Лайънъл да убие майка й. Каза го на пастора долу, в салона. Аз бях там и отец Морган беше там, и отец Греъм също. Всички я чухме.

Отец Матингли слушаше мълчаливо.

— Малката Анта каза, че се страхува да се прибере у дома. Страхуваше се от госпожица Карлота. Заяви, че госпожица Карлота казала на Лайънъл: „Не си никакъв мъж, ако не сложиш край на всичко това“, дори му дала един трийсет и осемкалибров пистолет да застреля Стела. Сигурно си мислиш, че някой е трябвало да задава въпроси за това, но пасторът не попита нищо. Просто вдигна телефона и се обади на госпожица Карлота. След няколко минути голямата й черна лимузина дойде и отведе малката Анта.

Отец Матингли се взираше в дребния слабичък мъж зад писалището.

— Аз също не попитах нищо. По-късно пасторът каза, че детето е лудо. Казвала на децата, че може да чува през стените как хората говорят и можела да чете мислите им. Той каза, че тя трябва да се успокои, че просто е откачила заради смъртта на Стела.

— Но след това е станало по-лошо?

— Скочи от таванския прозорец, когато навърши двайсет години, ето това стана. Никакви въпроси. Не била на себе си, пък и била още дете. И отново погребална меса.

Отец Лафърти обърна чека обратно и го подпечата с гумения печат, който носеше знака на енорията.

— Отче, да не би да казвате, че трябва да ида у Мейфеър?

— Не, отче, не. Ако трябва да съм честен, изобщо не знам какво говоря. Но ми се ще това дете да бъде отдалечено от госпожица Карлота, да напусне онази къща. Има твърде много лоши спомени под онзи покрив. Той вече не е място за дете.

Когато чу, че Деидре Мейфеър е изпратена отново на училище — този път в Европа — отец Матингли реши, че е длъжен да ги посети. Беше пролет, почти три години след онази смразяваща изповед. Трябваше да си наложи да иде в къщата, най-малкото защото не можеше да мисли за нищо друго.

Не беше изненадващо, че Карлота го покани в дългия двоен салон, а на сребърния поднос беше подреден сервиз за кафе, всичко беше съвсем сърдечно. Той харесваше тази огромна стая. Харесваше обърнатите едно срещу друго огледала. Госпожица Мили се присъедини към тях, а след това и госпожица Нанси, която се извини за кухненската си престилка, и дори старата госпожица Бел слезе долу с нещо като асансьор, за чието присъствие той дори не подозираше — беше скрит зад огромна, висока дванайсет стъпки врата, която изглеждаше досущ като останалите. Отец Матингли веднага разбра, че старата госпожица Бел е глуха.

Зад воала на лековатия разговор той изучаваше тези жени, опитваше се да проумее онова, което се криеше зад сдържаните им усмивки. Нанси беше черноработникът, Мили — развейпрах, а старата госпожица Бел беше почти сенилна. А Карл? Карл беше всичко, което се говореше за нея — умницата, бизнес дама, адвокат. Разговаряха за политика, за корупцията в града, за покачващите се цени и за това как нещата се променят с времето. Но нито при това посещение, нито пък при някое друго, тя не спомена имената на Анта, Стела, Мери Бет и Лайънъл. Всъщност изобщо не говориха за миналото и той не можеше да се накара да подхване темата, дори да зададе най-простичкия въпрос за някой от предметите в стаята.

Когато напусна къщата, се озърна към каменния вътрешен двор, обрасъл с плевели. Главата й се разцепи като диня. Докато вървеше по улицата, се обърна и погледна таванските прозорци. Целите бяха покрити с лози, с разкривени капаци.

„Това бе последното ми посещение“, рече си. „Нека отец Лафърти да се заеме с тая работа. Който иска да се заема.“

Но усещането за провал ставаше все по-силно с годините.

Когато стана на десет, Деидре Мейфеър избяга от къщи и бе намерена след два дни да се скита по брега на един речен ръкав в дъжда, цялата беше вир-вода. След това отново я изпратиха да учи в чужбина — Коунти Корк, Ирландия, но тя пак се озова у дома. Сестрите казали, че има кошмари, ходи насън и говори странни неща.

После плъзна слух, че Деидре е в Калифорния. Мейфеър имаха братовчеди там, те щели да се грижат за нея. Може би смяната на климата щеше да е за добро.

Отец Матингли знаеше, че никога няма да прогони плача на това дете от главата си. Защо, за бога, не бе подходил другояче към нея? Молеше се тя да сподели с някой мъдър учител или лекар нещата, които бе казала на него, някой някъде да й помогне така, както той не бе успял да стори.

Не можеше да си спомни да е чул слух за завръщането й от Калифорния. Но по някое време през 1956-а разбра, че тя е в някакъв пансион, в „Света Роза от Лима“. После плъзна мълвата, че била изключена и избягала в Ню Йорк.

Госпожица Келерман разказа на отец Лафърти всичко един следобед на стълбите пред църквата. Чула го от прислужницата си, която познавала едно цветнокожо момиче, което понякога помагало в онази къща. Деидре била открила късите разкази на майка си в един куфар на тавана, „всичките онези безсмислици за Гринидж Вилидж“. И избягала да потърси баща си, макар че никой не знаел дали той е още сред живите.

Всичко свършило с прибирането й в „Бел вю“ и госпожица Карлота отлетяла за Ню Йорк да я прибере.

И тогава един следобед през лятото на 1959 година, на една кухненска маса, отец Матингли чу за „скандала“.

Деидре Мейфеър била бременна, на осемнайсет години. Отпаднала от курсовете в колеж в Тексас. А бащата? Един от собствените й преподаватели, представяте ли си, женен мъж, протестант. Дори сега се развеждал с жена си — след десетгодишен брак! — за да се ожени за Деидре!

Като че ли цялата енория говореше за това. Госпожица Карлота си измила ръцете от всичко, казваха хората, но госпожица Нанси завела Деидре до Гай Майер да й купи красива рокля за сватбата, която щяла да се състои в градската бална зала. Сега Деидре била красиво момиче, красиво като Анта и Стела. Красиво като госпожица Мери Бет.

Отец Матингли помнеше само изплашеното дете с пребледняло лице. Стъпкани цветя под краката.

Но сватбата така и не се състоя.

Когато Деидре влезе в петия месец, бащата на бебето бе убит на път за Ню Орлиънс. Колата се разбила на шосето над реката. Кормилната щанга на стария му форд, модел 52-ра, била счупена и той изгубил контрол над колата, която се забила в един дъб и веднага експлодирала.

И тогава, докато вървеше сред тълпата на църковния базар една юлска вечер, отец Матингли чу най-странната история за Мейфеър, история, която щеше да го преследва с години, както онази изповед.

Светлините в асфалтовия двор бяха запалени. Енориашите, по ризи и памучни рокли, се разхождаха бавно покрай сергиите, изпробваха си късмета на разни игри. Заложи десетаче и спечели шоколадов кейк, когато колелото се завърти. Спечели плюшено мече. Асфалтът беше омекнал от жегата. Бирата се лееше от импровизирания бар от дъски, сложени на варели. И на отец Матингли му се струваше, че накъдето и да се обърне, долавя шепот за случващото се в дома на Мейфеър.

Сивокосият Ред Лониган, възрастният погребален агент, слушаше Дейв Колинс, който му разказваше, че онези жени държат Деидре заключена в стаята й. Отец Лафърти седна до тях и тихо се загледа в Дейв над халбата си с бира. Дейв каза, че познавал онова семейство по-отдавна от всеки друг, дори по-отдавна от Ред.

Отец Матингли си взе студена бутилка „Джакс“ от бара и седна в края на пейката.

Дейв Колинс вече беше в стихията си с двама свещеници за публика.

— Роден съм през 1901, отче! — обяви той, макар че отец Матингли дори не поглеждаше към него. — В една година със Стела Мейфеър и помня, когато я изритаха от Академията на урсулинките и госпожица Мери Бет я изпрати в училище в центъра.

— Твърде много се клюкари за това семейство — рече мрачно Ред.

— Стела беше същинска вуду кралица, така си е — продължи Дейв. — Всички го знаеха. Но не си мислете, че са били някакви си заклинания и магийки за по няколко пенита. При Стела не беше така. Тя винаги имаше портмоне, пълно със златни монети.

Ред се изсмя тъжно под мустак.

— Всичко, което накрая имаше, беше просто лош късмет.

— Е, тя доста си поживя, преди Лайънъл да я застреля — рече Дейв, присвил очи и облегнат напред на дясната си ръка, докато с лявата държеше бутилката. — И скоро след смъртта й това портмоне се появи точно до леглото на Анта и където и да го криеха, то отново се връщаше там.

— Да бе, разбира се.

— В него имаше монети от целия свят — италиански, френски и испански.

— А ти откъде знаеш? — попита Ред.

— Отец Лафърти го е виждал, нали, отче? Вие сте виждали тези монети. Госпожица Мери Бет ги хвърляше с шепи в кутията за дарения всяка неделя, знаете, че е така. И знаете какво казваше всеки път: „Похарчете ги бързо, отче, отървете се от тях преди залез, защото те винаги се връщат“.

— За какво говориш, по дяволите! — сопна се Ред.

Отец Лафърти не продума. Малките му черни очички скачаха от Дейв на Ред и обратно. После погледна отец Матингли, който седеше насреща му.

— Какво искате да кажете с това „винаги се връщат“? — попита отец Матингли.

— Връщат се в портмонето й! — отвърна Дейв, извил вежди. Отпи голяма глътка от бутилката. В нея остана само пяна. — Тя ги раздаваше, а те винаги се връщаха. — Изсмя се сипкаво. В гласа му се усещаше храчка. — Каза същото на майка ми преди петдесет години, когато й плати за прането. Точно така, за прането — майка ми переше на много от големите къщи и не се срамуваше от това, а госпожица Мери Бет винаги й плащаше с монети.

— Да бе, разбира се — повтори Ред.

— Но ще ви кажа и още нещо — рече Дейв и се наклони още по-напред, облегнат на лакът, присвитите му очи се взираха в Ред Лониган. — Къщата, бижутата, онова портмоне, те всички са свързани. Също както името Мейфеър, което никога не променят, без значение за кого се омъжват. Винаги си остават Мейфеър. И знаете ли защо? Защото са вещици, онези жени са вещици! Всички до една.

Ред поклати глава. Побутна пълната си бутилка с бира към Дейв и загледа как той я обгръща с пръсти.

— Това си е самата Божия истина, казвам ви. То им се предава по наследство — вещерството, и навремето доста се говореше за това. Госпожица Мери Бет имаше по-голяма сила дори от Стела. — Той отпи голяма глътка от бирата на Ред. — Но беше достатъчно умна да си държи устата затворена, за разлика от нея.

— А ти как узна всичко това? — попита Ред.

Дейв извади малка бяла кесийка от тютюн „Бул Дърам“ и я смачка между пръстите си.

— Не ви ли се намират фабрични, отче? — попита той отец Матингли.

Ред се изхили подигравателно. Отец Матингли подаде на Дейв кутия „Пал Мал“.

— Благодаря ви, отче. А колкото до твоя въпрос, Ред. Знам всичко това от майка си, която пък го е чула от госпожица Мери Бет още през двайсет и първа, когато госпожица Карлота е завършвала „Лойола“ и всички не спирали да хвалят качествата й — каква умна жена, адвокат и прочее. „Тя не е избрана, казала Мери Бет на майка ми. Стела е. Стела има дарбата и тя ще получи всичко след смъртта ми.“ „И каква е тази дарба, госпожице Мери Бет?“, попитала майка ми. „Как каква, Стела вижда мъжа, рекла госпожица Мери Бет. А онази, която вижда мъжа, когато е съвсем сама, наследява всичко.“

Отец Матингли усети как по гърба му пролазва хлад. Бяха минали единайсет години от изповедта на онова дете, но той не бе забравил и дума от нея. Те го наричат „мъжа“.

Но отец Лафърти гледаше намръщено Дейв.

— Виждала мъжа? — попита той студено. — И какво, в името на Бога, означава тази глупост?

— Ами, отче, струва ми се, че добър ирландец като вас сам може да си отговори на този въпрос. Нима можете да отречете факта, че вещиците наричат дявола „мъжа“? Нима можете да отречете, че те го призовават посред нощ и той им се явява, за да ги изкуши да сторят неизразимо зло! — Дълбокият му продран, нездрав смях отново се разнесе и той извади парцалива кърпа от джоба си, за да избърше носа си. — Вещици са, и вие го знаете, отче. Това са те и винаги са били такива. Вещерството им е по наследство. Старият господин Жулиен Мейфеър, помните ли го? Аз го помня. Той знаеше всичко. И вие знаете, че това е истината, отче.

— Да, по наследство е — рече отец Лафърти и стана на крака. — Но това е наследено невежество, завист и психическо разстройство! Някога чувал ли си за подобни неща, Дейв Колинс? Никога ли не си чувал за омраза между сестри, за завист, за безогледна амбиция! — Той се обърна и си тръгна, като бързо се смеси с тълпата, без да дочака отговор.

Отец Матингли бе като зашеметен от гнева му. Искаше му се отец Лафърти просто да се бе изсмял, както правеше Дейв Колинс, който пресуши бутилката на Ред и рече:

— Ще ми заемеш ли малко дребни, Ред? — Очите му се стрелкаха към отец Матингли.

Ред стоеше равнодушен и се взираше в празната бутилка. И сякаш като насън изрови един смачкан долар от джоба на панталона си.

Същата вечер, почти задрямал, отец Матингли си спомни за книгите, които бе чел в семинарията. Високият мъж, тъмният мъж, хубавият мъж, злият дух, който идва през нощта… огромният мъж, който води сборището на вещиците! Спомни си избледнелите илюстрации в една книга — красиво изработени, но страховити. „Вещици“, промълви той думата, докато се унасяше. Тя каза, че той е дяволът, отче. Че е грях дори да го поглеждам.

Събуди се преди зазоряване, а в главата му звучеше гневният глас на отец Лафърти. Завист, психически разстройства. Това ли беше истината, скрита между редовете? Като че ли някакво съдбовно важно парченце бе паснало в мозайката. Вече почти можеше да види цялата картина. Къща, управлявана с желязна ръка, къща, в която красиви и одухотворени жени са преживели трагедия. И все пак нещо още го тревожеше… Те всички го виждат, отче. Цветя, пръснати под краката, дълги бели гладиоли и нежни папрати. Виждаше как обувката му ги мачка.

Деидре Мейфеър роди детето си. Роди го в новата „Болница на милосърдието“ на седемнайсети ноември и същия този ден го целуна и го предаде в ръцете на отец Лафърти, за да бъде кръстено и предадено на грижите на братовчедите от Калифорния, които го бяха осиновили.

Но точно Деидре държеше детето да носи името Мейфеър. Дъщеря й никога нямаше да приеме друго фамилно име, иначе тя нямаше да подпише документите. Старият й чичо Кортланд Мейфеър също бе настоявал за това, така че дори отец Лафърти не можа да я накара да промени решението си. Тя искаше да го види черно на бяло в кръщелното свидетелство. А горкият стар Кортланд Мейфеър — изискан джентълмен — по това време бе вече мъртъв след едно ужасно падане по стълбите.

Отец Матингли не си спомняше кога за първи път чу думата „неизлечимо“. Тя беше започнала да полудява още преди да напусне болницата. Все говореше на глас на някого, все казваше: „Ти го направи, ти го уби“. Сестрите се страхуваха да влизат в стаята й. Тя отиваше до параклиса на болничната морава, смееше се и говореше на глас насред месата, обвиняваше празното пространство, че е убило нейния любовник, че я е разделило от детето й, че я е оставило сама сред „врагове“. Когато сестрите се опитваха да я успокоят, тя направо подивяваше. Санитарите идваха и я отвеждаха, а тя риташе и пищеше.

През пролетта, когато отец Лафърти почина, те вече я бяха изпратили в лудница някъде далече. Никой не знаеше къде. Рита Лониган попита своя свекър, Ред, защото много искаше да й пише. Но госпожица Карл каза, че това не е добра идея. Никакви писма за Деидре.

Само молитви за Деидре. А годините се изнизваха. Отец Матингли напусна енорията. Работеше в мисии в чужбина. Работеше в Ню Йорк. Замина толкова надалече, че Ню Орлиънс вече не присъстваше в мислите му, освен от време на време, когато го връхлиташе внезапен спомен и срам: Деидре Мейфеър — детето, на което не бе помогнал, неговата изгубена Деидре.

И тогава, в един следобед през 1976-а, когато бе дошъл за кратко в старата енория, отец Матингли мина покрай къщата и видя една слаба, бледа жена да седи в плетен стол на страничната веранда зад воал от прашна мрежа. Приличаше досущ на призрак в бялата си нощна роба, но той веднага разбра, че това е Деидре. Позна черните къдри, които се спускаха по раменете й. И щом отвори ръждясалата порта и пристъпи на каменната пътечка, видя, че дори изражението на лицето й е същото — да, това беше Деидре, която бе довел до тази къща преди трийсет години.

Беше безизразна зад хлътналата на дървената си рамка мрежа. Никакъв отговор, когато прошепна:

— Деидре.

На врата й имаше верижка със смарагд — красив камък, а на пръста й — рубинен пръстен. Това ли бяха бижутата, за които се говореше? Колко неуместни изглеждаха на тази притихнала жена в провиснала бяла нощна роба. Тя не показа да го е чула или забелязала с нищо.

Срещата му с госпожица Мили и госпожица Нанси беше кратка, неловка. Карл беше на работа в центъра, разбира се. И да, това наистина била Деидре, вече щяла да остане у дома, но не, нямало нужда да се шепне.

— Разсъдъкът й вече си е отишъл — каза Нанси с горчива усмивка. — Електрошокът е изтрил първо паметта й, а после и всичко останало. Тя не би могла дори да се спаси, ако тук лумне пожар. Само от време на време кърши ръце, опитва се да говори, но не може…

— Стига! — прошепна госпожица Мили с леко поклащане на главата, извила леко уста, сякаш бе признак на лош вкус да обсъждат това. Тя вече бе стара, стара и красиво посивяла, фина като госпожица Бел навремето, госпожица Бел, която отдавна вече я нямаше. — Искате ли още кафе, отче?

Но в стола на верандата седеше красива жена. Електрошокът не бе прошарил косата й. И очите й още бяха наситеносини, макар и съвсем празни. Приличаше на статуя в църква. Отче, помогни ми. Смарагдовият пръстен улавяше светлината и пламтеше като миниатюрна звезда.

След това отец Матингли не идваше често на юг, пък и вече не бе добре дошъл в тази къща. Извиненията на госпожица Нанси ставаха все по-груби. Понякога дори никой не отваряше вратата. Ако Карл беше в къщата, визитата беше кратка, превзета. Вече нямаше кафе в зимната градина, само бърза размяна на няколко думи в огромния прашен салон. Дали изобщо включваха осветлението? Полилеите бяха отвратително мръсни.

Разбира се, тези жени остаряваха все повече. Мили почина през 1979 година. Погребението беше грандиозно, с братовчеди от цялата страна.

На следващата година си отиде Нанси. Отец Матингли получи писмо от Ред Лониган. Тогава беше в Батън Руж и дойде само за погребението.

Госпожица Карл вече наближаваше деветдесетте, беше само кожа и кости, с гърбав нос, бяла коса и очила с дебели стъкла, които увеличаваха неприятно очите й. Глезените над черните й обувки с връзки бяха подути. Наложи й се да седне на надгробния паметник по време на прощалното слово на гробищата.

Самата къща бе добила съвсем жалък вид. Отец Матингли видя това с очите си, когато мина с колата оттам.

Деидре също се беше променила. Крехката й красота на цвете в саксия най-после бе изгубена. И въпреки сестрите, които я разхождаха напред-назад, тя бе започнала да се парализира, а ръцете й бяха извити надолу и навън при китките, като при болен от артрит. Казваха, че главата й вече постоянно била килната на една страна, а устата й зеела отворена.

Беше тъжна гледка дори отдалече. А бижутата я караха да изглежда още по-жалка. Диамантени обици на безчувствен инвалид. Смарагд, голям колкото нокътя на палеца! И отец Матингли, който смяташе човешкия живот за най-свещеното нещо, си помисли, че смъртта би била благословия за Деидре.

Следобедът след погребението на Нанси той посети къщата и срещна някакъв англичанин в другия край на оградата — много представителен мъж, който се представи като Аарън Лайтнър.

— Знаете ли нещо за тази нещастна жена? — попита Лайтнър без заобикалки. — Вече десет години я виждам на тази веранда. Да ви кажа, безпокоя се за нея.

— Аз също — призна отец Матингли. — Но те казват, че няма какво да се направи.

— Много странно семейство — рече съчувствено англичанинът. — Много е горещо. Чудя се дали тя усеща жегата? Май са сложили някакъв вентилатор над нея. Виждате ли? Но изглежда е счупен.

Отец Матингли веднага хареса англичанина. Толкова енергичен и едновременно с това учтив човек. И беше облечен много добре — в прекрасен ленен костюм. Дори носеше бастунче. Това напомни на отец Матингли за джентълмените, които обичаха да се разхождат привечер по Сейнт Чарлз авеню. Винаги можеше да ги видиш на предните веранди, със сламени шапки на главите, загледани в движението по улицата. О, отминала ера.

Отец Матингли усети, че се е впуснал в приятен, приглушен разговор с англичанина под ниско надвисналите дъбове. Говореха за всички „познати“ неща, с които мъжът изглеждаше доста наясно — лечението с електрошок, санаториумите, дъщерята, осиновена преди много години в Калифорния. Но отец Матингли дори и не си помисли да спомене за пуснатата от Дейв Колинс клюка за Стела и „мъжа“. Да повтори подобна безсмислица щеше да е напълно нелепо. Освен това така щеше да се приближи твърде много до онези болезнени тайни от изповедта на Деидре.

Двамата с Лайтнър някак си неусетно се озоваха в „При командора“ за късен обяд по покана на англичанина. За отеца това бе огромно удоволствие. От години не бе обядвал в хубав нюорлиански ресторант като този, с покривки и ленени салфетки. А и англичанинът бе поръчал отлично вино.

Лайтнър откровено призна, че се интересува от историята на семейства като Мейфеър.

— Знаете ли, те са имали плантация в Хаити, когато то още се е наричало Сан Доминго. Наричала се е Мей Феър, мисля. Натрупали са състояние от кафе и захар в дните преди отмяната на робството.

— Наистина сте запознат с миналото им — изуми се свещеникът.

— О, да — отвърна Лайтнър. — Има го в историческите книги. Плантацията била управлявана от една властна жена, Мари Клодет Мейфеър Ландри, която следвала стъпките на майка си — Анжелик Мейфеър. Живеели там от четири поколения. Шарлот била онази, която се преселила на острова от Франция, през 1689-а. Да, Шарлот. Тя родила близнаци — Петер и Жан Луис, които доживели до осемдесет и една години.

— Не думайте. Не съм и чувал за тях, това е било много отдавна.

— Но всичко е записано. — Англичанинът сви рамене. — Дори черните бунтовници не посмели да подпалят плантацията. Мари Клодет успяла да емигрира с царски откуп под формата на имущество, като взела и цялото си семейство. После се появила Ла Виктоар в Ривърбенд край Ню Орлиънс. Мисля, че са я наричали просто Ривърбенд.

— Госпожица Мери Бет е родена там.

— Да! Точно така. През, момент да помисля, през 1871 година. Но накрая реката погълнала онази стара къща. О, била е много красива, с колонади. Запазени са нейни фотографии в много от старите пътеводители на Луизиана.

— Ще ми се да я видя — каза свещеникът.

— Построили са къщата на Първа улица преди Гражданската война — продължи Лайтнър. — Всъщност Катерин Мейфеър я е построила, а по-късно братята й Жулиен и Реми Мейфеър са живели в нея. След това пък Мери Бет я направила свой дом. Тя не харесвала провинцията. Мисля, че Катерин се е омъжила за един ирландски архитект, онзи, който умрял много млад от жълта треска. Знаете ли, че точно той е построил банките в центъра. Да, казвал се е Монахан. След смъртта му Катерин не искала вече да остава в къщата на Първа улица, защото тя била построена от него и й навявала мъчителни спомени.

— Май съм чувал преди доста време, че Монахан е проектирал къщата — рече свещеникът. Но не му се щеше да прекъсва англичанина. — Доста съм слушал за госпожица Мери Бет…

— Да, Мери Бет Мейфеър, която се омъжила за съдия Макинтайър, макар че тогава той бил просто един млад адвокат, разбира се. Тяхната дъщеря Карлота Мейфеър управлява къщата сега, както изглежда…

Отец Матингли беше напълно очарован. Не само заради старото му, почти болезнено любопитство относно делата на Мейфеър, а от привлекателния маниер на самия Лайтнър и приятното звучене на британския му акцент. Всичко това беше просто история, не клюки, беше съвсем невинно. Отец Матингли не бе говорил с такъв културен човек от много време. Не, от устата на англичанина това не звучеше като клюка.

И тогава, без да може да се спре, отецът се усети, че разказва с колеблив глас историята на малкото момиченце в училищния двор и онези мистериозни цветя. Е, все пак това не беше изповедта й, напомни си той. Но въпреки всичко бе плашещо, че му се изплъзна толкова лесно, само след няколко глътки вино. Срамуваше се от себе си. Внезапно осъзна, че не може да пропъди изповедта от главата си. Бе изгубил нишката. Мислеше за Дейв Колинс и странните неща, които бе наговорил, и за гнева на отец Лафърти в онази юлска нощ на базара. Отец Лафърти, който бе присъствал на осиновяването на детето на Деидре.

Дали отец Лафърти бе предприел нещо след налудничавия разказ на Дейв Колинс? Той самият не бе сторил абсолютно нищо.

Англичанинът прояви голямо търпение към мълчанието на потъналия в размисъл свещеник. Всъщност се случи нещо много странно. Отец Матингли имаше чувството, че събеседникът му слуша мислите му! Но това бе невъзможно, пък и ако този мъж можеше да чува спомена му за самата изповед, какво трябваше да стори тогава?

Колко дълъг му се стори онзи следобед. Колко приятен, колко спокоен. Отец Матингли накрая все пак разказа онова, което бе чул от Дейв Колинс, дори спомена и за илюстрациите на „тъмния мъж“ и на танцуващите вещици в книгите.

А и англичанинът изглеждаше толкова заинтригуван, само от време на време помръдваше, за да налее вино или да предложи на свещеника цигара, но не го прекъсна.

— Е, какво ви говори всичко това? — прошепна свещеникът накрая. Дали англичанинът бе отговорил нещо? — Нали разбирате, старият Дейв Колинс е мъртъв, но сестра Бриджит Мари май ще живее вечно. Наближава стотака.

Англичанинът се усмихна.

— Имате предвид сестрата от училищния двор в онзи далечен ден.

Истината бе, че отец Матингли вече беше пиян. И отново заговори за двора и децата, и пръснатите по земята цветя.

— Тя сега е в „Болница на милосърдието“ — рече той. — Видях я, когато ходих там за последно. Предполагам, че ще я видя и този път. Говори всякакви безсмислици, и то без да съзнава пред кого. Старият Дейв Колинс умря в един бар на Мегазин стрийт. Съвсем подходящо, бих казал. Приятелите му събраха пари за голямо погребение.

Отецът се бе отнесъл отново, мислеше за Деидре и за изповедта. А англичанинът докосна ръката му и прошепна:

— Не бива да се тревожите за това.

Свещеникът се сепна. После за малко да се изсмее на идеята, че някой може да чете мислите му. Но нали точно това бе казала сестра Бриджит Мари за Анта? Че можела да чува мислите на хората през стените и да чете направо в умовете им? Беше ли разказал това на англичанина?

— Да, направихте го. Исках да ви благодаря…

Сбогуваха се в шест следобед пред портите на гробището „Лафайет“. Беше настъпил онзи златен момент от вечерта, когато слънцето си отива и всичко наоколо започва да излъчва обратно светлината, попивана през деня. Но колко запуснато изглеждаше всичко — старите варосани стени, огромните магнолии, разкъсали паважа.

— Знаете ли, те всички са погребани тук, всички Мейфеър — рече отец Матингли, като се озърна към желязната порта. — Голяма надземна гробница вдясно от централната алея, около нея има ниска ограда от ковано желязо. Госпожица Карл се грижи за поддръжката й. Там можете да прочетете всички имена, за които ми говорехте.

Свещеникът щеше да ги покаже лично на англичанина, но вече бе станало време да се връща в ректорията, бе станало време да се връща в Батън Руж, а оттам в Сейнт Луис.

Лайтнър му даде един адрес в Лондон.

— Ако чуете още нещо за това семейство — всичко, което сметнете за уместно да споделите — бихте ли се свързали с мен?

Разбира се, отец Матингли не направи нищо подобно. Бе изгубил името и адреса още преди месеци. Но си спомняше любезния джентълмен, макар че понякога се чудеше кой всъщност бе той и какво искаше. Ако всички свещеници на света притежаваха неговата дарба да утешава, всичко щеше да е прекрасно. Този мъж сякаш разбираше всичко.

Сега, когато наближи ъгъла, отец Матингли отново се сети за писмото от младия свещеник — че Деидре Мейфеър все повече се съсухря, че вече едва ходи.

Но тогава как, за бога, се беше разбуйствала на 13 август? Как би могла да изпотроши прозорците и да изкара акъла на санитарите от лудницата?

А Джери Лониган бе казал, че шофьорът му видял как от къщата излитат разни предмети — книги, един часовник, всякакви неща — просто излитали от прозорците. А и ужасният, почти животински вой.

Свещеникът просто не можеше да повярва в това.

Но имаше доказателство.

Докато вървеше бавно към портата в горещия августовски следобед, той видя един стъклар в бяла униформа на предната веранда. Беше качен на дървена стълба и замазваше с нож маджуна по новите стъкла. На всички тези високи прозорци искряха нови стъкла с лепенки на търговската марка.

Няколко метра по-нататък, от южната страна на къщата, зад булото от ръждивата мрежа седеше Деидре. Ръцете й бяха свити към гърдите, главата й бе килната настрани и опряна на облегалката на стола. Смарагдовият й медальон проблесна за миг като мъничка зелена искра.

О, какво ли е било за нея да счупи тези прозорци? Да усеща как силата препуска из крайниците й, да чувства подобна непозната мощ? Сигурно дори воят й се бе сторил великолепен.

Но все пак това бе странна мисъл. Той усещаше как потъва в някаква странна, неясна тъга, в някаква огромна меланхолия. О, Деидре, горката малка Деидре.

Истината беше, че изпитваше тъга и горчивина, както винаги, когато я видеше. И знаеше, че няма да извърви каменната пътечка до предните стълби. Няма да звънне на вратата само за да чуе отново, че госпожица Карл не е вкъщи или пък че не може да го приеме точно сега.

Това пътешествие бе неговото лично покаяние. Преди повече от четирийсет години той бе сгрешил в онзи съдбоносен съботен следобед, когато разсъдъкът на момичето вече висеше на косъм. И вече никакво посещение не можеше да промени нещата.

Остана до оградата доста време, слушаше стърженето на ножа на стъкларя по прозореца, изненадващо ясен в меката тропическа тишина. Усещаше как жегата прониква в обувките му, в дрехите му. Остави меките глинести цветове на този влажен и сенчест цвят да го погълнат.

Това беше превъзходно място. Със сигурност по-добро от някоя стерилна болнична стая или от алея сред ниско подрязана морава, не по-различна от изкуствен килим. И какво го караше да мисли, че би могъл да стори за нея онова, което толкова много лекари не бяха успели да направят? Може би тя никога не бе имала шанс. Само Бог знаеше.

Внезапно зърна някакъв посетител зад прашната мрежа, който седеше до бедната луда жена. Хубав млад мъж — висок, тъмнокос и добре облечен, въпреки ужасната жега. Може би някой от братовчедите от Ню Йорк или Калифорния.

Младежът сигурно току-що бе излязъл на верандата от салона, защото само преди миг го нямаше.

Изглеждаше толкова загрижен. Начинът, по който се приведе към Деидре, определено говореше за нежност. Сякаш я целуваше по бузата. Да, точно това правеше.

Свещеникът видя това дори в гъстата сянка и жестът го трогна дълбоко. Направи тъгата му още по-болезнена.

Стъкларят беше свършил. Прибираше стълбата си. Слезе по предните стълби, мина по каменната пътека и покрай верандата с мрежата, като отместваше със стълбата клоните на банановите дървета и избуялия олеандър.

Свещеникът също бе приключил със своето покаяние. Сега трябваше да тръгва към къщи, обратно към горещите голи павета на Констанс стрийт, към хладното уединение на ректорията. Бавно се обърна и тръгна към ъгъла.

Погледна назад само веднъж. Сега на верандата с мрежата седеше само Деидре. Но хубавият млад мъж сигурно щеше да се върне скоро. Онази нежна целувка бе трогнала дълбоко свещеника, защото означаваше, че някой все още обича изгубената душа, която самият той не бе успял да спаси преди много време.

Четири

Тази нощ трябваше да свърши нещо, трябваше да се обади на един човек. Беше важно. Но след петнайсет часа работа — дванайсет от тях в операционната — тя вече не можеше да си спомни на кого.

Вече не беше Роуан Мейфеър, с всичките мъки и грижи на Роуан. Тя беше просто доктор Мейфеър, празна като чисто стъкло, седнала тихо в стаичката на лекарите, с ръце в джобовете на мръсната бяла престилка, с крака на отсрещния стол, с цигара „Парламент“ между устните, заслушана във вечните разговори на неврохирурзите.

Тихи експлозии смях, гласове, припокриващи други гласове, миризма на алкохол, шумолене на колосани дрехи, сладкият аромат на цигарите. Това не беше срамно, защото почти всички пушеха. Беше хубаво да остава тук, беше уютно в сиянието на лампите около мръсната маса „Формика“, на мръсния линолеум, между мръсните бежови стени. Хубаво беше да има време за малко размисъл, време, в което споменът да се върне и да я изпълни отново, да я накара да се чувства някак тежка и непроницаема.

Всъщност това беше един почти перфектен ден и затова краката я боляха толкова много. Беше направила три спешни операции, една след друга — от огнестрелна рана в шест сутринта до жертвата на пътен инцидент преди четири часа. И ако всички дни бяха като този, животът й щеше да е просто прекрасен. Всъщност щеше да е абсолютно прекрасен.

Едва сега, докато се отдаваше на умората, си даде сметка за това. След десет години в медицинското училище, стажове и специализиране сега тя беше онова, което винаги бе искала да бъде — лекар, неврохирург и то на щат в отделението по неврохирургия на огромната университетска болница, в която имаше Спешен център, където можеше да оперира спешни случаи постоянно.

Трябваше да признае, че се гордее с това. Гордееше се с първата си седмица работа като нещо различно от претоварен и крайно изтощен старши стажант, който през половината време трябва да оперира под наблюдението на някой друг.

Дори неизбежните разговори днес не бяха толкова ужасни — безкрайните филипики в операционната, диктуването на бележки след това и накрая шумното неофициално обсъждане в стаята за кафе. Тя харесваше колегите си — стажанти със свенливо изражение, доктор Питърс и доктор Блейк, които току-що бяха започнали смяната си и я гледаха сякаш е магьосница, а не лекар. И доктор Симънс, старши стажант, който от време на време й прошепваше, че тя е най-прекрасният лекар, когото е виждал в хирургията, и че сестрите казвали същото. После доктор Ларкин, обичаният от всички шеф на неврохирургията, наричан от протежетата си Ларк, който цял ден я караше да обяснява в най-големи подробности: „Обяснявай, Роуан, обяснявай подробно. Трябва да казваш на тези момчета какво правиш. Господа, вижте само, това е единственият неврохирург в цялата западна цивилизация, който не обича да говори за работата си“.

Меко казано. Тя мразеше да говори! Беше подозрителна към езика по рождение, защото умееше да „чува“ с невероятна точност онова, което лежеше под него, пък и не можеше да се изразява особено добре.

Слава богу, сега те заговориха за виртуозното изпълнение на доктор Ларкин при операцията на менингиома този следобед и тя можеше да се отдаде на възхитителното изтощение, вкусвайки цигарата и ужасното кафе, и прекрасното сияние на лампите на красивите голи стени.

Проблемът беше, че тази сутрин се зарече да не забрави онова лично нещо, онова обаждане, което трябваше да проведе и наистина бе важно за нея. Но какво беше то? Щеше да изскочи в паметта й веднага щом излезеше от сградата.

А тя можеше да си тръгне, когато пожелае. Все пак беше щатен хирург и не трябваше да стои в болницата повече от петдесет часа, не й се налагаше да спи в стаята за спешни повиквания и никой не очакваше от нея да слиза в операционния блок само за да провери как вървят нещата, макар че май точно това й се искаше да направи.

Преди две години, може би дори по-малко, отдавна щеше да си е тръгнала. Щеше да профучи през Голдън Гейт с максималната разрешена скорост, нетърпелива да бъде отново Роуан Мейфеър, на руля на „Сладката Кристин“, която сама извеждаше от залива Ричардсън към открито море. Едва когато нагласеше автопилота на широк обходен курс, далече от търговските маршрути, изтощението щеше да я победи. Тя щеше да слезе в кабината, където дървото искреше така брилянтно, както и лъскавият месинг, и щеше да падне на двойното легло, щеше да потъне в неспокоен сън, през който да проникват сладко всичките шумове на яхтата.

Но това беше преди творенето на чудеса в операционната да стане така всепоглъщащо. Научната работа все още я зовеше. И Ели, и Греъм, осиновителите й, още бяха живи, и къщата със стъклени стени на брега на Тибурон още не беше мавзолей, пълен с книги и дрехи на мъртъвци.

Сега трябваше да мине през този мавзолей, за да стигне до „Сладката Кристин“. Трябваше да види неизбежната поща, която все още пристигаше за Ели и Греъм. И може би дори да чуе едно-две съобщения на телефонния секретар, оставени от приятели от други градове, които още не бяха разбрали, че Ели е умряла от рак миналата година, а Греъм от „удар“, както го наричаха простичко, два месеца преди нейната смърт.

Все още поливаше папратите в памет на Ели, която дори им бе пускала музика. Караше ягуара на Греъм, защото да го продаде би било истинско безобразие. Та тя дори не бе подредила писалището му.

Удар. Мрачно, грозно усещане мина през нея. Не мисли за Греъм, умрял на кухненския под, а за победите през деня. Спаси три живота за последните петнайсет часа, докато други лекари можеха и да ги оставят да загинат. На два други живота, поверени на чужди ръце, оказа компетентната си помощ. И сега трима от тези пациенти спят в интензивното отделение, без опасност за живота, и имат очи, с които да гледат, усти, с които да оформят думите, и когато хванеш ръцете им, те ги стискат, както си им казала да направят.

Да, не можеше да иска нищо повече. Можеше завинаги да остави трансплантациите и туморите на другите. Тя бе в стихията си в критични ситуации. Имаше нужда от тях. След малко щеше да си иде у дома само защото беше здравословно да го направи, здравословно бе очите й да отпочинат, а също и краката й и мозъкът й, разбира се, и да иде някъде извън града за уикенда; да бъде на „Сладката Кристин“, в морето.

Но засега си почиваше в този огромен кораб, наречен болница — защото тя я възприемаше точно така — като подводница, която пътува безшумно през времето. Светлините никога не гаснат. Температурата никога не пада. Двигателите никога не спират. А ние, екипажът, сме свързани един с друг, въпреки гнева, негодуванието и съперничеството. Ние сме свързани с някаква форма на любов, без значение дали го осъзнаваме.

— Ти се опитваш да правиш чудеса! — бе й казал шефът на Спешното в шест тази вечер, някак надменно, с изцъклени от изтощение очи. — Просто завий тази жена до стената и си запази силите за някой, на когото можеш да помогнеш!

— Не искам никакви чудеса — отвърна Роуан. — Просто ще извадим стъклата и мръсотията от мозъка й и ще я върнем на тоя свят.

Как можеше да му каже, че когато бе сложила ръце на раменете на жената, тя бе „чула“ със своето диагностициращо сетиво хиляди дребни сигнали; и те й бяха казали непогрешимо, че жената ще живее. Знаеше какво бе видяла, когато парчетата кост бяха внимателно отстранени от фрактурата и замразени, за да бъдат върнати по-късно на място, когато разкъсаната външна обвивка на мозъка бе доразрязана и наранената тъкан под нея бе увеличена под мощния окуляр на хирургическия уред. Видя жив мозък, невредим и функциониращ, щом аспирира кръвта от него и обгори миниатюрните разкъсани кръвоносни съдове, за да спре кървенето.

Това бе същото непогрешимо чувство, което я бе споходило онзи ден в океана, когато издърпа с лебедката удавника Майкъл Къри на палубата на яхтата си и докосна студената сива плът. Да, тук има живот. Върни го обратно.

Удавникът. Майкъл Къри. Това бе, разбира се, нещото, което си бе казала, че не трябва да забравя. Да се обади на лекаря на Къри. Лекарят на Къри й бе оставил съобщение както в болницата, така и на телефонния секретар вкъщи.

Бяха минали повече от три месеца от онази ужасно студена майска вечер, когато мъглата закриваше от поглед далечния град и не се виждаше ни една светлинка, когато удавникът на палубата на „Сладката Кристин“ бе изглеждал мъртъв, истински труп.

Тя загаси цигарата и извиси глас:

— Приятна вечер, колеги. До понеделник, в осем. — Обърна се към стажантите: — Не, не ставайте.

Доктор Ларкин я хвана с два пръста за ръкава. Тя се опита да се отдръпне, но той стисна по-здраво.

— Не излизай с лодката сама, Роуан.

— Стига, шефе. — Опита се да се освободи. Не стана. — Излизам сама с тази лодка, откакто станах на шестнайсет.

— Много лошо, Роуан, много лошо — рече той. — Ами ако си удариш главата и паднеш зад борда.

Тя се изсмя тихичко и вежливо, въпреки че разговорът бе започнал да я дразни. След миг вече бе в коридора и подмина асансьорите — твърде бавни — към циментовите стълби.

Може би щеше да хвърли по един последен поглед на тримата пациенти в интензивното, по пътя си навън и внезапно мисълта, че изоставя всичко това, я потисна. Мисълта, че няма да се върне чак до понеделник, беше още по-лоша.

Пъхна ръце в джобовете и бързо слезе до четвъртия етаж.

Ярко осветените горни коридори бяха толкова тихи, толкова отдалечени от вечния хаос в спешното. Самотна жена спеше на кушетката в застланата с тъмни килими чакалня. Старшата сестра на приемното гише само й махна. В забързаните дни на стажанството имаше моменти, когато бе бродила по тези коридори посред нощ, вместо да се опитва да спи. Бе крачила напред-назад, от етаж на етаж, в търбуха на огромната подводница, утешавана от слабия шепот на безбройните машини.

Хич не е добре, че шефът знае за „Сладката Кристин“, мислеше тя сега. Не беше добре, че отчаяна и уплашена, го бе завела в дома си следобеда след погребението на втората си майка, а после го бе поканила да седне на палубата, за да пие вино под синьото небе на Тибурон. Хич не беше добре, че в онези кухи, металически моменти, тя бе признала на Ларк, че не иска да остава в тази къща повече, че живее на лодката и понякога заради нея, и че я изкарва в морето сама след всяка смяна, без значение колко дълга е била тя, без значение колко е изморена.

Споделяне — с какво помага то? Ларк бе трупал клише след клише, докато се опитваше да я успокои. Оттогава всеки в болницата знаеше за „Сладката Кристин“. И тя вече не беше „мълчаливата Роуан“, а „осиновената Роуан“, онази, чиито близки са починали в период от шест месеца, която излиза в морето с голяма лодка сам-сама. Тя стана и Роуан, която никога не приема поканите за вечеря на Ларк, които неомъжените й колежки биха приели без секунда колебание.

Ако само знаеха и останалото, мислеше тя, колко загадъчна бе всъщност, дори за самата себе си. А и какво биха казали за мъжете, които харесваше, яките служители на закона и героите от пожарникарските камиони с куки и стълби, за които излизаше на лов в шумните, но безопасни квартални кръчми. Подбираше партньорите си най-вече по загрубелите ръце и гласове, по широките гърди и мощни бицепси. Да, какво щяха да кажат за това, за всички онези съвкупления в кабината на „Сладката Кристин“, докато полицейският револвер трийсет и осми калибър виси в черния си кобур на куката на стената.

И разговорите след това — не, по-скоро монолозите — в които тези мъже, изпитващи същата отчаяна нужда, разказваха за миговете на опасност, за постиженията си, за уменията и безстрашието си. От изгладените им униформени ризи ухаеше на смелост. Пееха песен за живот и смърт.

— Защо все такива ги търсиш? — бе попитал веднъж Греъм. — Все тъпи, необразовани и дебеловрати? Ами ако някой от тях забие месестия си юмрук в лицето ти?

— Защото така — отвърна тя хладно, без дори да го поглежда. — Те не правят такива неща. Те спасяват животи и точно затова ги харесвам. Харесвам героите.

— Говориш като четиринайсетгодишна хлапачка — бе отвърнал кисело Греъм.

— Нещо не си разбрал — рече Роуан. — Когато бях на четиринайсет, мислех, че адвокатите като теб са героите.

Той се извърна от нея, но тя видя огорчението в очите му. Огорчението на Греъм сега, повече от година след смъртта му. Вкусът на Греъм, миризмата на Греъм, накрая и Греъм в леглото й, защото Греъм щеше да си тръгне още преди смъртта на Ели, ако Роуан не бе отстъпила.

— Не ми казвай, че не си го искала — каза й той на дебелия пухен матрак в каютата на „Сладката Кристин“ — Майната им на твоите пожарникари; майната им на ченгетата.

Спри да спориш с него. Спри да мислиш за него. Ели така и не разбра, че ти си легна с него, нито защо смяташе, че трябва да го направиш. Най-важното е, че Ели не разбра. И ти не си в къщата на Ели. Дори не си на лодката, която Греъм ти даде. Ти си все още тук, на сигурно, в антисептичната тишина на своя свят, а Греъм е мъртъв и заровен в малкото гробище в Северна Калифорния. И няма значение как е умрял, защото никой не знае истината за това. Не му позволявай да е около теб духом, както казват, докато завърташ стартера на неговата кола, която трябваше да продадеш още преди години, или когато вървиш из влажните, мразовити стаи на къщата му.

И все пак тя все още говореше с него, все още продължаваше да води безкрайната си защита. Смъртта му бе направила невъзможно всяко реално разрешение. А след това нейната омраза и нейният гняв бяха създали неговия призрак. Той вече избледняваше, но все още я преследваше, дори тук, в сигурността на коридорите на нейното владение.

Ще бъда с други, когато си поискам, искаше й се да му каже. Ще бъда с тяхното его и техния опак характер, с тяхното невежество и с безгрижното им чувство за хумор; с тяхната грубост, със страстната им и проста любов към жените, с техния страх от жените. Дори с техните приказки, да, с безкрайните им приказки, които — благодаря ти, Боже! — изобщо не приличаха на тези на неврохирурзите, и то без да очакват от мен да казвам нещо, те дори не искат да знаят коя съм или каква съм — ракетен инженер, супершпионин, магьосница или пък неврохирург. „Да не искаш да кажеш, че оперираш хорските мозъци?!“

Какво значение имаше всичко това?

Всъщност сега Роуан разбираше повече „от мъже“ от времето, когато Греъм спореше с нея. Тя разбираше връзката между нея самата и тези униформени герои — че това да влизаш в операционната, да нахлузваш стерилните ръкавици и да вдигаш микрокоагулатора и микроскалпела си беше като да влизаш в горяща сграда, като да се намесваш в сцена на семейно насилие, за да спасиш съпругата или детето.

Колко пъти бе чувала да сравняват неврохирурзите с пожарникари? След което и ловката критика, че е по-различно, защото не твоят живот виси на косъм. Но, по дяволите, това не беше вярно. Защото ако се провалиш, ако се проваляш до онази ужасна степен, и то достатъчно често, ти ще бъдеш разрушен с такава сигурност, както и ако над главата ти се срути горящ покрив. Ти оцеляваш благодарение на перфектността и смелостта си, защото просто няма друг начин да оцелееш и всеки миг в операционната е изпитание на живот и смърт.

Да, същата смелост, същата любов към напрежението и към опасността — това виждаше тя в онези груби мъже, които обичаше да целува, да гали и кърми. Мъже, които обичаше да лягат върху нея; мъже, които не искаха от нея да говори.

Но какво от това, че разбираше, когато бяха минали месеци — почти половин година — откакто не бе канила никого в леглото си. Какво ли мислеше „Сладката Кристин“ за това, чудеше се тя понякога. Дали не й нашепваше в тъмното: „Роуан, къде са нашите мъже?“.

Чеиз, жълтокосото ченге от Марин, с маслинената кожа, все още й оставяше съобщения на телефонния секретар. Но тя нямаше време да му се обади. А той беше много сладък тип, дори четеше книги. Веднъж бяха водили истински разговор, когато тя неволно отвори дума за Спешното и жената, простреляна от съпруга си. Той се бе хванал за това и й разказа безброй подобни случаи. Може би затова не му се беше обадила? Вероятно.

Неврохирургът в този момент бе погълнал почти изцяло жената. До такава степен, че тя дори не беше сигурна защо мисли за тези мъже сега. Може би защото не бе чак толкова уморена, или защото последният красив мъж, когото бе пожелала, бе Майкъл Къри, великолепният удавник, великолепен, дори и проснат на палубата, мокър и блед, с полепнала по челото черна коса.

Да. Направо да „си умреш“ за такъв мъж, както казваха ученичките — просто съвършен, прелестен, напълно неин тип. Не беше от онези калифорнийски фитнес маниаци с напомпани мускули и фалшив загар, увенчани с боядисана коса, а як пролетарски екземпляр, още по-неустоим заради сините очи и луничките по бузите, заради които, сега като се замислеше, й се бе дощяло да го целуне.

Каква ирония беше да извади от морето, и то в състояние на трагична безпомощност, такъв перфектен представител на типа мъж, който винаги бе желала.

Спря. Бе стигнала до вратите на интензивното. Влезе тихо, остана неподвижна за миг — гледаше странния, сякаш замръзнал свят на подобните на аквариуми стаи с измършавелите спящи в найлоновите кислородни „палатки“. Крехките им крайници и торсове бяха свързани с писукащите монитори сред безкрайни кабели и циферблати.

В главата на Роуан внезапно нещо превключи. Вече нищо извън това отделение не съществуваше, вече нищо не съществуваше извън операционния блок.

Тя отиде до бюрото и леко докосна по рамото сестрата, която се бе прегърбила над куп хартия под ниската флуоресцентна лампа.

— Добър вечер, Лоръл — прошепна Роуан.

Жената се стресна. После я позна и засия.

— Доктор Мейфеър, още ли сте тук.

— Само да хвърля последен поглед.

Роуан се държеше със сестрите много по-мило, отколкото с лекарите. Още когато бе стажантка, сестрите я обожаваха, може би защото успяваше да неутрализира пословичната им неприязън към жените лекари и да предизвика у тях възможно най-много ентусиазъм. Това бе умение, което бе култивирала и рафинирала до степен на безпощадност, и все пак бе дълбоко прямо, като всеки разрез в тъканта на мозъка на пациента.

Сега, когато влезе в първата стая и спря до високото сияещо метално легло — чудовищна конструкция на колела — тя чу, че сестрата идва зад нея, чака я да заговори. После пристъпи да вдигне картата на пациента от таблата на леглото. Роуан й направи знак с глава да не го прави.

Последната за деня жертва на автомобилна катастрофа лежеше пребледняла, като че безжизнена, с увит около главата огромен тюрбан от бинтове и тънка, безцветна тръба, която влизаше в носа. Единственият признак на живот идваше от машините с техните монотонни пиукания и нащърбени неонови графики. Глюкозата се вливаше през тъничката игла, забита в горната страна на едната китка.

Подобно на труп, който се връща към живота върху маса за балсамиране, жената под избелените чаршафи бавно отвори очи.

— Доктор Мейфеър — прошепна тя.

Превъзходна вълна облекчение премина през Роуан. Отново размени поглед със сестрата. Усмихна се.

— Тук съм, госпожице Трент — каза тя тихо. — Справяте се много добре. — И нежно хвана дясната ръка на жената. Да, много добре.

Очите на жената се затвориха бавно, както се затварят цветята. Никаква промяна в тихата песен на машините около тях. Роуан се оттегли така безшумно, както бе дошла.

Загледа се през стъклото на втората стая в друга фигура, пак на вид в безсъзнание — смугло момче, всъщност още почти дете, което бе ослепяло внезапно и бе паднало от платформата върху релсите пред градската електричка.

Бе работила по него четири часа, бе шила с миниатюрна игла разкъсания кръвоносен съд, причинил слепотата му, а после бе възстановявала увредения му череп. „Да го ремонтираме“, беше се пошегувала тя с колегите си в операционната.

Сега стоеше напълно неподвижна, присвила очи, и гледаше леките му движения в съня — начина, по който дясното му коляно помръдна под завивките, как се изви ръката му, с дланта нагоре, когато извърна глава настрани. Езикът му се стрелкаше по сухите устни и той шепнеше нещо, сякаш говореше на някого в съня си.

— Върви добре, докторе — прошепна сестрата зад нея.

Роуан кимна. Но тя знаеше, че до няколко седмици момчето ще започне да получава припадъци. Щяха да му предпишат дилатин, за да ги контролират, но то щеше да остане епилептик до края на живота си. По-добре, отколкото мъртъв или сляп, със сигурност. Тя щеше да изчака и да го наблюдава, преди да предсказва състоянието му. В края на краищата винаги имаше шанс да се окаже, че греши.

— А мисис Кели? — попита и се обърна да погледне сестрата в очите. Тя беше изпълнителна и състрадателна жена, която Роуан много харесваше.

— Мисис Кели смята, че е много смешно, че в главата й все още има два куршума. Казва, че се чувства като зареден пищов. Не иска дъщеря й да си тръгва. Иска да разбере какво е станало с онзи хулиган, дето я е прострелял. Иска още една възглавница. Иска телевизор и телефон.

Роуан отвърна със задължителния разбиращ смях, едва чут в жужащата тишина.

— Е, до утре — каза тя.

От мястото си виждаше енергичната мисис Кели през последната двойка прозорци в края на помещението.

Тъй като не можеше да вдигне глава от възглавницата, мисис Кели жестикулираше оживено с дясната си ръка, докато разговаряше с вече порасналата си дъщеря — слаба, очевидно изтощена жена с увиснали клепачи, която въпреки това кимаше на всяка дума на майка си.

— Много е добра с майка си — прошепна Роуан. — Нека остане колкото пожелае.

Сестрата кимна.

— Аз си тръгвам. До понеделник, Лоръл — каза Роуан. — Не съм сигурна, че този нов график ми харесва.

Сестрата се изсмя тихичко.

— Заслужавате почивка, доктор Мейфеър.

— Нима? — промърмори Роуан. — Доктор Симънс ще ми се обади, ако има някакъв проблем. Винаги можеш да го помолиш да ми звънне, Лоръл. Разбираш ли?

Роуан излезе от двойните врати, като ги остави да се затворят със замах зад нея. Да, беше хубав ден.

И наистина вече нямаше извинение да остава още тук, освен да запише това-онова в личния си дневник, който държеше в кабинета си, и да провери личния си телефонен секретар за съобщения. Можеше и да си почине малко на кожения диван. Този кабинет бе несравнимо по-луксозен от претъпканите и овехтели стаички за дежурни лекари, в които бе спала с години.

Но тя трябваше да си върви у дома, знаеше го. Трябваше да остави сенките на Греъм и Ели да идват и да си отиват, когато пожелаят.

Ами Майкъл Къри? Защо отново бе забравила за него, вече бе почти десет часа. Трябваше да се обади на доктор Морис възможно най-скоро.

„Е, не се вживявай толкова за този Къри“, каза си тя, докато вървеше бавно и леко по покрития с линолеум коридор, като отново избра циментовото стълбище вместо асансьора и вече виждаше в главата си криволичещия маршрут из огромната дремеща болница, който щеше да я изведе до вратата на кабинета й.

Но тя нямаше търпение да чуе какво ще й каже Морис, нямаше търпение да чуе новини за единствения мъж в живота й в този момент, мъж, когото дори не познаваше и не бе виждала от жестоката, изпълнена с усилие и лудост случайна среща в бурното море преди четири месеца…

Онази нощ почти бе задрямала от изтощение. Обичайната смяна по време на шестте месеца специализация бе довела до трийсет и шест часово дежурство, по време на което бе спала може би само час. Но въпреки всичко се чувстваше добре, докато не видя удавника във водата.

„Сладката Кристин“ пълзеше през разгневения океан под ниското оловно небе, вятърът ревеше срещу прозорците на каютата. Никакви ограничения за малки съдове не важаха за този дълъг четирийсет стъпки круизър холандско производство, с два двигателя и с огромен корпус с голяма водоизместимост, който се носеше плавно, без и най-малкото издигане по развълнуваните вълни. Честно казано, тази яхта бе твърде голяма за един-единствен водач. Но Роуан я управляваше сама още от шестнайсетгодишна.

Да изкараш или вкараш такава яхта в пристанището, си беше трудна работа, която изискваше да има поне още един човек на борда. Но Роуан си имаше свой собствен дълбок и широк канал зад дома й в Тибурон, и свой собствен пристан, и своя бавна и методична система. Веднъж щом „Сладката Кристин“ бъдеше обърната и насочена към Сан Франциско, една жена на борда, която познава и разбира всичките сложни електронни уреди и звънци по нея, бе напълно достатъчна.

„Сладката Кристин“ бе построена не за скорост, а за издръжливост. Онзи ден тя бе снабдена, както винаги, за околосветско пътуване.

Облачното небе бе убило светлината през майския следобед, дори когато Роуан мина под Голдън Гейт. Но когато се отдалечи толкова, че го изгуби от поглед, полумракът изтля съвсем.

Тъмнината падаше с някак металическо еднообразие; океанът се сливаше с небето. Беше толкова студено, че Роуан носеше вълнените ръкавици и моряшката шапка дори в каютата, пиеше чаша след чаша димящо кафе, което така и не успя да прогони крайното й изтощение. Очите й гледаха, както винаги, към развълнуваното море.

После се появи Майкъл Къри — просто точица някъде там — възможно ли бе да е човек?

Носеше се във водата по очи, с отпуснати крайници, ръцете му бяха близо до главата, а черната му коса се открояваше в сияещата сива вода. Останалото бяха само дрехи — издути около тялото му. Палто с колан и кафяви ботуши. Изглеждаше мъртъв.

В онези първи минути тя разбра само, че това не е разложен труп. Ръцете, макар и бледи, не бяха подути. Сигурно бе паднал от борда на някакъв голям кораб само преди минути, или часове. Сега бе изключително важно да даде сигнал „Пан пан“[11] за помощ и да укаже координатите си, а после да се опита да го извади на борда.

Оказа се, че катерите на бреговата охрана са на мили от нея, а спасителните хеликоптери са вече заети. На практика в района нямаше нито един малък съд, който да приеме съобщението. А мъглата продължаваше да се стеле. Помощ щеше да дойде възможно най-скоро, но никой не можеше да каже кога.

— Ще се опитам да го извадя от водата — рече тя. — Сама съм тук. Просто елате възможно най-бързо.

Нямаше нужда да им казва, че е лекар, или пък да им напомня онова, което те вече знаеха — че в толкова студена вода удавниците могат да оцелеят невероятно дълго, защото спадът в температурата забавя метаболизма. Мозъкът им „заспиваше“, като оставаше да функционира единствено кръвообращението. Най-важното бе да го извади и да започне да го реанимира.

А това беше трудната част, защото не бе правила подобно нещо преди. Имаше нужното оборудване обаче — нещо като хамути, закачени за здраво найлоново въже, което минаваше през бензинова лебедка на покрива на мостика — с други думи, разполагаше с необходимото да го извлече на борда, ако успееше да се добере до него, а точно в последното може би щеше да се провали.

Веднага навлече гумените ръкавици и спасителната жилетка, после сама се завърза с един от хамутите и взе втори за мъжа. Провери такелажа, включително и въжето, свързано с малката гумена лодка, и се увери, че е здраво; после спусна лодката зад борда на „Сладката Кристин“ и заслиза по стълбичката, без да обръща внимание на кипящото море, люшкащата се стълба и пръските, които обливаха лицето й.

Той се носеше към нея, докато тя гребеше към него, но водата почти заливаше гумената лодка. За секунда Роуан бе сигурна, че няма да успее, но отказа да се предаде. Накрая, като почти се прекатури от малката лодка, тя достигна ръката му и я стисна, после го задърпа към себе си. А сега — как, по дяволите, да му сложи правилно хамута на гърдите.

Водата отново почти погълна лодката, пък и Роуан едва не я обърна. И тогава друга вълна я повдигна и я запрати над тялото на мъжа. Изтърва ръката му. Изгуби го. Но той изплува като коркова тапа. Тя го хвана за лявата ръка и наниза хамута на главата и лявото му рамо, а после прекара лявата му ръка през него. Беше изключително важно обаче да прекара и дясната ръка. Трябваше да нагласи хамута добре, ако искаше да го дърпа за него — беше станал много тежък с тези мокри дрехи.

И през цялото време онова нейно диагностициращо сетиво работеше, докато тя не откъсваше поглед от полупотъналото лице, докато усещаше студената плът на протегнатата му ръка. Да, той е там, той може да се върне. Качи го на палубата.

Мощните вълни я връхлитаха една след друга и й пречеха да стори каквото и да било, освен да го държи. Накрая успя да сграбчи десния му ръкав, провря ръката му в хамута и веднага го затегна здраво.

Малката гумена лодка се преобърна и тя се озова при него. Глътна вода, после се издигна над повърхността. Беше останала без дъх, студът се просмукваше в дрехите й. След колко ли минути щеше да загуби съзнание? Но вече бе вързала и него за яхтата така сигурно, както бе вързана и самата тя. Ако успееше да стигне до малката стълбичка, без да припадне, щеше да го извлече с лебедката. Хвана се за своето въже и започна да се издърпва по него, като отказваше дори да си помисли, че може да не успее. Широкият десен борд на „Сладката Кристин“ бе като бяло петно, което изчезваше и се появяваше, докато вълните я заливаха отново и отново.

Най-после се блъсна в борда. Ударът я свести напълно. Пръстите й в ръкавиците отказваха да се свият, когато посегна към най-долната въжена стъпенка на стълбичката. Но тя им заповяда: „Свийте се, дяволите да ви вземат, хванете въжето“. И видя, че дясната й ръка се подчинява, макар че вече не я усещаше. Лявата й ръка посегна встрани от стълбата. Роуан отново издаде заповед към скованото си тяло и почти с изумление установи, че вече се качва по стълбата.

За миг остана просната на палубата, не можеше да помръдне. Топлият въздух от отворената врата на мостика ставаше на пара, като горещ дъх. После започна да разтрива пръстите си, докато чувствителността им не се върна. Нямаше време да се стопли; нямаше време да стори нищо друго, освен да стане и да отиде до лебедката.

Ръцете я боляха, но сториха онова, което тя искаше, почти автоматично и включиха мотора. Лебедката изрева и запя, когато започна да навива найлоновото въже. И внезапно Роуан видя тялото на мъжа да се издига над перилата на борда — главата му висеше, ръцете му бяха широко разперени, безжизнено провиснали от найлоновата примка на хамута, от натежалите дрехи шуртеше вода. Мъжът падна с главата напред на палубата.

Лебедката изпищя, докато го влачеше все по-близо към макарата, а после отново го изправи на около три стъпки от вратата. Роуан изключи мотора. Мъжът падна, подгизнал, безжизнен, твърде далече от топлата струя.

И тогава тя разбра, че няма да може да го завлече вътре и че няма време да се занимава повече с въжета и макари.

С един мощен тласък го обърна и изпомпа почти литър и половина морска вода от дробовете му. После го вдигна, намести се под него и отново го просна по гръб. Свали ръкавиците си, защото затрудняваха движенията й. Плъзна лявата си ръка под врата му и с пръстите на дясната стисна носа му, а после издиша в устата му. Сякаш виждаше в ума си как топлият въздух нахлува в него. Като че ли можеше да го прави до безкрай, без да съживи неподвижното тяло под себе си.

Премести се на гръдния му кош, като започна да го натиска колкото можеше по-силно по гръдната кост, после отпускаше, и отново така, около петнайсетина пъти.

— Хайде, дишай! — прошепна тя, сякаш изричаше проклятие. — Мамка ти, дишай!

После отново долепи устни до неговите.

Невъзможно бе да се каже колко време измина; бе изгубила представа за него, както когато оперираше. Просто продължаваше да опитва, от гръдния масаж през дишане уста в уста, като спря само колкото да провери безжизнената каротидна артерия и да установи, че диагностичното послание е същото — жив — преди да продължи.

Тялото му се мяташе по палубата от усилията й, кожата му лъщеше като восък, токовете на кафявите му кожени обувки тракаха по дъските.

Тя отново се опита да го завлече в кабината на мостика, но беше безсмислено. Почти несъзнателно установи, че в мъглата няма никакви светлини и не се чува рев на хеликоптер в небето. Затова продължи, спираше само да го плесне по лицето и да му каже, че знае, че е там, и че го чака да се върне.

— Зная, че можеш да ме чуеш! — крещеше тя, докато натискаше отново гръдната му кост. Представи си сърцето и дробовете му до най-дребните анатомични детайли. И тогава, когато отново повдигна врата му, той внезапно отвори очи, а лицето му се озари от огъня на живота. Гърдите му се издигнаха към нея; тя усети как дъхът се излива от тялото му и облива лицето й, горещ дъх.

— Точно така, дишай! — надвика тя вятъра. Но защо бе толкова изумена, че е оживял, че се взира в нея, когато дори не бе и помисляла да се откаже?

Дясната му ръка се стрелна и се вкопчи в нейната. И той каза нещо, промърмори нещо неразбираемо, нещо, което обаче звучеше като име.

Тя пак го плесна по бузата, но този път по-леко. Дъхът му излизаше накъсано, учестено, лицето му се сви от болка. Но сега сините му очи бяха ясни и… несъмнено живи. Сякаш никога не бе виждала човешки очи, никога не бе виждала тези пламнали, брилянтни желатинови сфери да се взират в нея от човешко лице.

— Продължавай, дишай. Чуй ме, отивам долу за одеяла.

Той отново сграбчи ръката й; започна силно да трепери.

И докато се опитваше да се освободи, тя видя как погледът му минава покрай нея и право нагоре. Той вдигна лявата си ръка. Сочеше нещо. Най-после една светлина пропълзя по палубата. Мъглата се кълбеше, гъста като дим. Хеликоптерът беше дошъл точно навреме; вятърът жилеше очите й. Тя едва виждаше ските за приземяване на машината.

Падна назад, сама вече на ръба на припадъка, но усещаше ръката му да стиска нейната. Опитваше се да й каже нещо. Тя потупа дланта му и рече:

— Добре, добре, вече всичко е наред, те ще те отведат.

После започна да крещи нареждания на хората от бреговата охрана, които слязоха по стълбичката на хеликоптера: да не го затоплят бързо и, за бога, да не му дават нищо топло за пиене. Това е сериозна хипотермия. Да се обадят за линейка по нейното радио.

Страхуваше се за него, когато го отнесоха. Но всъщност знаеше какво щяха да кажат лекарите: няма неврологични увреждания.

Към полунощ се приготви да спи. Отново й бе топло и уютно. „Сладката Кристин“ се полюшваше като огромна люлка в черното море, светлините й помитаха мъглата, радарът й беше включен, а автопилотът поддържаше все същия широк обходен курс. Свита в ъгълчето на леглото в каютата, преоблечена в чисти дрехи, Роуан пиеше своето димящо кафе.

Мислеше за него, за погледа му. Казваше се Майкъл Къри, или поне така й казаха от бреговата охрана, когато им се обади. Бе прекарал във водата най-малко час, преди тя да го забележи. Но заключението на лекарите беше, каквото бе очаквала: „Никакви неврологични проблеми“. Пресата го наричаше чудо.

За нещастие в линейката той бил дезориентиран и буйствал — може би заради всички онези репортери на кея — и те го приспали (глупаци!), а това бе усложнило малко нещата (разбира се!), но сега той бил „съвсем добре“.

— Не казвайте името ми на никого — каза тя. — Не искам да бъда безпокоена.

Разбрано. Репортерите са си истинска напаст. Пък и да си кажем истината, нейната позивна за помощ бе дошла в най-натовареното време и не бяха я вписали като хората. Не бяха вписали нито името й, нито името на яхтата й. Дали би била така добра сега да им представи тази информация…

— В никакъв случай, благодаря — отряза ги тя.

„Сладката Кристин“ продължаваше да се носи по вълните. Роуан си представяше Майкъл Къри легнал на палубата, начина, по който се сбръчка челото му, когато се събуди, начина, по който очите му потърсиха светлините от каютата. Какво бе прошепнал, май някакво име. Но тя не можеше да си спомни, пък и всъщност не го бе чула добре.

Изглеждаше почти сигурно, че той щеше да умре, ако не го бе открила. Но мисълта за това не я успокояваше — тя мислеше за плаващото му сред мъглата и тъмата тяло, за живота му, който изтичаше с всяка секунда. Беше твърде близо до смъртта.

И колко бе красив. Дори полуудавен бе привлекателен. Винаги бе някак загадъчно — това странно съчетание от черти, което прави един човек да изглежда красив. Без съмнение имаше ирландско лице — четвъртито, с къс и леко извит нос, лице, което дори би минало за безлично. Но никой не би могъл да го сметне за безличен. Не и с тези очи и с тази уста. Нямаше начин.

Някак не беше подобаващо да мисли за него така. Когато излизаше на лов, тя не беше лекар; тя беше Роуан, която очакваше анонимния си партньор, а после заспиваше, след като вратата се затвореше. А точно доктор Роуан се тревожеше сега за този мъж.

А кой знаеше по-добре от нея колко неща можеха да се объркат в химията на мозъка по време на онзи критичен час?

Обади се в Общинската болница на Сан Франциско рано на следващата сутрин, когато стигна до брега. Доктор Морис, главният лекар там, все още бе на смяна.

— Имате пълното ми съпричастие — каза тя, като накратко обясни каква длъжност заема в Университетската болница. После описа съживяването и какви инструкции бе дала на парамедиците за хипотермията. Къри не бе говорил, само бе промърморил нещо, което тя не бе успяла да разбере. Но била убедена, че той ще се оправи.

— Така е, той е добре, невероятен късметлия — отвърна доктор Морис.

И да, това бе разговор между лекари, напълно поверителен. А чакащите във фоайето искаха да разберат коя е онази жена, неврохирург, която го бе изтеглила на борда си. Разбира се, пациентът не бил съвсем добре психически, непрестанно говорел, че има някакви видения, а и нещо необичайно се случило с ръцете му, нещо свръхестествено…

— С ръцете му?

— Не, не е парализа, нищо подобно. Вижте, пейджърът ми звъни.

— Да, чувам. Знаете ли, сега карам последния си месец в Университетската. Позвънете ми, ако имате нужда. Ще дойда.

И затвори. Какво, по дяволите, искаше да каже за ръцете му? Спомни си как Майкъл Къри я бе стиснал, как бе увиснал на нея, не искаше да я пусне да си тръгне, как се взираше в очите й.

— Не, не бъркам — прошепна тя. — Нищо му нямаше на ръцете.

Разбра какво се е случило с ръцете му на следващия следобед, когато отвори „Екзаминър“.

Имал „мистично преживяване“, обяснил той. Видял някъде много отвисоко как тялото му плава в океана. И още нещо се случило с него, но сега не можел да си го спомни, и точно това го подлудявало, невъзможността да си спомни.

Тъй като слухът за ръцете му бил плъзнал навсякъде, да, вярно било, той носел черни ръкавици през цялото време, защото щом докоснел нещо, получавал видения. Не можел дори да вдигне лъжица или да пипне сапун, без да види някакъв образ, свързан с последния човек, който го е държал в ръцете си.

Специално за репортерката той бе докоснал разпятието на нейната броеница и й казал, че е купена в Лурдес през 1939 година и е била на майка й.

Вестникът твърдеше, че това било абсолютно точно, но вече имало безброй хора от персонала на Сан Франциско, които можели да потвърдят новата дарба на Къри.

Той искал да се махне от болницата. Искал и това нещо с ръцете му да престане, а споменът за случилото се с него отвъд да се върне.

Роуан разгледа снимката — голяма, ясна черно-бяла фотография на Майкъл, седнал в леглото. Пролетарският му чар не можеше да се сбърка. А усмивката му беше просто великолепна. Дори носеше малка златна верижка с кръстче на врата си, което силно подчертаваше мускулите на плещите му. Много ченгета и пожарникари носеха подобни верижки. Тя ги обожаваше. Дори когато малкото златно кръстче или медал, или каквото там беше, провисваше към лицето й в леглото и бръсваше клепачите й като целувка.

Но ръцете в черни ръкавици изглеждаха зловещи, отпуснати върху бялата завивка. Беше ли възможно написаното в статията? Тя не се усъмни дори за миг. Бе виждала и по-странни неща от това, о, да, много по-странни.

Не отивай при този човек. Той няма нужда от теб и не ти трябва да разпитваш за ръцете му.

Роуан откъсна страницата със статията, сгъна я и я пъхна в джоба си. Късчето беше още там, когато на следващата сутрин се отпусна в стаята на лекарите след цяла нощ в Спешния център и отвори „Хроникъл“.

Къри беше на трета страница, хубава снимка в анфас — изглеждаше малко по-мрачен, може би не така доверчив. Десетки хора вече свидетелстваха за странната му психометрична дарба. Той искаше всички да разберат, че това не е нищо повече от „салонен фокус“. Не можеше да им помогне.

Всичко, което сега го тревожеше, бе забравеното приключение, селенията, които бе посетил в смъртта. „Има причина да се върна — казваше той. — Знам, че има. Имах избор и реших да се върна. Трябва да свърша нещо много важно. Знаех го, знаех каква беше целта ми. Имаше нещо общо с портал и номер. Но не мога да си спомня номера, нито какво означава. Истината е, че не мога да си спомня нищо. Сякаш най-важното преживяване в целия ми живот е било изличено. И аз не зная как да го възстановя.“

Боже, карат го да изглежда като откачен, помисли тя. А това вероятно бе просто обичайното „близко до смъртта преживяване“. Вече сме чували за такива. Какво им става на хората около него?

А колкото до ръцете му, те я заинтригуваха повече. Прегледа различните свидетелства. Искаше й се да погледне и изследванията, които му бяха направили.

Отново си спомни как бе лежал на палубата, силата на захвата му, изражението на лицето му.

Дали бе почувствал нещо в мига, в който бе стиснал ръката й? И какво ли щеше да изпита сега, ако тя идеше там, седне на леглото му и му каже, че си спомня за инцидента и го помоли да й покаже „салонния фокус“ — с други думи, бартер — оскъдната й информация срещу онова, което всички искаха от него? Не.

Би било отвратително. Отвратително бе, че тя, лекарят, няма да мисли за онова, от което той би имал нужда, а за онова, от което сама има нужда. Бе по-лошо от това да се чуди какво би било, ако го покани в леглото си и после пие кафе с него на масичката в малката каюта в три сутринта.

Щеше да се обади на доктор Морис, когато има време. Ще се поинтересува как е той, но кога, не можеше да каже. От толкова време не бе спала, че вече бе като ходещ труп, имаше нужда от почивка. Може би бе длъжна да остави Къри съвсем сам. Вероятно това бе най-доброто, което можеше да направи и за двамата.

В края на седмицата „Сан Франциско Хроникъл“ излезе с дълга статия на първа страница.

„Какво се случи с Майкъл Къри?“

Той е на четирийсет и една, предприемач, специалист по реставрация на стари викториански къщи, собственик на компания, наречена „Големите надежди“. Изглежда се е превърнал в легенда в Сан Франциско заради умението си да превръща развалини в имения, като човек, който държи на автентичността чак до дървените закачалки и четвъртитите пирони. Има малък магазин в Кастро, пълен с вани с лъвски крака и мивки на пиедестали. Детайлните му чертежи на реставрациите са прочути. Всъщност за тях е издадена книга, наречена „Викторианските образци — отвън и отвътре“. Той е направил и спечелилия награда пансион „Барбъри Коуст“ на Клей стрийт и „Джек Лондон Хотел“ в Буена Виста Уест.

Но вече не работи. „Големите надежди“ е временно затворена. Собственикът й е твърде зает да си спомня видението от онзи критичен час, когато е бил „мъртъв във водата“.

— Не беше сън — казва той. — Знам, че говорих с някакви хора. Те ми казаха какво искат да направя и аз приех, бях помолен да се върна.

А колкото до новата му ясновидска дарба, тя няма нищо общо. Не е нищо повече от някакъв случаен страничен ефект.

— Разбирате ли, аз виждам само проблясъци — лице, име. Абсолютно ненадеждно е.

През онази нощ, в лекарската стая в болницата, тя го видя по новините — жизнен триизмерен мъж. И отново онези незабравими сини очи, и добродушната усмивка. Всъщност в него имаше нещо невинно, простите му открити жестове говореха за човек, който отдавна се е отказал от притворността и от това да се опитва да усложнява и без това сложния свят.

— Трябва да си ида у дома — каза той.

Какъв беше този акцент — нюйоркски?

— Не, нямам предвид тук у дома, а там, където съм роден, в Ню Орлиънс.

А, оттам бил акцентът!

— Мога да се закълна, че това място има нещо общо със случилото се. Постоянно виждам образи от дома.

Той отново сви рамене. По дяволите, беше адски хубав.

Но все още не можел да си спомни виденията преди смъртта. От болницата не искали да го пускат, но трябвало да признаят, че психически е напълно добре.

— Разкажи ни за способността си, Майкъл.

— Не искам да говоря за това. — Свиване на рамене. Гледа ръцете си в черни ръкавици. — Искам да говоря с хората, които са ме спасили — с бреговата охрана и онази жена, която ме е измъкнала от морето. Искам да се свържа с тях. Съгласих се на интервю само заради това.

Тогава в кадър влязоха двама репортери от студиото. Разменяха си шегички за „силата“. И двамата се бяха убедили в нея.

За миг Роуан нито помръдваше, нито мислеше. Ню Орлиънс… и той я молеше да се свърже с него. Ню Орлиънс…

Е, това подреждаше нещата. Роуан вече бе длъжна да го стори. Бе чула молбата от собствената му уста. А и трябваше да си изясни тази история с Ню Орлиънс. Трябваше да говори с него… или пък да му пише.

Когато се прибра у дома, тя отиде до старото писалище на Греъм, извади листове и писалка и написа писмо на Къри.

Разказваше му подробно всичко, което бе забелязала по време на инцидента, от момента, в който го бе видяла в морето, докато не го издърпа с макарата. А после, след миг колебание, добави и телефонния си номер, адрес и кратък послепис.

„Господин Къри, аз също съм от Ню Орлиънс, макар че никога не съм живяла там. Осиновена съм в деня на раждането си и веднага са ме отвели. Вероятно това, че и вие сте южняк, е просто съвпадение, но реших, че трябва да го знаете. На яхтата вие стиснахте здраво ръката ми за известно време. Не бих искала вашата ситуация да стане още пообъркана от някакво неясно телепатично послание, което може да сте получили в този миг, нещо, което може да няма никаква връзка с вас.

Ако имате нужда да поговорите с мен — завърши тя, — обадете ми се в Университетската болница или в дома ми.“

Бе достатъчно умерено, съвсем неутрално. Само бе отбелязала, че вярва в неговата сила и че е насреща, ако той има нужда от нея. Нищо повече, никакво питане. Просто се интересува от състоянието му.

И все пак това не й излизаше от главата — мисълта, че може да сложи ръка в неговата и просто да каже: „Аз ще си мисля за едно нещо, нещо, което се е случило веднъж, не, три пъти в моя живот. И искам само да ми кажеш какво виждаш. Ще го направиш ли? Не мога да кажа, че ми го дължиш, задето ти спасих живота…“.

Точно така, не можеш. Така че не го прави!

Изпрати писмото директно на доктор Морис с „Фед-Екс“.

Доктор Морис й се обади на следващия ден. Къри бил напуснал болницата предния следобед, веднага след телевизионната пресконференция.

— Той е напълно откачил, доктор Мейфеър, но нямаме законно основание да го задържим. Предадох му думите ви между другото — че не е казал нищо. Но той е твърде обсебен от мисълта да приключи с цялата тази история. Решен е да си спомни какво е видял там, нали разбирате, голямата причина за всичко това, тайната на вселената, целта, порталът, номерът, бижуто. Никога не сте чували такива дивотии. Ще изпратя писмото в дома му, но шансът е нищожен. Там писмата пристигат на купчини.

— Това с ръцете му наистина ли се случва?

Тишина.

— Истината ли искате? Случва се сто процента, доколкото съм го видял с очите си. Ако някога и вие го видите, направо ще ви изкара ангелите.

Историята излезе в таблоидите в супермаркетите на следващата седмица. Две седмици по-късно вариации се появиха и в „Пийпъл“ и в „Таим“. Роуан изрязваше статиите и снимките. Фотографите очевидно следваха Къри на всяка крачка. Бяха го снимали пред фирмата му на Кастро стрийт. Бяха го хванали и на стъпалата пред къщата му.

У Роуан нарастваше яростно желание да го защити. Те наистина трябваше да оставят този човек на мира.

Ти също трябва да го оставиш на мира, Роуан.

Той самият не искаше никакви интервюта повече, това бе станало ясно още първата седмица на юни. Таблоидите бълваха ексклузивни статии от свидетели на неговата дарба: Той докосна портмонето и ми каза всичко за сестра ми — какво ми е казала, когато ми го подари. Направо изтръпнах, и после той заяви: „Сестра ти е мъртва“.

Накрая местният канал на Си Би Ес твърдеше, че Къри се е затворил в къщата си на Либърти стрийт, изолиран от външния свят. Приятелите бяха разтревожени. „Той е разочарован, ядосан — каза един от старите му приятели от колежа. — Мисля, че просто се е оттеглил от света.“

„Големите надежди“ беше затворена за неопределено време. Лекарите в Общинската болница на Сан Франциско не бяха виждали пациента си и също се тревожеха.

И тогава през юли „Екзаминър“ обяви, че Къри е „изчезнал“. „В неизвестност.“

Един репортер от „Късни новини“ стоеше на стълбите на огромната викторианска къща и сочеше купчина неотворена поща, препълнила кофата за боклук до страничната порта.

— Дали Къри не се е затворил в огромната викторианска къща на Либърти стрийт, която е реставрирал с много обич преди толкова много години? Дали не седи горе в осветената стая на втория етаж?

Роуан с отвращение превключи програмата. Караше я да се чувства като воайор. Беше просто ужасно да влачат този снимачен екип пред самата му врата.

Но в ума й остана сцената с препълнената с писма кофа за боклук. Нима нейният опит за връзка бе потънал безвъзвратно в тази купчина? Мисълта, че Майкъл седи заключен в тази къща, уплашен от света, нуждаещ се от съвет, бе направо непоносима.

Хирурзите бяха хора на действието — хора, които вярваха, че могат да направят нещо. Затова имаха и куража да режат телата на хората. Тя искаше да направи нещо — да иде там, да почука на вратата. Но колко ли народ още бе постъпвал така?

Не, той нямаше нужда от още един посетител, особено такъв, който си има свой таен дневен ред.

Вечерите, когато се прибираше от болницата и излизаше сама с яхтата, тя неизменно мислеше за него. Тук, в усамотените води на Тибурон, бе винаги топло. Наслаждаваше се на това, преди да навлезе сред по-студените ветрове на залива на Сан Франциско. После хващаше силното течение на океана. Беше еротично, страхотно, когато насочваше яхтата на запад и извръщаше глава да зърне, както винаги, реещите се пилони на Голдън Гейт Бридж. Огромният тежък круизър се носеше бавно, но стабилно напред и оставяше назад неясния хоризонт.

Огромният вълнист океан бе така равнодушен. Не бе възможно да вярваш в нищо, освен в себе си, щом погледнеш безкрайната мозаечна повърхност, която натежава и помръдва под безцветния залез, там, където небето среща морето в потрепваща мъгла.

Той вярваше, че е бил изпратен обратно с някаква цел, онзи мъж, който реставрираше красиви къщи, който рисуваше картини, публикувани в книги, мъж, който трябва да беше твърде опитен, за да вярва в подобно нещо.

Но нима той наистина бе умрял тогава? Бе преживял нещо, за което мнозина бяха писали — издигането, безтегловността, взирането с някак прекрасна откъснатост в света долу.

Нищо подобно не й се беше случвало, но имаше други неща, които бяха също толкова странни. И докато целият свят знаеше за случилото се с Къри, никой не знаеше странните тайни на Роуан.

Във всичко това имаше някакво значение, някаква схема, която бе далече извън възможностите на разсъдъка. Както винаги, тя се страхуваше, че всичко, което някога е имало значение, е самотата, усилната работа, усилието да разбереш смисъла, когато смисъл няма. То беше като да потопиш пръчка в океана и да се опитваш да напишеш нещо с нея — всички дребни хора по света се въртяха в своите дребни шаблони, които съществуваха не повече от няколко години и не означаваха нищо, абсолютно нищо. Хирургията я беше привлякла, защото с нея можеш да ги изправяш на крака, да ги съживяваш и те казват „Благодаря!“, а ти служиш на живота и отблъскваш смъртта, а това е единствената неоспорима ценност, на която можеш да се отдадеш изцяло. Докторе, мислехме, че тя никога няма да проходи.

Но какъв е големият смисъл на живота, смисълът да се раждаме? Какъв изобщо можеше да е той? С каква цел жената умира от удар по време на раждане, докато бебето й плаче в ръцете на лекаря? По каква причина мъж бива прегазен от пиян шофьор на връщане от църквата?

Трябваше да има някаква цел и при онзи ембрион, който веднъж бе видяла — живо, дишащо същество, с все още неразвити, затворени очи, с малка устичка като на риба, с жици, които стърчаха във всички посоки от ужасяващата му извънмерно голяма глава и мънички рамене, докато той дремеше в специалния инкубатор, чакаше плътта му да бъде пожъната — докато продължава да живее и диша, разбира се — за да бъде трансплантирана на друг, който чака два етажа по-горе.

И ако това бе цел — въпреки всички закони да държиш тези малки абортирани същества живи в тайна лаборатория насред огромна частна болница и да ги кълцаш, когато ти скимне, за благото на пациент с Паркинсон, който вече е изживял поне шейсет хубави години, преди да започне да умира от болест, която единствено трансплантация на тъкан от ембрион може да излекува. Ако това беше целта, тогава тя предпочиташе да се занимава всеки ден с огнестрелни рани в Спешното.

Никога нямаше да забрави онази студена, тъмна Бъдни вечер и доктор Лемли, който я водеше през пустите коридори на института „Кеплингер“.

— Имаме нужда от теб, Роуан. Мога лесно да уредя напускането ти на Университетската. Знам какво да кажа на Ларкин. Искам те тук. А сега ще ти покажа нещо специално, което ти ще оцениш, но Ларкин никога няма да разбере. Нещо, което не може да се види в Университетската.

Но и тя не разбра. Или поне разбра твърде добре ужаса от него.

— Той не е жизнеспособен в същинския смисъл на думата — обясни Карл Лемли, чиято интелигентност и амбиция, и дори проницателност така я бяха впечатлили. — И технически, разбира се, то дори не е живо. То е мъртво, съвсем мъртво, защото майка му го е абортирала, нали разбираш, в клиниката на долния етаж, и технически то не е човек, не е човешко същество. Така че кой ще може да каже, Роуан, че трябва да го пъхнем в найлонова торба за боклук, когато знаем, че като запазваме живо тялото му и телата на другите като него — тези малки златни мини от уникална плът, така адаптивна, така податлива, така различна от всяка друга човешка плът, гъмжаща от миниатюрни странични клетки, които накрая ще бъдат изхвърлени при нормалния процес на развитие — ние можем да правим открития в областта на неврологичните трансплантации, които ще накарат „Франкенщайн“ на Мери Шели да заприлича на приказка за лека нощ.

Да, точно за това ставаше дума. И всъщност имаше малко съмнение, че той говори истината, когато предсказва бъдещето на мозъчните трансплантации, когато органът на мисленето ще бъде изваждан сигурно и изцяло от изхабеното тяло, за да бъде преместен в младо и свежо. Свят, в който ще бъдат създавани съвсем нови мозъци, като тук-там към творението на природата бъде прибавяна чужда тъкан.

— Нали разбираш, най-важното за ембрионалната тъкан е, че реципиентът не я отхвърля. Ти знаеш това, но дали си се замисляла какво всъщност означава? Един миниатюрен имплант от ембрионални клетки в окото на възрастен човек, и то ги приема; те продължават да се развиват, адаптират се към новата тъкан. Господи, нима не осъзнаваш, че това ни позволява да вземем участие в еволюционния процес? Ние сме просто на предела…

— Не „ние“, Карл. Вие.

— Роуан, ти си най-брилянтният хирург, с когото съм работил. Ако се…

— Аз няма да правя подобно нещо! Няма да убивам. И ако не се махна оттук, ще започна да крещя. Длъжна съм. Защото вече съм убивала.

Да, това бе цел, висша цел, както казваха.

Разбира се, тя не издаде Лемли. Лекарите не причиняват такива неща на други лекари, не и когато са стажанти и техните врагове са мощни и известни изследователи. Тя просто трябваше да отстъпи.

— И освен това — бе казал той над чашата кафе по-късно, пред огъня в Тибурон, докато коледните светлинки се отразяваха в стъклените стени около тях — това изследване с живи ембриони се прави навсякъде. Нямаше да има закони срещу него, ако не се правеше.

Нищо чудно. Бе твърде изкушаващо. Всъщност силата на изкушението бе абсолютно равна на силата на нейното отвращение. Що за учен — а неврологът си бе учен — не би мечтал за подобно нещо?

Докато гледаше „Франкенщайн“ късно вечер, тя мечтаеше да бъде луд учен. Как би искала да има своя любима лаборатория в планината, да, искаше да види какво ще стане, ако има нервите да използва живия човешки мозък като лабораторен обект в разрез с всякакъв морал — но не, не можеше да го направи.

Какъв ужасен коледен подарък бе това откритие. И все пак нейната отдаденост на неврохирургията се бе засилила още повече. Щом видя онова малко чудовище да се бори за въздух под изкуствената светлина, тя сякаш се прероди, животът й се стесни и придоби неоценима сила, защото стана истински чудотворец в Университетската; тя бе човекът, когото викаха, когато нечий мозък течеше по носилката или когато пациентът вървеше слепешката по улицата с брадва, забита в главата.

Може би нараненият мозък за нея бе умален модел на цялата трагедия: живот, който непрекъснато и нехайно е осакатяван от друг живот. Когато Роуан бе убивала — а тя бе убивала — също бе травмирала човешки мозък: разкъсан мозък, увредена тъкан, като при жертвите, за които не знаеше нищо. Никой вече не можеше да помогне на онези, които бе убила.

Но тя не искаше да види Майкъл Къри, за да разговарят за целта. Не искаше и да го заведе в леглото си. Искаше същото, което всички искаха от него, и точно затова не бе отишла в Общинската болница да види с очите си как се възстановява.

Тя искаше да знае за онези убийства, и то не онова, което аутопсиите можеха да й разкрият. Искаше да знае какво ще види и какво ще почувства — ако хване ръката й — докато тя мисли за мъртъвците. Той бе усетил нещо, щом я докосна за първи път. Но може би то също бе изскочило от паметта му, заедно с видяното в смъртта.

Роуан разбираше всичко това. Беше разбрала, поне с подсъзнанието си, всичко. И мисълта, че иска да използва Майкъл Къри за свои собствени цели, не ставаше по-малко отвратителна с изминаването на месеците.

Къри бе в къщата на Либърти стрийт. Тя знаеше това. И имаше нужда от помощ.

Но какво би значело за Къри, ако тя кажеше: „Аз съм лекар и вярвам в твоите видения, както и в силата на ръцете ти, защото сама зная, че такива неща съществуват, свръхестествени неща, които никой не може да обясни. Самата аз притежавам подобна забранена, объркваща и понякога напълно неконтролируема сила — силата да убивам с волята си“.

Но защо това ще го интересува? Той бе заобиколен от хора, които вярваха в способността му, нали така? Това не му помагаше. Той бе умрял и се бе върнал обратно, а сега полудяваше. Но все пак, ако му разкажеше историята си — а тази идея се бе превърнала вече в някаква обсебеност — той може би щеше да е единственият човек в целия свят, който ще й повярва.

Вероятно бе лудост да мечтае да разкаже цялата история някому. Имаше дори време, когато се опитваше да убеди себе си, че греши. Рано или късно щеше да разкаже на някого. Знаеше го. Рано или късно, ако не проговореше, трийсетгодишното мълчание щеше да бъде разкъсано от един безкраен писък, който щеше да изличи всички думи.

Нямаше значение колко много глави е закърпила, защото не можеше да забрави онези три убийства. Лицето на Греъм, докато животът изтичаше от него; малкото момиченце, гърчещо се на паважа; мъжът, който полита над волана на своя джип.

Скоро след като започна стажа си, тя бе успяла да получи по официалния канал докладите от аутопсиите за тези три случая. Мозъчносъдова болест, субарахноидна хеморагия, конгенитална аневризма. Бе прочела всички подробности.

А на простонароден език написаното означаваше скрита болест на стената на артерията, която по неизвестна причина накрая се е разкъсала и е причинила напълно непредсказуема и неочаквана смърт. С други думи, не е имало начин да бъде предсказано, че едно шестгодишно дете може внезапно да припадне на площадката за игра, шестгодишно дете, което е било достатъчно здраво, за да рита шестгодишната Роуан и да я скубе за косата само няколко минути преди това. И никой не можел да помогне на детето, когато кръвта шурнала от носа и ушите му, и очите му се извъртели навътре. Напротив, бяха се погрижили за другите деца, като им закриха очите и ги отведоха в класната стая.

— Горката Роуан — каза учителката по-късно. — Скъпа, искам да разбереш, че нещо в главата й я уби. Просто заболяване. Няма нищо общо със спречкването ви.

И тогава Роуан разбра с абсолютна сигурност онова, което учителката никога нямаше да узнае. Тя го бе сторила. Тя бе убила детето.

Да, това можеше да бъде лесно разбрано — естествената вина, която дете изпитва за инцидент, който не може да проумее. Но Роуан бе почувствала нещо в онзи миг. Тя бе почувствала нещо в самата себе си — силно всепроникващо усещане, което не се различаваше много от мислите за секса. То се разля в нея и като че извън нея в момента, в който детето падна назад. И тогава се появи диагностициращото сетиво, заработило още тогава, което й бе казало, че детето ще умре.

Въпреки всичко бе забравила за инцидента. Греъм и Ели, като всички добри калифорнийски родители, я бяха завели на психиатър. Тя играеше с неговите кукли за малки момиченца. Казваше онова, което той искаше да чуе. Хора умираха от удар през цялото време.

Минаха осем години, преди онзи мъж да слезе от джипа си на онова самотно шосе сред хълмовете на Тибурон, да сложи ръка на устата й и да й каже с ужасно интимен и арогантен тон: „А сега недей да пищиш“.

Осиновителите й така и не направиха връзката между малкото момиченце и изнасилвача, който бе умрял, докато Роуан се съпротивляваше и същият изгарящ гняв се зараждаше в нея. Гняв, който се превърна в онова прелестно усещане, което направо скова тялото й, щом мъжът се отдели от нея и полетя напред над волана.

Но тя направи връзката. Тихо и сигурно, направи я. Не когато забута вратата на джипа и хукна по шосето с писъци. Не, тогава дори не знаеше дали е успяла да се спаси. Но по-късно, когато лежеше сама в мрака, след като патрулът на магистралата и детективите от отдел „Убийства“ си бяха тръгнали, тогава вече знаеше.

Бяха минали почти петнайсет години, преди същото да се случи и с Греъм. Тогава Ели бе толкова зле от рака, че не бе в състояние да мисли за каквото и да било. И със сигурност Роуан нямаше да дръпне стол до леглото й и да каже: „Мамо, мисля, че аз го убих. Той постоянно те мамеше. Искаше да се разведе с теб. Не можеше да изчака проклетите два месеца, които ти остават“.

Всичко това си беше модел, също както паяжината е изтъкана по определен модел, но в него нямаше никаква цел. Моделите съществуват навсякъде, а целта е тяхната стабилност, когато са естествени и краткотрайни.

Ти няма да правиш това. Ти няма да отнемаш живот. Бе почти еретично да си спомня как удря онова малко момиче, дори как се бори с мъжа в джипа. И също толкова ужасно бе да си спомня спора с Греъм.

— Какво искаш да кажеш с това, че тя трябва да подпише документите! Тя умира, за бога! Ще трябва да понесеш всичко заедно с мен.

Той я стисна за раменете и се опита да я целуне.

— Роуан, обичам те, но тя не е жената, за която се ожених…

— Нима? Не е ли жената, която мами цели трийсет години?

— Тя е просто някакво нещо, лежащо там. Искам да я запомня каквато беше…

— И ти говориш тия лайна пред мен!

Трябва да бе станало в момента, когато очите му някак се изцъклиха и изражението му започна да се стопява. Хората винаги умират с подобно умиротворено лице. При опита за изнасилване мъжът в джипа също бе станал безизразен.

Преди линейката да пристигне, тя бе коленичила до Греъм и бе поставила стетоскопа си на главата му. И чу онзи звук, толкова слаб, че някои лекари дори не го долавят. Но тя го чуваше — шумът от огромното количество кръв, която се събира в една точка.

Никой никога не я обвини за нищо. Как биха могли? Та нали тя бе лекар, бе с него, когато се случи „ужасното нещо“, и Бог бе свидетел, че бе сторила всичко по силите си да го спаси.

Разбира се, всички знаеха, че Греъм е напълно посредствено човешко същество — съдружниците му от кантората, секретарите му, дори последната му любовница, онази глупава малка Карън Гарфилд, която бе дошла да си вземе нещо за спомен. Всички знаеха. Освен, разбира се, жената на Греъм. Но нямаше дори най-лекото подозрение. И как би могло да има? Това бе просто естествена смърт тъкмо когато той се канеше да си иде с цяло състояние, натрупано чрез наследството на жена му, и с онази двайсет и осем годишна идиотка, която вече бе продала мебелите си и бе купила самолетните им билети за Санта Круз.

Но това не бе естествена смърт.

По това време Роуан вече знаеше за съществуването на диагностициращото сетиво и го разбираше, бе го упражнявала и усилила. И когато положи ръка на рамото на Греъм, то бе казало: не е естествена смърт.

Това само по себе си трябваше да е достатъчно. И все пак може би грешеше. Може би беше онази огромна измама в модела, която наричаме съвпадение. И нищо повече.

Но ако се срещнеше с Майкъл Къри? Ако хванеше ръцете му и затвореше очи, а после си помислеше за тези случаи? Дали той щеше да види само онова, което тя вижда, или щеше да зърне обективната истина? Ти си ги убила. Струваше си да опита.

Онова, което осъзна тази нощ, докато бавно и почти безцелно крачеше из болницата, докато прекосяваше огромни, застлани с килими чакални и дълги отделения, където не я познаваха и никога нямаше да я познават, бе, че от много време изпитва непреодолимо желание просто да разговаря с Майкъл Къри. Чувстваше се свързана с него. Както от случилото се в океана, така и от странните им тайни. Тя искаше, вероятно по причини, които не разбираше напълно, да му каже, на него и само на него, какво е направила.

Не бе лесно да се изправи пред тази си слабост. Усещаше опрощение за убийствата само когато оперираше. Тя бе пред олтара на Бог, когато сестрите й подаваха стерилната престилка, когато й слагаха стерилните ръкавици.

През целия си живот бе сама, добър слушател, но неизменно по-хладна от останалите. Особеното сетиво, което й помагаше като лекар, й позволяваше да вижда онова, което другите наистина чувстват.

Беше на десет или дванайсет години, когато осъзна, че останалите хора не притежават това сетиво, някои нямаха дори частица от него. Например нейната обична Ели нямаше и най-слаба представа, че Греъм не я обича, а се нуждае от нея, както се нуждае от това да я унижава и да я лъже и от това тя винаги да е там, за да е по-нисша от него.

Роуан понякога искаше да притежава подобно невежество — да не знае кога хората й завиждат, кога я мразят. Не искаше да знае, че много хора лъжат през цялото време. Харесваше ченгетата и пожарникарите, защото в известна степен те бяха напълно предсказуеми. Или може би просто техният тип нечестност не я дразнеше толкова много. Изглеждаше безвредна в сравнение със сложната, коварна и безкрайно злонамерена несигурност на по-образованите мъже.

Разбира се, диагностичното приложение бе оправдала напълно наличието на особеното й психично сетиво.

Но какво би оправдало способността й да убива само с воля? Изкуплението бе нещо друго. Какво полезно приложение би имало подобна телекинетична способност?

А подобна сила не беше извън научно възможното и това бе истински ужасяващото. Като психометричната сила на Майкъл Къри, подобни неща можеха да имат нещо общо с някаква измерима енергия, комплекс от психически таланти, който някой ден може да бъде определен като електричество или микровълни, или пък като високочестотни звуци. Къри получаваше впечатления от предметите, които докосваше, и тези впечатления най-вероятно бяха продукт на енергия. Много вероятно бе всеки съществуващ предмет — всяка повърхност, всяка частица материя — да съдържа подобни „впечатления“. Те съществуваха в измеримо поле.

Но парапсихологията не беше любимата област на Роуан. Тя бе хипнотизирана от онова, което можеше да се види под микроскопа, на диапозитиви и графики. Не искаше да изпробва или анализира способността си да убива. Искаше само да вярва, че никога няма да я използва, че може би има някакво друго обяснение за случилото се и че може би всъщност е невинна.

Трагичното беше, че може би никой нямаше да може да й каже какво всъщност се бе случило с Греъм, с мъжа в джипа и с детето на площадката. Можеше да се надява само да каже на някого, да свали товара от плещите си, да прогони злия дух, както правят всички останали чрез споделянето.

Да сподели, да сподели, да сподели.

Роуан искаше точно това. Знаеше го.

Само веднъж това желание да сподели почти бе надделяло. И то при едно доста необичайно събитие. Всъщност за малко да разкаже цялата история пред един непознат. След това имаше моменти, в които й се искаше да го бе сторила.

Беше към края на годината, шест месеца след смъртта на Ели. Роуан изпитваше най-ужасната самота в живота си. Сякаш огромният модел, наречен „нашето семейство“, се бе разпаднал за една нощ. Животът им бе толкова хубав преди Ели да се разболее. Дори любовните афери на Греъм не можеха да го развалят, защото Ели се преструваше, че те не съществуват. И въпреки че Греъм не беше човек, когото някой би нарекъл „добър“, той притежаваше неугасваща и заразителна енергия, която поддържаше живота на семейството на високи обороти.

И колко много бе разчитала Роуан на тях двамата.

Нейната отдаденост на медицината в голяма степен я бе откъснала от старите приятели от университета. Никой от тях не бе продължил да се занимава с наука. Семейството беше единственото, от което и тримата някога бяха имали нужда. Още в най-ранните спомени на Роуан те бяха неизменно трио, без значение дали бяха на пътешествие из Карибите или на ски в Аспен, или пък ядяха среднощната коледна вечеря на масичка от румсървиса в апартамент в „Плаза“ в Ню Йорк.

Сега къщата мечта на брега на Тибурон бе празна като изхвърлена на плажа мидена черупка.

И Роуан имаше странното усещане, че „Сладката Кристин“ вече не принадлежи толкова на нея и на различните й, добре подбрани любовници, а на семейството, което бе оставило върху й най-силното „впечатление“ през десетте щастливи години.

Една нощ, след смъртта на Ели, Роуан стоеше в широката всекидневна под високия таван, укрепен с греди, и си говореше сама на глас, дори се смееше, като си мислеше, че няма кой да я чуе. Стъклените стени бяха тъмни и неразличими заради отразените в тях мебели и килим. Тя не можеше да види прилива, който нехайно заливаше колоните. Огънят вече загасваше. Вечният хлад на крайбрежната нощ бавно плъзваше из стаята.

Мислеше си, че е научила болезнен урок — че когато те умрат, когато хората, които сме обичали, умрат, ние губим нашите свидетели, нашите наблюдатели, онези, които знаят и разбират малките, лишени от смисъл шаблони, онези думи, написани с пръчка по водата. И не остава нищо, освен безкрайното течение.

Малко след това бе настъпил и онзи странен миг, когато тя почти щеше да се довери на непознатия и щеше да му разкаже историята си.

Той бе възрастен белокос джентълмен. Британец, пролича му още щом заговори. Бяха се срещнали не другаде, а на гробището, където осиновителите й почиваха в мир.

Това бе малко старо гробище, осеяно с порутени паметници, в края на малко градче в северната част на Калифорния, където бе живяло семейството на Греъм. Тези хора, които не бяха свързани с нея по кръв, й бяха напълно непознати. Беше ходила там няколко пъти след погребението на Ели, без да знае напълно защо. В онзи ден обаче причината бе проста: надгробният камък най-после бе завършен и тя искаше да види дали имената и датите са изписани правилно.

По пътя на север на няколко пъти я споходи мисълта, че този нов надгробен камък ще стои там, докато тя е жива, а след това ще се килне настрана, ще се пропука и ще обрасне с плевели. Роднините на Греъм Франклин дори не бяха известени за неговото погребение. Близките на Ели — които живееха далече в неизвестния Юг — също не бяха предупредени за смъртта й. Дори след десет години никой вече няма да се интересува от Греъм и Ели Мейфеър Франклин. А до края на живота на Роуан всички, които ги бяха познавали или чували за тях, също щяха да са мъртви.

Паяжини, разкъсани от вятър, безразличен към красотата им. Защо тогава да се главоболи с всичко това? Но Ели бе поискала от нея да го направи. Ели бе поискала паметник и цветя. Така правели в Ню Орлиънс, когато била още дете. Едва на смъртното си легло тя бе заговорила за семейството си у дома и бе казала онези странни неща — че положили Стела в салона и хората идвали да я видят и целунат, въпреки че я бил застрелял собственият й брат, а „Лониган и синове“ били затворили раната в главата й.

— Лицето й бе толкова красиво в ковчега. Имаше толкова красива черна коса, цялата на малки вълнички, беше красива като портрета й във всекидневната. Обичах я! Стела ми позволи да подържа огърлицата. Седях на онзи стол до ковчега. Ритах с крака и леля Карлота ми каза да престана.

Всяка дума от тази странна филипика се бе вдълбала в паметта на Роуан. Стела, брат й, леля Карлота. Дори името Лониган. Защото за няколко скъпоценни секунди в пропастта бе проблеснал цвят.

Тези хора бяха роднини на Роуан. Роуан бе всъщност трета братовчедка на Ели. А тя не знаеше нищо за тях и трябваше да продължи да живее в неведение, ако искаше да спази обещанието си пред Ели.

Ели не бе забравила за това дори в онези болезнени часове.

— Никога не се връщай там, Роуан. Помни какво ми обеща. Аз изгорих всички писма и снимки. Не се връщай там, Роуан, тук е твоят дом.

— Зная, Ели. Помня.

И повече не заговори за Стела. Нито за брат й. Нито за леля Карлота. Нито за картината на стената на всекидневната. Само шокът от документа, представен на Роуан след смъртта на Ели от нейния адвокат — внимателно написано завещание, но без абсолютно никаква законова стойност, което гласеше, че Роуан не трябва никога да се връща в Ню Орлиънс, нито да се интересува от роднините си там.

Все пак в онези последни дни Ели бе говорила за тях. За Стела на стената.

А тъй като тя бе говорила и за надгробни паметници и цветя, за това, че иска да бъде помнена от своята осиновена дъщеря, Роуан бе отишла на север онзи следобед, за да спази обещанието си, и в малкото гробище на хълма бе срещнала англичанина с бялата коса.

Той бе приклекнал на коляно пред гроба на Ели, сякаш в преклонение, и преписваше имената, току-що изсечени в камъка.

Изглеждаше леко ядосан, когато тя го прекъсна, макар че не бе изрекла и дума. Всъщност за секунда той я изгледа така, сякаш виждаше призрак. Това за малко да я разсмее. Все пак беше съвсем крехка жена, въпреки ръста си, и бе облечена с обичайните за яхтата дрехи — яке в морскосиньо и джинси. Той самият изглеждаше като анахронизъм в своя елегантен костюм от три части от сив туид.

Но специалното сетиво й каза, че този човек има само добри намерения, и когато той обясни, че познава роднините на Ели в Ню Орлиънс, тя му повярва. Почувства се обаче много объркана, защото и тя искаше да ги познава.

В края на краищата, освен тях на този свят не й бе останал никой! Но що за неблагодарна и нелоялна мисъл бе това.

Тя не каза нищо, докато той бъбреше по своя красив, лиричен британски маниер за жегата и за красотата на малкото гробище. Мълчанието бе нейният упорит отговор на всичко, дори когато то объркваше останалите и ги караше да се чувстват неудобно. И така, просто по навик, тя не продума, въпреки че се вълнуваше. Той познава моите роднини? Моите кръвни роднини?

— Казвам се Аарън Лайтнър — каза мъжът и пъхна малка бяла картичка в ръката й. — Ако някога пожелаете да научите нещо за семейство Мейфеър от Ню Орлиънс, тогава, моля ви, свържете се с мен. Може да ме намерите в Лондон. Обадете се за моя сметка. Ще бъда щастлив да ви разкажа каквото зная за тях. Историята си я бива.

Тези думи бяха смразяващи, толкова неволно болезнени за нейната самота, толкова неочаквани на този странен пуст хълм. Дали бе изглеждала безпомощна, докато стоеше там, без да може да отговори, без да може дори да кимне? Надяваше се да е така. Не искаше да си мисли, че е изглеждала студена и груба.

Но просто не можеше да започне да му обяснява, че е осиновена, отведена от Ню Орлиънс в деня на раждането си. Невъзможно бе да му каже, че е обещала никога да не се връща там, никога да не търси и най-беглата информация за жената, която я е родила. Та тя дори не знаеше името на майка си. И тогава се зачуди дали той го знае. Може би знаеше коя от жените Мейфеър е забременяла, без да е минала под венчило, и е позволила детето й да бъде отведено надалече?

Най-добре бе, разбира се, да не казва нищо, за да не може той да отнесе обратно някакви клюки. В края на краищата може би истинската й майка се бе омъжила и имаше седем деца. И приказките сега само щяха да й навредят. Отделена от километрите и годините, Роуан не изпитваше никаква неприязън към това безлико, безименно същество, само меланхоличен, безнадежден копнеж. Не, нямаше да каже и думичка.

Той я гледа известно време, без изобщо да се смути от безизразното й лице и неизменното й мълчание. Когато тя му върна картичката, я подържа колебливо, сякаш се надяваше, че ще я вземе отново.

— Искаше ми се да поговоря с вас — продължи той. — Искаше ми се да разбера какъв е бил животът на присадената, толкова далече от родната почва. — Поколеба се, после добави: — Познавах майка ви преди много години…

И млъкна, когато усети ефекта от думите си. Може би тяхната очевидна неуместност го притесни. Роуан не знаеше. Моментът нямаше да е толкова мъчителен, ако той просто я беше ударил. И все пак не се извърна. Просто остана неподвижна, с ръце в джобовете на якето. Познавал майка ми?

Колко ужасно беше това. Този мъж с приятни сини очи се отнасяше към нея с голямо търпение, а тя се бе обгърнала в мълчание, както винаги. Защото истината беше, че не можеше да се принуди да заговори.

— Наистина бих искал да се присъедините към мен за обяд, или само за питие, ако нямате време за друго. Никак не съм страшен, нали виждате. Историята е много дълга…

И онова особено сетиво й каза, че той говори истината!

За малко да приеме поканата — да поговори за себе си и да го пита за тях. Все пак не тя го бе потърсила. Той бе дошъл при нея с предложения да й даде информация. И тогава, в този момент, бе дошъл импулсът да му разкрие всичко, дори историята за странната си сила, сякаш я бе помолил да го стори, без думи, активирайки нещо в нейния ум така, че то да отвори и най-тайните си кътчета. Защото той наистина искаше да разбере много неща за нея! И този интерес, така личен, от страна на човек, напълно лишен от всякаква злонамереност, я сгря като огън насред зима.

Модели, свидетели, всичките й отблъснати надалече мисли за тези неща внезапно проблеснаха и поискаха да се освободят.

„Убила съм трима души през живота си. Мога да убивам от гняв. Зная, че мога. Ето това се случи с присадената, както ме нарече. Има ли някакво място в семейната история за подобно нещо?“

Дали не бе трепнал леко, докато се взираше в нея? Или това бяха просто косите лъчи на слънцето в очите му?

Дали това не можеше да стане. Стояха пред гроба на жената, на която тя бе дала обещание. „Не, никога няма да се върна в Ню Орлиънс. Никога няма да се опитвам да разбера.“ Жената, която се бе грижила за нея, беше я обичала и вероятно й бе дала повече, отколкото истинската й майка би могла да й даде. Атмосферата на болничната стая я връхлетя отново, тихите, почти нечовешки викове от болка. „Обещай ми, Роуан, дори да ти пишат. Никога… никога.“

„Ти си моята майка, Ели, единствената ми майка. Как бих могла да искам повече?“

В онази последни седмици на агония тя се бе страхувала най-много от странната си сила, защото какво щеше да стане, ако обърнеше гнева и мъката си към немощното тяло на Ели и сложеше край на това нелепо, безсмислено мъчение веднъж завинаги? Можех да те убия, Ели, можех да те освободя. Зная, че можех. Усещах го в себе си, как чака да бъде подложено на този тест.

Какво съм аз? Вещица, която обича Бог! Аз съм лечител, не убиец. Имам избор като всяко човешко същество!

А англичанинът стоеше и гледаше някак изумен, сякаш бе казала нещо. Сякаш й казваше: „Разбирам“.

Но, естествено, това бе само илюзия. Той не бе казал нищо.

Измъчена и объркана, тя се обърна и си тръгна. Сигурно я бе помислил за враждебна, дори за луда. Но какво от това? Аарън Лайтнър. Дори не бе погледнала картичката, преди да му я върне. Не знаеше защо е запомнила името му, както и него самия и странните неща, които бе казал.

Бяха минали месеци от онзи ужасен ден, когато тя се прибра, отвори сейфа на стената и извади документа, който изпълнителят на завещанието на Ели я бе накарал да подпише.

„Аз, Роуан Мейфеър, тържествено се заклевам пред Господ, и в присъствието на долуподписания свидетел, че никога няма да се върна в град Ню Орлиънс, където съм родена, и никога няма да се опитвам да узная самоличността на биологичните ми родители, и че ще се въздържам от всякакви контакти със семейство Мейфеър, ако някой от членовете му се опита да се свърже с мен по каквато и да било причина или претекст.“

И така нататък, то продължаваше в същия, почти истеричен маниер, опитвайки се да покрие всяка вероятна случайност — толкова много думи и толкова малко значение. Нищо чудно, че Роуан не вярваше в езика. Просто желанието на Ели бе истинската причина.

Но Роуан го бе подписала. Адвокатът, Милтън Крамър, бе свидетел. В неговите архиви се съхраняваше копие от документа.

„Дали животът на Майкъл Къри бе минал пред очите му така, както моят живот минава пред очите ми сега?“, мислеше си Роуан. Често се бе взирала в усмихнатото му лице, откъснато от списание и закачено на огледалото й.

Знаеше, че ако го види, този бент сигурно ще се пропука. Мечтаеше си да поговори с Майкъл Къри, сякаш бе възможно, сякаш можеше да го доведе у дома, в къщата на Тибурон, сякаш можеха да пият кафе заедно, сякаш можеше да докосне скритата му в ръкавица ръка.

О, това бе толкова романтична идея. Суров мъж, който обича красиви къщи, рисува красиви картини. Може би този суров мъж дори слуша Вивалди, може би наистина чете Дикенс. А какво ли беше да си в леглото с такъв мъж, гол, само по меки черни кожени ръкавици?

О, фантазии. Бе като да си представя, че пожарникарите, които водеше у дома, може да се окажат поети, че полицаите, които прелъстяваше, може да се окажат велики романисти, че горският, който бе срещнала в бара в Болинас, е наистина велик художник и че якият ветеран от Виетнам, който я бе завел в хижата си в гората, е велик режисьор, който се крие от боготворящия го свят.

Тя наистина си представяше подобни неща и те бяха напълно възможни, разбира се. Но точно тялото определяше превъзходството — издутината в джинсите трябваше да е достатъчно голяма, вратът трябваше да е мощен, гласът — дълбок, а грубо избръснатата брадичка — достатъчно бодлива.

Но ако?

Но ако Къри бе заминал на юг, откъдето бе дошъл? Вероятно точно така бе станало. В Ню Орлиънс, единственото място на света, където Роуан Мейфеър не можеше да отиде.

Телефонът звънеше, когато тя отключваше вратата на кабинета си.

— Доктор Мейфеър?

— Доктор Морис?

— Да, опитвам се да се свържа с вас. Става дума за Майкъл Къри.

— Да, зная. Получих съобщението. Точно щях да ви звъня.

— Той иска да говори с вас.

— Значи е още в Сан Франциско.

— Крие се в къщата си на Либърти стрийт.

— Да, видях я по новините.

— Но иска да се срещне с вас. Исках да кажа… Е, добре, ще говоря направо: той иска да ви види лично. Втълпил си е, че…

— Да?

— Ами, ще си помислите, че тази лудост е заразна, но аз просто ви предавам съобщение. Има ли някакъв начин да се срещнете с него на вашата яхта — искам да кажа на яхтата, с която сте го спасили?

— Ще се радвам да го поканя на борда.

— Какво казахте?

— Ще се радвам да го видя. И ще го отведа с яхтата, където поиска.

— О, това е просто великолепно, докторе. Но трябва да ви обясня някои неща. Знам, че звучи напълно откачено, но той иска да свали ръкавиците си и да докосне палубата, където е лежал, когато сте го извадили от водата.

— Разбира се, щом желае. Не знам защо сама не се сетих за това.

— Сериозно ли говорите? Боже, нямате представа какво облекчение е това за мен. И, доктор Мейфеър, нека ви кажа още сега, че този мъж е просто прекрасен човек.

— Зная.

— Той наистина страда. Направо ме застреля с тази си идея миналата седмица. Не се бях чувал с него от цял месец! Беше пиян, когато ми се обади. Мислех, че е забравил за това.

— Идеята е много добра, доктор Морис. Значи способността му е истинска.

— Да, истинска е. А вие сте много специален лекар, доктор Мейфеър. Но наистина ли разбирате в какво се замесвате? Аз го умолявах, наистина го молих да се върне в болницата. После той ми се обади една нощ и настояваше да ви открия веднага. Трябвало да пипне палубата, просто откача. Казах му, изтрезней, Майкъл, и ще ти дам шанс. Обади ми се пак преди двайсетина минути, точно преди да ви позвъня. Каза: „Няма да ви лъжа, днес изпих цяла каса бира, но не съм докосвал водка или скоч. Толкова трезвен съм, колкото изобщо мога да бъда“.

Тя се засмя тихо и каза:

— Трябва да поплача за мозъчните му клетки.

— Но онова, което всъщност разбрах за този човек, е, че е отчаян. Не се подобрява. И аз никога не бих ви молил за това, ако той не беше един от най-прекрасните…

— Ще отида да го взема. Можете ли да му се обадите и да му кажете, че тръгвам?

— Боже, това е прекрасно. Доктор Мейфеър, не зная как да ви благодаря.

— Няма нужда да ми благодарите. И аз искам да го видя.

— Вижте, сключете с него една сделка. Позволете му да си поиграе на екстрасенс на яхтата, ако се върне в болницата и изтрезнее.

— Обадете му се веднага, доктор Морис. До час ще бъда пред входната му врата.

Тя затвори телефона и остана неподвижна и втренчена в него за миг. После махна баджа с името си, свали зацапаната си бяла престилка и бавно измъкна фуркетите от косата си.

Пет

И така, те отново се опитали да отпратят Деидре Мейфеър, след всичките тези години. Сега, когато госпожица Нанси вече я нямало, а госпожица Карл ставала все по-немощна, това било най-доброто. Поне така се говореше. Бяха се опитали на 13-и август. Но Деидре откачила и те я оставили у дома, а тя ставала все по-зле, наистина зле.

Когато Джери Лониган каза това на жена си Рита, тя се разплака.

Бяха минали тринайсет години, откакто Деидре се бе върнала от санаториума като безмозъчен идиот, който не може да изрече дори собственото си име, но това нямаше значение за Рита. Рита никога нямаше да забрави истинската Деидре.

Рита и Деидре бяха на шестнайсет, когато отидоха в пансиона на манастира „Света Роза от Лима“. Той представляваше грозна стара тухлена сграда в самия край на Френския квартал. Рита бе изпратена там, защото била „лоша“, беше се напила на речното корабче „Президента“ с момчета. Татко й бе казал, че в „Света Роза“ ще я вкарат в пътя. Всички момичета спяха в обща спалня на таванския етаж и си лягаха в девет часа. Рита не спираше да плаче.

Деидре Мейфеър бе в пансиона вече от доста време и нямаше нищо против, че е стар, мрачен и строг. Но държеше ръката на Рита, когато тя плачеше. Слушаше я, когато й се жалваше, че е като в затвор.

Момичетата гледаха „Татко знае най-добре“ на един стар телевизор с кръгъл шестинчов екран, за бога! Пращящото старо дървено радио, което стоеше на пода под прозореца, не беше по-добре. Изобщо не можеха и да мечтаят за грамофон. Латиноамериканските момичета си имаха грамофон, слушаха онази ужасна „Ла Кукарача“ и танцуваха испански танци.

„Не им обръщай внимание“, казваше Деидре и отвеждаше Рита в двора за игра в късния следобед, където се люлееха под пекановите дървета. Да не си помислите, че това е било кой знае какво забавление за шестнайсетгодишни момичета, но Рита обичаше да е с Деидре.

Деидре пееше, докато се люлееха — стари ирландски и шотландски балади, така ги наричаше. Имаше много хубаво сопрано — деликатно, високо — а песните бяха толкова тъжни. Рита винаги настръхваше от тях. Деидре обичаше да стои навън чак до залез-слънце, когато небето ставаше „съвсем пурпурно“ и цикадите запяваха сред дърветата. Деидре наричаше това здрач.

Да, Рита бе виждала тази дума написана, но никога не бе чувала някой да я произнася. Здрач.

Деидре хващаше Рита за ръката и тръгваха покрай тухлената стена, точно под пекановите дървета, за да могат да се шмугнат под ниските, гъсто обрасли клони. Имаше места, където можеш да стоиш напълно скрит от дърветата. Беше трудно да се опише, но това бе странно и прекрасно време за Рита — да стои в полумрака с Деидре, а дърветата да се полюшват от вятъра и малките листа да се сипят по тях.

В онези дни Деидре изглеждаше като истинско едновремешно момиче от книжка с картинки — с виолетова панделка в косата и черни къдри, които се спускаха по гърба й. Можеше да бъде много модерна, ако пожелаеше. Имаше с какво — гардеробът й бе пълен с нови дрехи, които тя дори не си правеше труда да пробва. Но беше много лесно да забравиш за подобни неща, когато си с нея. Косата й бе толкова мека. Рита я бе докоснала веднъж. Толкова мека.

Разхождаха се из прашния манастирски двор до параклиса. Надничаха през дървените порти към градината на монахините. „Тайно място“, казваше Деидре, „пълно с най-прекрасните цветя“.

— Дори не искам да си ходя у дома — обясняваше тя. — Тук цари такъв покой.

Покой! Сама през нощта, Рита плачеше ли, плачеше. Дочуваше музиката от джубокса в бар „Негро“ от другата страна на улицата, която проникваше през тухлените стени чак до тавана на четвъртия етаж. Понякога, когато мислеше, че всички спят, тя ставаше, излизаше на балкона с металните перила и гледаше светлините на Канал стрийт. Цялата улица сияеше в червено. Целият Ню Орлиънс се забавляваше там навън, а Рита бе заключена тук, където зад завесата във всеки край на помещението спеше по една монахиня. Какво щеше да прави, ако нямаше Деидре?

Деидре бе по-различна от всички, които Рита познаваше. Тя имаше такива красиви неща — дълги бели памучни нощници, поръбени с дантела.

В такава бе облечена и сега, трийсет и четири години по-късно, докато седеше на страничната, заслонена с мрежа веранда на онази къща, като „безмозъчен идиот в кома“.

Тя бе показала на Рита смарагдовата огърлица, която носеше и сега над бялата нощница. Прочутата смарагдова огърлица на Мейфеър, макар че Рита не бе чувала за нея дотогава. Разбира се, Деидре не я носеше в училище. В „Света Роза“ не можеше да носиш бижута. А и никой не би сложил голяма старомодна огърлица като тази, освен на бала на Марди Грас може би.

Сега огърлицата изглеждаше ужасно върху бялата нощница на Деидре. Просто нелепо — огромно бижу на врата на инвалид, втренчен през мрежите на верандата. Но кой знае? Може би Деидре някак осъзнаваше, че тя е там, може би Деидре я обичаше.

Тя позволи на Рита да я докосне, когато седяха на леглото в „Света Роза“. Наоколо нямаше монахини, които да им кажат да не мачкат кувертюрата.

Рита бе повъртяла смарагдовия медальон в ръце. Бе толкова тежък, обкован със злато. На обратната страна май бе гравирано нещо. Рита различи голяма буква „Л“. Стори й се нещо като име.

— О, не, не го чети — каза Деидре. — То е тайна! — За миг изглеждаше изплашена, бузите й поруменяха и очите й се навлажниха. После взе ръката на Рита и я стисна. Не можеше да се ядосаш на Деидре.

— Истински ли е? — попита Рита. Сигурно струваше цяло състояние.

— О, да — каза тя. — Донесен е от Европа преди много, много години. Бил е на пра-пра-пра-пра-пра-прабаба ми.

И двете се засмяха на многобройните „пра“.

Деидре каза всичко това някак съвсем невинно. Никога не се хвалеше. Не, съвсем не. Тя никога не нараняваше нечии чувства. Всички я обичаха.

— Майка ми ми го остави — обясни Деидре. — А един ден аз ще го оставя на дъщеря си, ако… ако някога имам дъщеря. — По лицето й се изписа тревога. Рита я прегърна. Просто искаше да я защити. Деидре събуждаше това чувство у всички.

Тя й каза, че не познава майка си.

— Умряла е, когато съм била бебе. Казват, че е паднала от прозореца на горния етаж. Нейната майка също умряла, когато тя е била млада, но никога не говорят за нея. Не мисля, че сме като другите хора.

Рита бе изумена. Никой не говореше такива неща.

— Какво искаш да кажеш, Диди? — попита тя.

— О, не зная — отвърна Деидре. — Просто усещаме разни неща. Знаем, когато хората не ни харесват и искат да ни наранят.

— Кой би искал да те нарани, Диди? — попита Рита. — Ти ще доживееш до сто години и ще имаш десет деца.

— Обичам те, Рита Мей — каза Деидре. — Ти имаш чисто сърце.

— О, Диди, не е така — Рита поклати глава. Мислеше си за своя приятел от „Светия кръст“, и нещата, които бяха вършили.

А Деидре сякаш прочете мислите й, защото каза:

— Не, Рита Мей, това няма значение. Ти си добра. Ти никога не искаш да нараняваш хората, дори когато си наистина нещастна.

— И аз те обичам — каза Рита, въпреки че не бе разбрала съвсем думите на Деидре.

Никога, ама никога, през целия си живот, не бе казвала на жена, че я обича.

Рита почти щеше да умре, когато Деидре бе изгонена от „Света Роза“. Но знаеше, че това ще се случи.

Тя самата бе виждала един млад мъж с нея в манастирския двор. Бе виждала как Деидре се измъква след вечеря, когато никой не гледа. Предполагаше се, че тогава момичетата се къпят и се грижат за косите си. Именно това Рита намираше за особено смешно в пансиона. Караха те да си правиш прически и да си слагаш по малко червило, защото сестра Даниел казваше, че такъв бил „етикетът“. А Деидре нямаше нужда от прически. Къдриците й бяха просто перфектни. Имаше нужда само от една панделка.

Винаги изчезваше по това време. Къпеше се първа, после слизаше долу и не се връщаше чак докато не загасяха лампите. Винаги късно, винаги забързана за нощната молитва, със зачервено лице. И тогава даряваше сестра Даниел с онази прекрасна невинна усмивка. А когато се молеше, изглеждаше напълно искрена.

Рита мислеше, че само тя забелязва бягствата на Деидре. Не можеше да понася приятелката й да не е наоколо. Единствено тя я караше да се чувства добре в пансиона.

И тогава, една нощ Рита слезе да потърси Деидре. Може би Деидре просто танцуваше. Зимата бе отминала и сега здрачът падаше след вечеря. Рита знаеше за Деидре и здрача.

Не я откри в двора за игра. Тръгна към отворената порта на градината на монахините. Вътре беше много тъмно. Великденските лилии сияеха в бяло в мрака. Монахините щяха да ги откъснат на Великден. Но Деидре никога не би нарушила правилата и не би влязла вътре.

И тогава Рита чу гласа й и постепенно различи силуета й на една каменна пейка сред сенките. Пекановите дървета бяха толкова големи, а клоните им се спускаха толкова ниско, както онези в двора за игра. Отначало Рита видя само бялата блуза, после и лицето на Деидре, дори виолетовата панделка в косата й, а накрая високия мъж, който седеше до нея.

Всичко беше толкова тихо. Джубоксът в бар „Негро“ не свиреше. От манастирския двор не долиташе никакъв звук. Дори светлините в жилищните помещения на монахините изглеждаха много далечни, защото във вътрешния двор имаше твърде много дървета.

Мъжът каза на Деидре:

— Любима моя — шепнеше, но Рита го чу.

Чу и отговора на Деидре:

— Да, говори, чувам те.

— Любима моя — чу се отново шепотът.

Тогава Деидре се разплака и каза още нещо, може би име, Рита така и не разбра. Звучеше като:

— Мой Лашър.

Целунаха се. Деидре бе наклонила глава назад, белите пръсти на мъжа се открояваха ясно в черната й коса. След това той заговори отново:

— Искам само да те направя щастлива, любима моя.

— Мили боже — прошепна Деидре и скочи внезапно от пейката. Рита я видя да тича по пътеката между лехите с лилии. Мъжът не се виждаше никъде. Вятърът се бе върнал, фучеше из пекановите дървета така, че най-високите им клони се удряха в портата на вътрешния двор. Цялата градина като че изведнъж се развълнува. А Рита бе съвсем сама в нея.

Обърна се засрамена. Не биваше да подслушва. Хукна обратно и изкачи тичешком дървените стъпала до четвъртия етаж.

Мина още час, преди Деидре да се върне. Рита бе ужасно нещастна, задето я бе шпионирала.

Но късно същата нощ, докато лежеше в леглото, Рита си спомни онези думи:

Любима моя. Само искам да те направя щастлива, любима моя. О, като си помислеше само, че мъж може да каже подобни неща на Деидре.

Рита познаваше единствено момчетата, които искаха да „те почувстват“, винаги когато им се удадеше шанс. Неловки, глупави момчета, като нейното гадже Тери от „Светия кръст“, който казваше: „Знаеш ли, мисля, че много те харесвам, Рита“. Да бе, да. „Защото ти позволявам да ме «почувстваш», говедо такова.“

„Ти си уличница! — бе казал баща й. — Отиваш в пансион, там ти е мястото. И изобщо не ми пука колко ще струва.“

Любима моя. Това й навяваше мисли за красива музика, за елегантните джентълмени в старите филми, които бе гледала по телевизията късно през нощта. За гласове от друго време, меки и отчетливи, и думи като целувки.

А и мъжът бе толкова красив. Не беше видяла лицето му, но бе видяла тъмната му коса и големите му очи, беше висок и носеше елегантни дрехи, красиви дрехи. Бе видяла белите ръкавели и яката на ризата.

Рита искаше и тя да срещне такъв мъж в градината. Би направила всичко с него.

О, тя дори не можеше да определи чувствата, които това събуждаше у нея. Плачеше, но това бе сладък, тих плач. Знаеше, че ще помни този момент цял живот — градината под пурпурното здрачаващо се небе, по което вече изгряваха първите звезди, и мъжкият глас, който произнасяше онези думи.

Когато обвиниха Деидре, беше истински кошмар. Бяха в стаята за почивка. Другите момичета бяха останали в спалнята, но чуха всичко. Деидре избухна в плач, но не призна нищо.

— Видях го с очите си! — рече сестра Даниел. — Нима ме наричаш лъжкиня! — После отведоха Деидре в двора, за да говори със старата майка Бернар, но дори тя не постигна нищо.

Рита бе съсипана, когато сестрите дойдоха да съберат нещата на Деидре. Видя как сестра Даниел вади смарагдовата огърлица от кутията й и я разглежда. Явно реши, че е стъкло. Личеше си по начина, по който я държеше. За Рита бе болезнено да гледа как събират нощниците на Деидре и останалите й неща и ги тъпчат в куфара.

По-късно същата седмица, когато се случи ужасният инцидент със сестра Даниел, Рита не почувства жал. Никога не бе искала злата стара монахиня да умре по този начин, задушена в затворена стая от газта от забравения котлон, но така стана.

Рита си имаше други проблеми, вместо да ридае за някой, който бе толкова лош с Деидре.

Онази събота тя събра всичките си джобни и започна да се обажда по телефона в сутерена. Все някой трябваше да знае номера на семейство Мейфеър. Къщата им беше на Първа улица, само на шест пресечки от дома на Рита, но все едно живееха на другия край на света. Там не беше Айриш Ченъл. Там бе Гардън Дистрикт. И къщата на Мейфеър бе имение.

Точно тогава се случи ужасния скандал със Санди. Санди каза, че Деидре била откачена.

— Знаеш ли какво правеше нощем? Ще ти кажа какво. Когато всички заспиваха, тя отмахваше завивките и помръдваше така, сякаш някой я целува! Видях я, отваряше си устата и се движеше в леглото — разбираш ли — сякаш наистина усеща нещо!

— Затваряй си мръсната уста! — изкрещя Рита и се опита да удари Санди. Всички се нахвърлиха върху нея, но Лиз Конклин я изблъска встрани и й каза да се успокои. Каза, че Деидре е постъпила лошо, като се е срещала с онзи мъж в градината.

— Рита Мей, та тя го е пускала в пансиона. Водила го е дори на нашия етаж, видях ги. — Лиз шептеше, като поглеждаше през рамо дали не ги чува някой.

— Не ти вярвам — отвърна Рита.

— Не съм я следила — рече Лиз. — Не исках да я вкарвам в беля. Просто отивах към банята и ги видях до прозореца в стаята за почивка — двамата заедно, Рита Мей — на по-малко от десет крачки от спалнята ни.

— Как изглеждаше той? — попита Рита, сигурна, че Лиз лъже. Щеше да разбере, защото го бе виждала с очите си.

Но Лиз го описа съвсем точно — висок, с кестенява коса, много „изискан“, каза тя, и целувал Деидре, шепнел й нещо.

— Рита Мей, представи си само. Тя е отключила всички врати и го е довела на нашия етаж. Направо е откачила.

По-късно Рита каза на Джери Лониган, който я ухажваше:

— Тя беше най-сладкото момиче, което съм срещала през живота си. Беше светица в сравнение с онези монахини, казвам ти. И тъкмо когато имах чувството, че ще откача в онова място, тя хващаше ръката ми и ми казваше, че знае как се чувствам. Бих сторила всичко за нея.

Но когато дойде време да стори нещо за Деидре Мейфеър, Рита не бе в състояние да го направи.

Мина повече от година. Времето на юношеството й премина и тя дори за секунда не съжаляваше за него. Беше се омъжила за Джери Лониган, който бе с дванайсет години по-възрастен от нея и по-мил от всяко момче, което бе срещала — любезен и внимателен мъж, който печелеше добре от „Лониган и синове“, погребално бюро, което бе наследил от баща си, едно от най-старите в града.

Джери беше онзи, който носеше на Рита новини за Деидре. Той й каза, че Деидре е бременна от мъж, който е бил убит на магистралата, а онези нейните лели, онези откачени жени Мейфеър, щели да я накарат да се откаже от детето си.

Рита искаше да отиде в онази къща да види Деидре. Трябваше да го направи. Джери обаче не искаше тя да ходи там.

— Какво, по дяволите, си мислиш, че можеш да направиш! Знаеш ли, че леля й, онази госпожица Карлота, е адвокат? Тя може да изпрати Деидре в психиатрия, ако откаже да даде бебето.

Ред Лониган, бащата на Джери, поклати глава.

— Постоянно стават такива неща, Рита — каза той. — Деидре ще подпише документите, или отива в лудницата. Пък и отец Лафърти се е заел с това. А ако има свещеник в „Свети Алфонс“, на когото да вярвам, това е Тим Лафърти.

Но Рита отиде.

Това бе най-трудното нещо, което бе правила — да отиде в онази огромна къща и да позвъни на вратата, но го стори. И разбира се, отвори точно госпожица Карл, от която се страхуваше. По-късно Джери й каза, че ако е била госпожица Мили или госпожица Нанси, е щяло да бъде по-различно.

И все пак Рита влезе вътре, почти се набута покрай госпожица Карл. Е, тя бе открехнала мрежата все пак. А и госпожица Карл не изглеждаше чак толкова зла. Изглеждаше просто делова.

— Само искам да я видя, разбирате ли, тя ми беше най-добрата приятелка в „Света Роза“.

Всеки път, щом госпожица Карл казваше „не“ по нейния вежлив начин, Рита казваше „да“ по друг и обясняваше колко близка е била с Деидре.

Тогава чу гласът на Деидре от върха на стълбата.

— Рита Мей!

Лицето на Деидре бе мокро от сълзи, а косата й се спускаше безразборно по раменете. Тя изтича боса по стълбата към Рита, а госпожица Нанси, онази набитата, вървеше по петите й.

Мис Карл хвана здраво Рита за ръката и се опита да я избута през вратата.

— Чакайте малко! — възропта Рита.

— Рита Мей, те ще ми вземат бебето!

Мис Нанси хвана Деидре през кръста и я вдигна от земята, краката й се отлепиха от стълбището.

— Рита Мей! — пищеше Деидре. Държеше нещо в ръка — нещо като малка бяла картичка. — Рита Мей, обади се на този човек. Кажи му да ми помогне.

Мис Карл се изпречи пред Рита и каза:

— Отивай си у дома, Рита Мей Лониган.

Но Рита се стрелна покрай нея. Деидре се бореше да се освободи от госпожица Нанси, която се бе облегнала на колоната, за да запази равновесие. Деидре се опита да хвърли малката бяла картичка на Рита, но тя падна на стълбите. Госпожица Карл отиде да я вземе.

Онова, което последва, приличаше на борбата по време Марди Грас, когато тълпата се опитва да докопа дребните украшения, хвърляни от парадните платформи. Рита избута госпожица Карл настрани и сграбчи картичката точно както се сграбчва мънистото от паважа, преди някой друг да го е взел.

— Рита Мей, обади се на този човек! — пищеше Деидре. — Кажи му, че имам нужда от него!

— Ще се обадя, Диди!

Мис Нанси влачеше Деидре обратно по стълбите, голите крака на момичето се клатушкаха насам-натам, ръцете й деряха рамото на жената. Беше ужасно, просто ужасно.

И тогава госпожица Карл сграбчи Рита за китката и каза:

— Дай ми я, Рита Мей Лониган.

Рита се отскубна и изтича през вратата, като стискаше малката бяла картичка. Чу госпожица Карл да тича след нея по верандата.

Сърцето на Рита биеше силно, докато бягаше по пътеката. Исусе, Мария и Йосифе, тази къща беше същинска лудница! Джери щеше много да се разстрои. Какво ли щеше да каже Ред?

И тогава Рита усети остра, гадна болка — госпожица Карл я дърпаше за косата така, че почти я отлепи от земята.

— Не ме скуби, дърта вещице! — просъска Рита през зъби. Не можеше да се остави да я скубят така.

Мис Карл се опитваше да откопчи малката бяла картичка от пръстите й.

Това като че ли беше най-лошото нещо, което се бе случвало на Рита. Госпожица Карл извиваше и разкъсваше ъгълчето на картичката, която Рита продължаваше да стиска, а с другата си ръка дърпаше косата на момичето колкото сили имаше. Щеше да я изскубне от корен.

— Престани! — пищеше Рита. — Предупреждавам те, предупреждавам те! — Тя издърпа картичката от госпожица Карл и я смачка в юмрука си. Просто не можеше да удари старата дама.

Но тогава госпожица Карл отново я дръпна за косата и Рита я удари. Блъсна госпожица Карл в гърдите и тя падна в храстите. Ако нямаше толкова много храсти, щеше да се стовари на земята.

Рита изтича през портата.

Виеше вятър. Клоните на дърветата се люлееха. Рита виждаше огромните черни клони на дъбовете, които се извиваха под напора на вятъра, чуваше силния му рев. Клоните шибаха къщата, драскаха покрива на горната веранда. Чу се и звук от строшено стъкло.

Рита спря, обърна се и видя дъжд от малки зелени листа да се сипе по цялата къща и из градината. Валяха малки клончета и вейки. Беше като при ураган. Госпожица Карл стоеше на пътеката и се взираше в дърветата. Поне не й беше счупила крак или ръка.

Господи боже, щеше да завали всеки момент. Рита щеше да стане вир-вода още преди да е стигнала до Мегазин стрийт — и на всичко отгоре косата й бе ужасно разрошена, а по лицето й се стичаха сълзи. Голяма гледка беше, няма що.

Но не заваля. Тя стигна до „Лониган и синове“, без да се намокри. А когато седна в офиса на Джери, рухна съвсем.

— Не трябваше да ходиш там, не трябваше да стъпваш там! — рече той. В залата имаше погребение и той трябваше да иде да помогне на Ред. — Скъпа, те могат да настроят всички против нас, те са стара фамилия!

Рита само плачеше, не можеше да стори друго. И тогава погледна малката бяла картичка.

— Но виж това, Джери! Виж това!

Тя бе съвсем смачкана и подгизнала от потната й длан. Рита отново се разплака.

— Не мога да прочета цифрите, не мога!

— Чакай, Рита, чакай — опита се да я успокои Джери. Той винаги бе търпелив, винаги бе добър, такъв си беше. Стоеше до нея и изпъваше смачканата картичка на бюрото. После си сложи очилата.

Надписът в средата бе достатъчно ясен: ТАЛАМАСКА.

Но останалото не се четеше. Думите отдолу бяха просто малки петънца черно мастило. И каквото и да бе написано в долния край, то бе напълно съсипано. Нищо не се четеше.

— О, Диди! — плачеше Рита.

Джери притисна картичката между две тежки книги, но това нямаше да помогне. Баща му влезе и също я погледна, но и той не можа да разбере повече. Името Таламаска не му говореше нищо, а Ред познаваше почти всеки и всичко. Ако например беше някакъв стар клуб, щеше да го знае.

— Чакайте малко, вижте, тук на гърба има нещо, написано на ръка — каза Ред. — Вижте!

Аарън Лайтнър. Но нямаше телефон. Номерата сигурно бяха отпечатани на лицевата страна. Изгладиха картичката дори с ютия, но и това не помогна.

Рита стори всичко по силите си.

Провери в телефонния указател за Аарън Лайтнър и Таламаска, каквото и да означаваше. Обади се на услуги. Помоли оператора да й каже дали няма някой необявен номер. Дори пусна обяви в „Таймс-Пикаюн“ и в „Стейтс-Айтъм“.

— Картичката е била стара и замърсена още преди да попадне у теб — напомни й Джери. Петдесет долара за обяви бяха предостатъчно. Старият Ред каза, че според него е време да се откаже. Но едно трябваше да му се признае — не я упрекна нито веднъж.

— Скъпа, не отивай пак в онази къща — каза Ред. — Не ме е страх от госпожица Карлота и прочее, но просто не искам да си имаш вземане-даване с онези хора.

Рита видя как Джери погледна баща си и как баща му го погледна в отговор. Те знаеха нещо, което не искаха да кажат. „Лониган и синове“ бяха погребали майката на Деидре, когато бе паднала от онзи прозорец преди години, а Ред помнеше и баба й, която също „умряла млада“, както се бе изразила самата Деидре.

Но баща и син не обелваха и дума, както се и очакваше от погребални агенти. А Рита сега бе твърде нещастна, за да чуе и историята на онази ужасна стара къща и жените в нея.

Плачеше в леглото, както навремето в пансиона. Може би Деидре бе видяла обявите във вестниците и знаеше, че Рита се опитва да изпълни желанието й.

Мина още една година, преди Рита да види отново Деидре. Бебето отдавна бе отнесено. Някакви братовчеди от Калифорния го бяха взели. Добри хора, казваха, богати. Мъжът бил адвокат като госпожица Карл. Щели да се грижат добре за бебето.

Сестра Бриджит Мари от „Свети Алфонс“ каза на Джери, че според монахините от „Болница на милосърдието“ бебето било красиво малко момиченце с руса коса. Изобщо нямало черните къдрици на Деидре. А отец Лафърти положил детето в ръцете й и казал: „Целуни бебето си“, а после й го взел.

Рита изтръпна. Така хората целуваха мъртвец, преди да затворят ковчега. „Целуни бебето си“, а после ти го взимат.

Нищо чудно, че Деидре бе получила нервен срив. От болницата я отведоха направо в санаториум.

— Това не е необичайно за Мейфеър — каза Ред Лониган, като поклащаше глава. — Така си отиде и Лайънъл Мейфеър, в усмирителна риза.

Рита попита какво означава това, но не получи отговор.

— О, но те не трябваше да постъпват така — настояваше. — Тя е толкова прекрасна. Не би наранила никого.

Накрая чу, че Деидре отново си е у дома, и една събота реши да отиде на службата в параклиса „Богородица на безкрайната благодат“ в Гардън Дистрикт. Там богаташите ходеха най-често. Те не идваха в големите стари енорийски църкви — „Света Богородица“ и „Свети Алфонс“ — от другата страна на Мегазин стрийт.

Рита отиде за месата в десет, като си мислеше — е, само ще мина покрай къщата на Мейфеър на връщане. Но това не се наложи, защото Деидре беше на службата — седеше между баба си, госпожица Бел, и госпожица Мили. Слава богу, госпожица Карлота я нямаше.

Деидре й се стори направо ужасяваща. Приличаше на призрака на Банко, както би казала майка й. Имаше тъмни кръгове под очите, беше облечена в някаква стара габардинена дреха, която не й беше по мярка, с подплънки на раменете. Сигурно някоя от стариците в къщата й я беше дала.

След службата, докато слизаха по мраморните стъпала, Рита преглътна, пое си дълбоко дъх и изтича след Деидре.

Деидре веднага й се усмихна със своята красива усмивка. Но когато се опита да заговори, не можа да каже почти нищо, успя да прошепне само: „Рита Мей!“.

Рита Мей се наведе да я целуне и прошепна:

— Диди, опитах се да направя каквото ме помоли, но не мога да открия онзи мъж. Картичката бе съсипана.

Очите на Деидре бяха широко отворени, празни. Да не би да не си спомняше? Възможно ли беше? Поне госпожица Мили и госпожица Бел не бяха забелязали ставащото, поздравяваха се с излизащите от църквата. А горката стара госпожица Бел и без това не забелязваше нищо.

Тогава Деидре като че ли си спомни.

— Не се тревожи, Рита Мей — каза тя. Отново красивата усмивка. Стисна ръката на Рита и се наведе напред да я целуне по бузата. Тогава леля й Мили каза:

— Трябва да тръгваме, скъпа.

Да, такава беше Деидре Мейфеър за Рита. Не се тревожи, Рита Мей. Най-сладкото момиче, което познаваше.

Не след дълго Деидре отново бе в настанена в санаториум. Беше бродила боса из Джаксън авеню и си бе говорила сама на глас. Казаха, че е в психиатрия в Тексас, а след това Рита чу само, че била „неизлечимо“ болна и никога вече… няма да си дойде у дома.

Когато старата госпожица Бел умря, останалите жени Мейфеър както винаги повикаха бащата на Джери. Може би госпожица Карл дори не си спомняше за схватката с Рита Мей. На погребението дойдоха роднини от цялата страна, но не и Деидре.

Господин Лониган мразеше да отваря гробницата на „Лафайет“ №1. В нея имаше толкова много разрушени гробове, в които се виждаха гниещите ковчези и дори кости. Направо му призляваше да прави погребения там.

— Но в нея са погребвани всички Мейфеър от хиляда осемстотин шейсет и първа насам — казваше той. — И наистина поддържат гробницата, не мога да го отрека. Боядисват оградата от ковано желязо всяка година. Пък и туристите… Това е гробището, пред което винаги се застояват. Че как иначе — с толкова много мъртъвци и малки бебета вътре — имена, които датират още от времето на Гражданската война. Просто наоколо всичко е толкова окаяно. Някой ден сигурно ще изличат това място от лицето на земята.

Но не разрушиха „Лафайет“ №1. Туристите го харесваха твърде много. Харесваха го и семействата от Гардън Дистрикт. Почистваха го, варосваха стените, садяха нови магнолии. Но все още имаше достатъчно полуразрушени гробници за онези, които искаха да зърнат направо костите. Било „исторически паметник“.

Един следобед господин Лониган заведе Рита там, показа й прочутите гробове на жертвите на жълтата треска, по които можеше да се прочете дълъг списък с имената на хора, умрели само в продължение на няколко дни по време на епидемията. Показа й и гробницата на Мейфеър — беше огромна, с дванайсет гроба с формата на фурни. Малката желязна ограда опасваше цялата гробница и тясна ивица трева. А двете мраморни вази, закрепени за предното стъпало, бяха пълни със свежи цветя.

— Настина я поддържат много добре, нали? — рече тя. Толкова красиви лилии, гладиоли и гипсарки.

Господин Лониган се взираше в цветята. Не отговори. После прочисти гърлото си и посочи имената на онези, които познаваше.

— Тази тук е Анта Мари — умряла през четирийсет и първа, майката на Деидре.

— Онази, която паднала от прозореца ли? — попита Рита.

Той отново не отговори.

— А тази тук — Стела Луиз, умряла през двайсет и девета — тя пък е майка на Анта. И точно тоя там, Лайънъл, брат й — умрял през двайсет и девета — свърши в усмирителна риза, след като застреля Стела.

— О, да не искаш да кажеш, че е убил собствената си сестра?

— Да, точно това казвам — рече господин Лониган. По пътя на връщане посочваше и другите имена: — Госпожица Мери Бет, тя пък е майка на Стела и на госпожица Карл, а тази — госпожица Мили, е всъщност дъщеря на Реми Мейфеър. Той беше чичо на госпожица Карл. Също умря на Първа улица, но аз не го помня. Помня обаче Жулиен Мейфеър. Той беше точно от онези мъже, които ти наричаш незабравими. Чак до смъртта си беше много красив мъж. Такъв беше и Кортланд, синът му. Виждаш ли, Кортланд умря в същата година, когато Деидре роди. Но не го погребах аз. Семейството му живее в Метаир. Казват, че именно скандалите около онова бебе са го убили. Но това няма значение. Все пак той вече караше осемдесетте. Ето, старата госпожица Бел, по-голямата сестра на госпожица Карл. Госпожица Нанси обаче е сестра на Анта. Сега следва госпожица Мили, помни ми думата.

На Рита изобщо не й пукаше за тях. Тя си спомняше Деидре в онзи ден преди много време в „Света Роза“, когато седяха на леглото й. Смарагдовата огърлица й бе наследство от Стела и Анта.

Тя каза на Ред за това и той изобщо не се изненада. Просто кимна и заяви, че преди това пък смарагдовата огърлица принадлежала на госпожица Мери Бет, а преди това на госпожица Катерин, която построила къщата на Първа улица. Но тя живяла доста преди неговото време. Мосю Жулиен също, доколкото можел да си спомни.

— Но знаеш ли кое е най-странното? — рече Рита. — Те всички носят името Мейфеър. Защо не са приемали фамилиите на мъжете си?

— Не са можели — каза господин Лониган. — Ако го бяха сторили, нямаше да вземат парите на Мейфеър. Така е било решено преди много време. Трябва да си Мейфеър, за да получиш парите на Мейфеър. Кортланд Мейфеър го знаеше. Знаеше всичко. Той беше прекрасен адвокат. Никога не бе работил за друг, освен за семейство Мейфеър. Помня, че ми каза за това. Било нещо като завещание.

Отново се взираше в цветята.

— Какво ти е, Ред? — попита Рита.

— О, нищо, просто една стара история, за която се говори — каза той. — Че тези вази никога не остават празни.

— Е, сигурно госпожица Карл поръчва цветята? — попита Рита.

— Не, доколкото знам, но някой все пак винаги ги слага тук. — И после отново млъкна, както винаги. Никога не споделяше всичко, което знае.

След година, когато той почина, Рита се почувства толкова зле, сякаш бе загубила собствения си баща. Все се чудеше какви ли тайни бе отнесъл със себе си. Винаги се бе държал добре с нея. А Джери вече не беше същият. След това винаги бе нервен, когато си имаше работа със старите фамилии.

Деидре се върна в къщата на Първа улица през седемдесет и шеста като безмозъчен идиот заради шоковата терапия.

Отец Матингли отиде да я види. Не й беше останал никакъв мозък. Беше просто като бебе, така казал на Джери, като сенилна стара жена.

Рита също отиде да я посети. Бяха минали години от онази ужасна схватка с госпожица Карлота. Рита вече имаше три деца. Не се страхуваше от старата жена. Избра красив бял копринен халат за Деидре от „Д. Х. Холмс“.

Мис Нанси я отведе на верандата и каза на Деидре:

— Виж какво ти е донесла Рита Мей Лониган, Деидре.

Просто безмозъчен идиот. И колко ужасно беше да видиш онази красива смарагдова огърлица на врата й. Сякаш й я слагаха, за да й се подиграят, и то върху памучната нощница.

Краката й изглеждаха подути и крехки, почиваха на голите дъски на верандата. Главата й бе клюмнала на една страна, а очите й се взираха през мрежата. Но иначе тя още си беше Деидре — още беше хубава и сладка. Рита трябваше да се махне оттам.

Никога нямаше да се върне тук.

Но не мина и седмица и тя се върна на Първа улица. Само поспря до оградата да помаха на Деидре. Но тя дори не я забеляза. Рита все пак продължи да идва.

С времето като че Деидре започваше да се изгърбва и да отслабва още повече, ръцете й вече не лежаха в скута, а бяха свити нагоре, до гърдите. Рита така и не се приближи достатъчно, за да се увери в това. По-добре беше просто да й маха от оградата.

Следващата година умря госпожица Нанси и Рита каза, че ще отиде на погребението.

— Заради Деидре.

— Но скъпа, Деидре дори няма да разбере, че си го направила — рече Джери. — Тя не е продумвала от години.

Но за Рита това нямаше значение. Щеше да иде.

А колкото до Джери, той не искаше да има нищо общо със семейство Мейфеър. Сега баща му му липсваше повече отвсякога.

— Защо, по дяволите, не се обадят на някой друг погребален дом? — мърмореше той под нос. Другите го правеха, сега, когато баща му вече го нямаше. Защо Мейфеър не постъпваха като тях? Той мразеше старите фамилии.

— Поне този път е естествена смърт, или така казаха — рече той.

Това вече наистина стресна Рита.

— Какво, да не би госпожица Бел и госпожица Мили да не са умрели от естествена смърт? — учуди се тя.

След като си свърши работата по погребението на госпожица Нанси, той каза на Рита, че е било ужасно да влезе в онази къща, за да я изнесат.

Също като едно време било — спалнята на горния етаж с дръпнати завеси и две свещи пред икона на Богородица. Миришело на урина. А госпожица Нанси била умряла преди часове, и то в тази жега.

А бедната Деидре на верандата, сгърчена като човешки геврек, и онази чернокожа сестра, която я държи за ръката и нарежда на глас молитви, сякаш Деидре изобщо осъзнава, че тя е тук, да не говорим, че я слуша.

Мис Карлота не искаше да влиза в стаята на Нанси. Стоеше в коридора със скръстени ръце.

— Има ожулвания, госпожице Карл. По ръцете и краката. Да не би да е падала?

— Получи първия удар на стълбището, господин Лониган.

Господи, как му се искаше баща му да беше тук. Той знаеше как да се оправя с тия хора.

— Рита Мей, кажи ми защо, по дяволите, тя не е била в болница? Сега не сме хиляда осемстотин четирийсет и втора! Това питам, защо?

— Някои хора просто искат да са си у дома, Джери — каза Рита. Нима не му бяха дали подписан смъртен акт?

Да, дали му бяха. Разбира се. Но той просто мразел тия стари фамилии.

— Никога не знаеш какво ще направят — ядосваше се той. — И то не само Мейфеър, а и всички останали стари семейства.

Понякога роднините дори нахлували в погребалната зала и започвали да гримират трупа със собствената си пудра и червило. Никой с поне малко мозък не би сторил подобно нещо.

Да не говорим за онези ирландски старци, които се смеели и шегували, докато носели ковчега. Дори някой от тях можел да пусне своя край и да стовари цялата му тежест на брат си, за да започне да подскача по гробищната алея, сякаш е на Марди Грас.

Пък и от историите, които старците разказват по време на бдението, можело направо да ти призлее. Старата сестра Бриджит Мари бе разказала една нощ на долния етаж за някакво пътуване с кораб от Ирландия: една майка заплашила бебето си в плетената люлчица: „Ако не спреш да ревеш, ще те хвърля зад борда“. После заръчала на малкото си момченце да го наглежда. Когато се върнала, бебето го нямало в люлката. Малкото момченце казало: „Ами то отново започна да плаче и аз го хвърлих зад борда“.

Кажете сега, как може да се разказва подобно нещо, докато се седи до ковчега?

Рита се усмихна въпреки себе си. Тя винаги бе харесвала старата сестра Бриджит Мари.

— Мейфеър не са ирландци — каза тя. — Те са богати, а богатите не се държат така.

— О, ирландци са, Рита Мей. Достатъчно ирландци са, за да са откачени. Точно известният ирландски архитект Дарси Монахан е построил онази къща, а той е баща на госпожица Мери Бет. И госпожица Карл е дъщеря на съдия Макинтайър, а той е ирландец. Със сигурност са ирландци. Ирландци са, колкото и всички останали.

Тя бе изумена, че съпругът й говори толкова много. Мейфеър го притесняваха, това беше ясно, точно както бяха притеснявали и баща му, а никой никога не бе разказвал на Рита цялата история.

Тя отиде на погребалната служба на госпожица Нанси в параклиса. Следваше процесията със своята кола. Мина по Първа улица, покрай старата къща, заради Деидре. Но тя не даде никакъв признак, че дори е забелязала всичките тези черни лимузини.

Бяха дошли много Мейфеър. Откъде? Рита разпозна нюйоркско и калифорнийско наречие и дори южняшко от Атланта и Алабама. И после онези от Ню Орлиънс! Не можа да повярва, когато видя списъка. Имаше членове на рода от целия град, от Метаир и отвъд реката.

Беше дошъл дори един англичанин, белокос джентълмен с ленен костюм, който носеше бастунче. Той изостана и закрачи с нея.

— Боже, каква ужасна жега е днес — каза с елегантния си британски акцент. Когато Рита се препъна на пътеката, той я прихвана за ръката. Много мило от негова страна.

Какво ли мислеха тези хора за онази ужасна стара къща, чудеше се тя, и за гробището „Лафайет“ с всичките му гниещи гробове. Хората се тълпяха по тесните пътеки, надигаха се на пръсти, за да виждат над покривите на високите гробници. Във високата трева имаше комари. Един туристически автобус спря при портите на гробището. О, на туристите със сигурност щеше да им хареса. Е, напълнете очите тогава!

Но най-големият шок беше братовчедката, отнесла бебето на Деидре. Тя беше тук — Ели Мейфеър от Калифорния. Джери я посочи, докато свещеникът изричаше финалните слова. Тя бе присъствала на всяко погребение през последните трийсет години. Висока, тъмнокоса жена със синя ленена рокля без ръкави и красива загоряла кожа. Носеше голяма бяла шапка, като шапките за слънце, и черни очила. Изглеждаше като кинозвезда. Как се бяха скупчили около нея. Хората стискаха ръката й. Целуваха напудрената й буза. Дали, когато се привеждаха достатъчно близо, питаха за дъщерята на Деидре?

Рита избърса очи. Рита Мей, те ще ми вземат бебето. Какво бе направила с малкото парченце от бялата картичка с думата: „Таламаска“? Вероятно беше някъде тук, в молитвеника. Тя никога не изхвърляше нищо. Може би трябваше да поговори с тази жена, просто да я попита как да се свърже с дъщерята на Деидре. Може би някой ден това момиче трябва да узнае онова, което Рита Мей имаше да му каже. Но какво право имаше да се бърка? Ако Деидре си отидеше преди нея и Рита видеше онази жена отново, тогава щеше да я попита. Нищо нямаше да я спре.

Тя бе на път да се разплаче и, представете си, всички тези хора щяха да си помислят, че плаче за старата госпожица Нанси. Голям смях. Обърна се, опита се да скрие лицето си и тогава видя англичанина. Взираше се в нея. Имаше много странно изражение, като че се притесняваше, че тя ще заплаче, и тогава тя наистина заплака и му махна с ръка, като да каже — всичко е наред. Но той все пак се приближи.

Предложи й ръка, както бе сторил преди малко, отведе я малко настрани — там имаше една малка пейка и Рита седна. После вдигна поглед, можеше да се закълне, че госпожица Карл се взира в нея и в англичанина, но госпожица Карл бе много далече, а и слънцето се отразяваше в очилата й. Вероятно изобщо не ги виждаше.

И тогава англичанинът й подаде малка бяла картичка и й каза, че би искал да поговори с нея. „За какво“, зачуди се тя, но все пак пое картичката и я сложи в джоба си.

Беше късно вечерта, когато извади картичката. Търсеше молитвената карта от погребението. И тогава я видя, малката бяла картичка със същите онези имена, след всичките тези години — Таламаска и Аарън Лайтнър.

За миг Рита Мей реши, че сигурно ще припадне. Може би беше направила голяма грешка. Тя затърси из молитвеника си старата картичка или каквото бе останало от нея. Беше сигурна, имената бяха същите, и на тази, новата, англичанинът бе написал с мастило името на хотел „Монтлеон“ в центъра и номера на стаята си.

Късно през нощта Рита говори с Джери. Той седеше в кухнята и пиеше.

— Рита Мей, не можеш да говориш с този човек. Не можеш да му разкажеш каквото и да било за това семейство.

— Но, Джери, трябва да му кажа какво се случи, трябва да му кажа, че Деидре се опитваше да се свърже с него.

— Но оттогава минаха години. Онова дете е пораснало. Вече е лекар, знаеш ли? Ще стане хирург, така чух.

— Не ми пука, Джери. — Рита Мей се разплака, но дори през сълзи вършеше нещо странно. Взираше се в картичката и запомняше написаното на нея. Запомняше номера на стаята в хотела. Запомняше телефонния номер в Лондон.

И точно както и предполагаше, Джери внезапно дръпна картичката и я пъхна в джоба на ризата си. Рита не каза и дума. Просто продължи да плаче. Джери беше най-милият човек на света, но никога нямаше да разбере.

— Беше много мило, че отиде на погребението, скъпа — каза той.

Рита вече не спомена мъжа. Не искаше да се кара с Джери. Е, поне за момента още не беше решила какво да стори.

— Но какво знае онова момиче в Калифорния за майка си? — попита Рита. — Дали изобщо знае, че Деидре не искаше да я дава?

— Ще трябва да престанеш с това, скъпа.

В живота на Рита никога не бе имало момент като онзи, преди много години, в градината на монахините, когато чу Деидре и онзи мъж, когато чу двама души да говорят по този начин за любов. Здрач. Рита бе разказвала на Джери за това, но никой не разбираше. Човек трябваше да е бил там, да е усетил аромата на лилиите и да е видял небето — приличаше на синьо стъкло през клоните на дърветата.

А като си помислеше за онова момиче някъде там, което може би изобщо не знаеше каква е истинската му майка…

Джери поклати глава. Напълни чашата си с бърбън и изпи половината.

— Скъпа, ако само знаеше онова, което аз знам за тези хора.

Джери бе изпил твърде много бърбън. Рита виждаше това. Джери не беше клюкар. Един добър погребален агент не би могъл да е клюкар. Но сега той започна да говори и Рита не го спря.

— Скъпа — започна той, — Деидре никога не е имала шанс в това семейство. Може да се каже, че е прокълната още от раждането си. Така казваше татко.

Джери бил още в началното училище, когато майката на Деидре, Анта, умряла — паднала от таванския прозорец на онази къща. Черепът й се разбил на плочите на вътрешния двор. Тогава Деидре била бебе, както и Рита Мей, разбира се. Но Джери вече работел с баща си.

— Казвам ти, направо изстъргвахме мозъка й от плочите. Беше ужасно. Беше само на двайсет години и беше хубава! Бе по-хубава дори от Деидре. Сигурно си виждала дърветата в онзи двор. Скъпа, беше като при ураган, така се развяваха клоните. Дори твърдите магнолии се огъваха и люлееха.

— Да, и аз съм ги виждала така — каза Рита, но бързо млъкна, за да може той да продължи.

— Най-лошото беше, когато се върнахме тук и татко огледа по-добре трупа на Анта. Помня, че ми каза: „Виждаш ли тези драскотини около очите й. Не са се получили при падането. Под онзи прозорец няма никакви дървета“. И тогава татко видя, че едното око просто е изтръгнато от очната яма. Той знаеше какво се прави в такива ситуации. Веднага вдигна телефона и се обади на доктор Фицрой. Каза, че трябва да се направи аутопсия. И не отстъпи, въпреки че доктор Фицрой започна да спори. Накрая лекарят каза, че Анта Мейфеър полудяла и се опитала да изтръгне очите си. Госпожица Карл се опитала да я спре и тогава тя хукнала към тавана. Паднала, да, но тогава била вече напълно откачила. И госпожица Карл видяла всичко. Нямало никакъв смисъл хората да започнат да говорят за това, нито пък случаят да попадне във вестниците. Нима това семейство не било изстрадало достатъчно заради Стела? Доктор Фицрой каза на татко да се обади на свещеника в „Свети Алфонс“ и да говори с него, ако още имал някакви съмнения. „Е, за мен е сигурно, че това не са белези от самонаранявания — каза татко, — но щом сте съгласни да подпишете смъртния акт при това положение, предполагам, че не мога да сторя нищо повече.“ Аутопсия така и не беше направена. Но татко знаеше за какво говори. Разбира се, накара ме да се закълна, че никога и никому няма да кажа за това. Тогава с него бяхме много близки, бях му ценен помощник. Знаеше, че може да ми се довери. И сега аз се доверявам на теб, Рита Мей.

— Боже, какъв ужас — прошепна Рита. — Да изтръгнеш собствените си очи. — Надяваше се Деидре да не е узнала за това.

— Е, още не си чула всичко — каза Джери и пак си наля бърбън. — Когато започнахме да я мием, намерихме смарагдовата огърлица — същата, която Деидре носи сега — прочутия смарагд на Мейфеър. Верижката се бе увила около врата й, а смарагдът се бе заплел в косата на тила й. Беше целият в кръв и Господ знае какво още имаше по него. Дори татко беше шокиран, а той е видял много, докато махаше космите и частиците кост от онова нещо. Каза: „Не ми е за първи път да чистя кръв от тази огърлица“. Миналия път я беше открил на врата на Стела Мейфеър, майката на Анта.

Рита си спомни онзи отдавнашен ден в „Света Роза“ и огърлицата в ръката на Деидре. Много години по-късно господин Лониган й бе показал името на Стела на надгробния паметник.

— Нали Стела беше застреляна от брат си.

— Да, беше ужасно, когато татко ми разказа. Стела била най-дивата от своето поколение. Дори преди смъртта на майка си тя пълнела онази къща със светлини, всяка нощ уреждала забави, контрабандният алкохол се леел като река, свирели оркестри. Господ знае как са приемали това госпожица Карл, госпожица Мили и госпожица Бел. Но когато Стела започнала да води и мъже, Лайънъл взел нещата в свои ръце и я застрелял. От ревност. Казал й пред очите на всички в салона: „Ще те убия, но той няма да те има“.

— Какво, какво? — изуми се Рита. — Да не би братът и сестрата да са били любовници?

— Може би, скъпа — отвърна Джери. — Може би. Никой така и не разбра името на бащата на Анта. Може и да е бил Лайънъл. Говореше се дори, че… Но Стела не се интересуваше от хорските приказки. Казваха, че когато била бременна с Анта, поканила всичките си приятелки на голяма забава. Стела изобщо не се притеснявала, че детето й ще е незаконородено.

— Боже, това е най-изумителното нещо, което съм чувала — прошепна Рита Мей. — Особено за онова време, Джери.

— Точно така е било, скъпа. И не съм го чувал само от татко. Лайънъл прострелял Стела в главата и всички в къщата полудели, изпочупили прозорците към верандите, за да се измъкнат навън. Обикновена паника. А през това време малката Анта била на горния етаж, слязла долу по време на суматохата и видяла майка си да лежи мъртва на пода в салона.

Рита поклати глава. Какво й бе казала Деидре онзи следобед преди толкова години? Казват, че и нейната майка умряла млада, но никога не говорят за нея.

— След като застрелял Стела, Лайънъл свършил в усмирителна риза. Татко казваше, че чувството за вина го подлудило. Постоянно крещял, че дяволът няма да го остави на мира, че сестра му е била вещица и е изпратила дявола след него. Накрая умрял, като глътнал езика си, а наблизо нямало никой, който да му помогне. Отворили тапицираната килия и той бил мъртъв, вече почернял. Но поне този път трупът пристигна спретнато закърпен от патолога. Драскотините по лицето на Анта дванайсет години по-късно така и не излязоха от ума на баща ми.

— Горката Диди. Сигурно е разбрала нещо от това.

— Да — каза Джери, — дори малките бебета знаят някои неща. Наистина! И когато двамата с татко отидохме да изнесем тялото от двора, чухме малката Деидре да ридае така, сякаш усещаше, че майка й е мъртва. И никой не взе детето, никой не я успокои. Казвам ти, онова малко момиченце бе родено с проклятие. Никога не е имала шанс с това семейство. Ето затова изпратиха дъщеря й на запад, да я махнат от всичко това, и ако бях на твое място, скъпа, нямаше да се бъркам.

Рита си помисли за Ели Мейфеър, която бе толкова красива. Вероятно в момента бе в самолета за Сан Франциско.

— Говорят, че тези хора от Калифорния са богати — рече Джери. — Гледачката на Деидре ми каза. Онова момиче си имало своя собствена яхта някъде в залива на Сан Франциско, стояла завързана на кей пред самата врата на къщата й. Баща й бил голям адвокат, същински кучи син, но печелел много. Ако над Мейфеър тегне проклятие, значи онова момиче се е отървало от него.

— Джери, ти не вярваш в проклятия — каза Рита.

— Скъпа, само си помисли за онази смарагдова огърлица. Татко на два пъти я е чистил от кръвта. И винаги съм смятал, че самата госпожица Карлота мисли, че огърлицата е прокълната. Първия път, когато татко я почисти — когато застреляха Стела — знаеш ли какво поиска от него госпожица Карлота? Да сложи огърлицата в ковчега при Стела. Татко ми каза. Истина е. Но той отказа да го стори.

— Е, може би не е истинска, Джери.

— По дяволите, Рита Мей, можеш да купиш цяла пресечка в центъра по Канал стрийт с тази огърлица. Татко накара Хършман от Мегазин стрийт да я оцени. Госпожица Карлота казала на татко: „Изричното ми желание е да я сложите в ковчега при сестра ми“. Тогава той се обадил на Хършман, те бяха добри приятели, и Хършман казал, че е истинска, най-прекрасният смарагд, който бил виждал. Дори не знаел на каква сума да го оцени. Трябвало да занесе бижуто в Ню Йорк за оценка. Казал, че и всички останали бижута на Мейфеър били такива. Веднъж ги почиствал за госпожица Мери Бет, преди тя да ги остави на Стела. Казал, че бижута като тези накрая се озовават на витрината в някой музей.

— И какво отговорил Ред на госпожица Карлота?

— Казал й, че няма да сложи смарагд за милиони в ковчег. Почистил го със спирт и купил една кадифена кутийка за него от Хършман. После й го върнал. Точно така направихме и години по-късно, когато Анта се хвърли от прозореца. Тогава обаче госпожица Карл не поиска да го заровим. Нито пък настоя за погребение в салона.

— В салона!

— Е, там бе положена Стела, Рита Мей, там, в онази къща. Навремето винаги така са правели. Старият Жулиен Мейфеър бе погребан след поклонение в салона, както и госпожица Мери Бет през двайсет и пета. Така бе пожелала и Стела. Беше го поискала в завещанието си, и те така и направиха. Но с Анта не се случи нищо подобно. Ние им върнахме онази огърлица, аз и татко. Отидох с него. Госпожица Карл беше в двойния салон, на изгасени лампи. Беше толкова тъмно заради всичките тези веранди и дървета наоколо. Тя просто си седеше там и люлееше малката Деидре в бебешката люлка до нея. С татко влязохме и той сложи огърлицата в ръката й. И знаеш ли какво направи тя? Каза: „Благодаря, Ред Лониган“. А после се обърна и сложи малката кутийка в люлката при бебето.

— Но защо?

— Защото тя бе на Деидре, ето защо. Госпожица Карл никога не е имала права над някое от онези бижута. Госпожица Мери Бет ги остави на Стела, Стела — на Анта, а единствената дъщеря на Анта бе Деидре. Винаги е било така, те се предават само на една от дъщерите.

— Ами ако тази огърлица е прокълната? — попита Рита. Господи, само като си помислеше, че тя висеше на врата на Деидре и до днес. О, това беше непоносимо.

— Е, ако е прокълната, може би и къщата е прокълната — каза Джери. — Защото бижутата вървят с нея, и с още много пари.

— Да не искаш да кажеш, че къщата е на Деидре.

— Рита, всеки знае това. Как така ти не си разбрала?

— Искаш да кажеш, че къщата е нейна, а онези жени са живели там през всичките тези години, докато тя бе в лудницата, и после са я върнали у дома, за да седи на онази веранда…

— Моля те, не изпадай в истерия. Да, това е положението. Къщата е на Деидре, както е била на Анта и на Стела. А след смъртта на Деидре, ще е на дъщеря й в Калифорния, освен ако някой не успее да промени онези стари документи, а аз не мисля, че това е възможно. Това завещание е още от времето, когато са имали плантацията, и дори отпреди това, когато са били на островите, на Хаити, преди дори да дойдат тук. Наричат го „завета“. Помня, че Хършман казваше, че госпожица Карл е влязла в юридическото училище само за да се научи как да разруши този завет. Но така и не успя. Дори преди смъртта на госпожица Мери Бет, всички знаеха, че Стела е наследницата.

— А ако онова момиче от Калифорния разбере за това?

— Това е закон, скъпа. А госпожица Карлота, без значение каква е като човек, е добър адвокат. Освен това Заветът е свързан и с името Мейфеър. Трябва да задържиш името, или няма да наследиш нищо. А това момиче носи името. Чух го още когато се роди. Това име носи и осиновителката й, Ели Мейфеър, онази, която дойде днес и подписа регистъра. Те знаят. Хората винаги знаят, когато опре до пари. И освен това, останалите Мейфеър сигурно ще й кажат. Райън Мейфеър със сигурност ще й каже. Той е внук на Кортланд, а Кортланд обичаше Деидре, наистина. Той беше много стар, когато Деидре трябваше да се раздели с бебето си, и доколкото съм чувал, бил напълно против, сторил е много за нея. Чувал съм, че направо се скарал с госпожица Карлота за детето, казал, че това ще подлуди Деидре, а госпожица Карлота заявила, че Деидре вече е луда.

Джери изпи бърбъна си и си наля още една чаша.

— Но, Джери, ами ако има и други неща, които дъщерята на Деидре не знае? — попита Рита. — Защо тя не дойде днес? Защо не иска да види майка си?

Рита Мей, те ще ми вземат бебето!

Джери не отговори. Очите му бяха много зачервени. Беше прекалил с бърбъна.

— Татко знаеше много повече за тези хора — каза той, вече заваляше думите. — Повече, отколкото ми казваше. Но помня едно — той смяташе, че те са прави да дадат детето на Деидре на Ели Мейфеър, за негово добро. Каза ми и още нещо. Каза, че Ели Мейфеър не може да има деца и съпругът й бил силно разочарован от това, и бил на път да я изостави, когато госпожица Карл й се обадила и я попитала дали иска бебето на Деидре. „Не казвай това на Рита Мей — каза татко, — но това беше благословия за всички. И старият господин Кортланд, Бог да успокои душата му, греши.“

Рита Мей знаеше какво трябва да направи. Никога не бе лъгала Джери Лониган. Просто не му каза. Следващия следобед се обади в хотел „Монтлеон“. Англичанинът бе освободил стаята, но смятаха, че може да е още във фоайето.

Докато чакаше, Рита Мей усети, че сърцето й бие силно.

— Аарън Лайтнър на телефона. Да, мисис Лониган. Моля, хванете такси дотук, аз ще платя сметката. Ще ви чакам.

Това я изнерви толкова, че тя почти заекваше по телефона. Когато хукна от къщата, си забрави нещата и трябваше да се връща. Но беше доволна, че отива! Дори и Джери да разбереше, щеше да се оправи с него.

Англичанинът я заведе в бар „Дезир Ойстър“ — красиво място с вентилатори на тавана, огромни огледала и врати, отворени към Бърбън стрийт. Рита го намери за екзотично, какъвто бе и целият Френски квартал. Бе идвала много рядко тук.

Седнаха до мраморна маса и тя си поръча чаша бяло вино, защото и англичанинът поиска същото. Той изглеждаше перфектно. При мъж като този възрастта нямаше значение, бе по-хубав от младите мъже. Близостта до него я изнервяше. Както и начинът, по който се взираше в нея — почувства се като гимназистка.

— Е, говорете, мисис Лониган — каза той. — Слушам ви.

Тя се опита да говори спокойно, но щом започна, думите просто се изляха от нея. Скоро вече плачеше и той вероятно не можеше да разбере и дума от казаното. Даде му късчето от старата и изпомачкана визитна картичка. Каза му за обявите, които бе пуснала, и как бе обяснила на Деидре, че не може да го намери.

Тогава дойде трудната част.

— Онова момиче от Калифорния не знае някои неща. За имота например. Адвокатите може да й кажат за него, но за проклятието, господин Лайтнър? Доверявам ви се напълно, казвам ви неща, които съпругът ми не иска да споделям с никого. Но щом Деидре ви се е доверила тогава, това е достатъчно за мен. Казвам ви, че бижутата и къщата са прокълнати.

Накрая му разказа всичко. Дори и онова, което Джери й бе казал. Предаде му и думите на Ред. Каза му всичко, всичко, което успя да си спомни.

А най-смешното беше, че той не бе нито изненадан, нито шокиран. Отново и отново я успокояваше, че ще стори всичко по силите си да предаде тази информация на момичето в Калифорния.

Когато всичко бе казано и тя седеше там и си бършеше носа, а чашата бяло вино пред нея стоеше недокосната, мъжът я попита дали иска да задържи картичката му, дали ще му се обади, ако нещо се „промени“ при Деидре. Ако не успее да се свърже с него, да остави съобщение. Хората, които отговаряли на телефона, щели да разберат. Тя трябвало да каже само, че става дума за Деидре Мейфеър.

Рита Мей извади молитвеника от чантичката си.

— Кажете ми отново номерата — каза тя и написа в молитвеника: „Във връзка с Деидре Мейфеър“.

Чак след като свърши, се сети да попита:

— Но, господин Лайтнър, кажете ми, как разбрахте за Деидре Мейфеър?

— Това е дълга история, мисис Лониган — отвърна той. — Може да се каже, че наблюдавам това семейство от години. Имам две картини от бащата на Деидре, Шон Лейси. Една от тях е на Анта. Той е онзи, който е бил убит на магистралата за Ню Йорк, преди Деидре да се роди.

— Убит на магистралата? Не знаех.

— Съмнявам се, че някой тук го знае — каза той. — Голям художник. Направил е красив портрет на Анта с прочутата смарагдова огърлица. Сдобих се с него чрез един прекупвач от Ню Йорк няколко години след като и двамата бяха вече мъртви. По онова време Деидре вероятно е била на десет години. Срещнах я чак когато отиде в колежа.

— Странно е, че бащата на Деидре е умрял на магистрала — каза Рита. — Точно това се случи и с приятеля на Деидре, онзи, за когото тя щеше да се жени. Знаехте ли това? Че излетял в реката с колата си, докато пътувал към Ню Орлиънс?

Стори й се, че вижда известна промяна в изражението на англичанина, но не беше сигурна. Като че ли очите му се присвиха за секунда.

— Да, зная — каза той. Като че ли мислеше за нещо, което не искаше да сподели. После отново заговори: — Мисис Лониган, ще ми обещаете ли нещо?

— Какво е то, господин Лайтнър?

— Ако се случи нещо, нещо напълно неочаквано, и дъщерята от Калифорния си дойде у дома, моля, не се опитвайте да говорите с нея. Вместо това ми се обадете. Обадете ми се по всяко време на деня и нощта, и ви обещавам, че ще бъда тук с първия полет от Лондон.

— Искате да кажете, че не бива да й казвам тези неща лично, така ли?

— Да — отвърна той. Изглеждаше напълно сериозен, докосна ръката й за първи път, и то по много джентълменски и напълно приличен начин. — Не отивайте отново в онази къща, особено ако дъщерята е там. Обещавам ви, че ако не мога да дойда лично, ще изпратя някой друг, някой, който да изпълни онова, което желаем, някой достатъчно запознат с цялата история.

— О, това ще е голямо облекчение за мен — каза Рита. Тя със сигурност не искаше да говори с онова момиче, с онази непозната, и да се опитва да й разказва всички тези неща. Но внезапно цялата тази история започна да я обърква. За първи път се зачуди кой беше този приятен мъж? Дали не бе сбъркала, като му се довери?

— Можете да ми се доверите, мисис Лониган — каза той, сякаш знаеше какво си мисли. — Моля, бъдете сигурна в това. Аз се срещнах с дъщерята на Деидре и знам, че тя е доста мълчалива — дори мога да кажа — неприветлива личност. Не е лесна за разговори, ако разбирате какво искам да кажа. Но мисля, че мога да й обясня нещата.

Е, това напълно обясняваше всичко.

— Разбирам, господин Лайтнър.

Той я гледаше. Може би знаеше колко е объркана, колко странен й изглежда целият този следобед, този разговор за проклятия и неща от този род, за мъртви хора и за странна стара огърлица.

— Да, те са много странни — рече той.

Рита се засмя.

— Сякаш ми четете мислите.

— Не се тревожете повече — каза той. — Ще се погрижа Роуан Мейфеър да узнае, че майка й е не искала да се отказва от нея; ще узнае всичко, което искате да й кажете. Дължа го на Деидре, не мислите ли? Ще ми се да съм бил тук, когато е имала нужда от мен.

Е, за Рита това беше повече от достатъчно.

Всяка неделя след това, в църквата, Рита отгръщаше молитвеника си на гърба и поглеждаше телефонния номер на мъжа от Лондон. И пак прочиташе онези думи: „Във връзка с Деидре Мейфеър“. После казваше молитва за Деидре и не изглеждаше нередно, че това е молитва за мъртвите, изглеждаше съвсем на място.

— Нека вечната светлина грее над нея, Господи, и нека тя почива в мир. Амин.

Бяха минали повече от дванайсет години, откакто Деидре зае мястото си на верандата, повече от година след идването на англичанина — и те вече говореха да я изпратят отново в болница. Тя беше собственик на къщата, която се рушеше в онази тъжна, обрасла с бурени градина, а те смятаха да я изпратят в лудница.

Може би Рита трябваше да се обади на мъжа. Може би трябваше да му каже. Просто не знаеше.

— Най-добре ще е да я изпратят в клиника — каза Джери — преди госпожица Карл да е остаряла твърде много, за да вземе решение. Истината е, скъпа, мразя да го казвам — но Деидре се влошава много бързо. Казват, че умира.

Умира.

Тя изчака Джери да отиде на работа. После се обади. Знаеше, че това ще се отрази на сметката и вероятно накрая щеше да разкаже всичко на Джери. Но това нямаше значение. В момента беше важно само операторът да разбере, че тя иска да се обади на номер отвъд океана.

На обаждането отговори мила жена и наистина прие разговора за тяхна сметка, както бе обещал англичанинът. Отначало Рита не разбра всичко, което жената каза — говореше твърде бързо — но после стана ясно, че господин Лайтнър е в Щатите. Бил в Сан Франциско. Жената щеше да му се обади веднага в хотел „Свети Франциск“ в Сан Франциско. Рита бе обляна в сълзи, когато затвори слушалката.

Същата нощ тя сънува Деидре, но не можеше да си спомни нищо, когато се събуди, освен че беше за Деидре и беше здрач, и вятърът виеше в дърветата зад „Света Роза от Лима“. Когато отвори очи, тя мислеше за вятър, който вие в дърветата. Чу думите на Джери, който разказваше как е било, когато са отнасяли тялото на Анта. Помнеше ужасната буря сред дърветата през онзи ужасен ден, когато тя се сдърпа с госпожица Карл за малката картичка с името „Таламаска“. Вятър в дърветата в градината зад „Света Роза от Лима“.

Рита стана и отиде на утринната служба. Влезе в параклиса на Благословената Дева и запали свещ. Моля те, нека господин Лайтнър дойде, молеше се тя. Моля те, накарай го да говори с дъщерята на Деидре.

И докато се молеше, осъзна, че не наследството я тревожи, нито пък проклятието над онази красива смарагдова огърлица. Защото Рита не вярваше, че госпожица Карл ще си позволи да наруши закона, колкото и да беше зла, а защото Рита не вярваше, че проклятия наистина съществуват.

Онова, в което вярваше, беше любовта, която таеше в сърцето си към Деидре Мейфеър.

И вярваше, че едно дете има право да знае, че майка му е била най-сладкото, най-милото същество на земята, момиче, което всички са обичали — красиво момиче през есента на петдесет и седма, което един красив, елегантен мъж сред потъналата в здрача градина наричаше: Любима моя.

Шест

Той остана под душа цели десет минути, но все още беше мъртвопиян. Поряза се два пъти с бръснача. Нищо сериозно, само ясен признак, че ще трябва да играе много внимателно с жената, която щеше да дойде, с онази лекарка, с онази мистериозна непозната, която го бе извадила от морето.

Леля Вив му помогна за ризата. Той отпи още една бърза глътка кафе. Имаше ужасен вкус, макар че беше добро, беше го сварил лично. Всъщност имаше нужда от една бира. Да не пие бира сега за него беше като да не диша. Но рискът бе твърде голям.

— Какво ще правиш в Ню Орлиънс? — попита жално леля Вив. Малките й сини очички изглеждаха насълзени, възпалени. Тя изпъна реверите на сакото му със слабите си изкривени ръце. — Наистина ли смяташ, че няма да ти трябва по-дебело палто?

— Лельо Вив, това е Ню Орлиънс през август. — Целуна я по челото. — Не се тревожи за мен — каза той. — Всичко ще е наред.

— Майкъл, не разбирам защо…

— Лельо Вив, ще ти се обадя, щом пристигна, обещавам. А и ти имаш номера на „Пончартрейн“, ако поискаш да оставиш съобщение преди това.

Беше поискал същия апартамент, в който тя бе отседнала преди години — когато той бе единайсетгодишно момче и с майка му я посетиха — онзи голям апартамент над Сейнт Чарлз авеню с пианото. Да, те знаеха за кой апартамент говори. Да, можело да го наеме. И да, пианото още си било там.

След това от авиокомпанията потвърдиха — мястото му е в първа класа, до пътеката, в шест сутринта. Няма проблеми. Едно след друго всичко си идваше на мястото.

И то благодарение на доктор Морис и онази мистериозна доктор Мейфеър, която сега идваше насам.

Той се вбеси, когато разбра, че тя е лекар.

— О, значи затова била тази секретност — каза на Морис. — Не безпокоим колеги, така ли? Не даваме домашните им телефони. Знаеш, че това би трябвало да е общодостъпно, че трябва да…

Но Морис бързо го укроти.

— Майкъл, дамата идва да те вземе. Тя знае, че си пиян и че си луд. И все пак ще те отведе в дома си в Тибурон и ще ти позволи да полазиш из яхтата й.

— Добре — отвърна Майкъл. — Благодарен съм ти.

— Тогава ставай от леглото, вземи душ и се обръсни.

Дадено! И сега нищо вече нямаше да го спре да направи това пътуване. Щом излезеше от къщата на онази жена, щеше да тръгне направо към летището, където ако трябва щеше да дреме на някой пластмасов стол, докато самолетът за Ню Орлиънс не излети.

— Но Майкъл, защо правиш всичко това? — настояваше леля Вив. — Просто не мога да разбера. — Тя като че се рееше на фона на светлината от коридора — дребна женица с провиснала синя копринена рокля, от чиято сива коса бяха останали само кичури. Въпреки спретнатите къдрички и фибите, изглеждаше безплътна като онези стъклени нишки, с които навремето украсяваха коледните елфи — наричаха ги ангелска коса.

— Няма да остана дълго, обещавам — отвърна той нежно, но внезапно го обзе някакво лошо предчувствие. Имаше съвсем отчетливото усещане — някак телепатично разбра — че никога повече няма да живее в тази къща. Не, не можеше да е вярно. Просто алкохолът още кипеше в него и го подлудяваше, както и месеците изолация — това бе напълно достатъчно да подлуди всеки. Той я целуна по меката буза.

— Трябва да събера багажа си — каза той. Отпи още веднъж от кафето. Вече се чувстваше по-добре. Внимателно избърса очилата с рогови рамки, сложи си ги и провери дали е взел резервните в джоба на сакото.

— Аз събрах всичко — каза леля Вив с леко поклащане на главата. Стоеше до него на стълбището, а разкривеният й пръст сочеше спретнато сгънатите дрехи. — Летните ти костюми, и двата, принадлежности за бръснене. Всичко е там. О, и дъждобрана. Не забравяй дъждобрана, Майкъл. В Ню Орлиънс постоянно вали.

— Ще го взема, лельо Вив, не се притеснявай. — Той затвори куфара и щракна ключалките. Не си направи труда да й каже, че дъждобранът е съсипан, защото се бе удавил с него. Беше „Бърбъри“ и бе предназначен да устои дори в окопите на бойното поле, но не бе устоял на падане в океана. Вълнената вата бе напълно съсипана.

Той прокара гребена през косата си, мразеше тези ръкавици. Не изглеждаше пиян, освен, разбира се, ако не беше твърде пиян, за да го забележи. Погледна към кафето. Изпий го всичкото, идиот такъв. Тази жена ще те заведе в къщата си само за да угоди на един откачен. Най-малкото, което можеш да направиш, е да не се пребиеш на стълбите пред собствената си врата.

— Това звънецът ли беше? — Той взе куфара. Да, беше готов да тръгва.

И тогава отново усети онова предчувствие. Огледа стаята — тапетите на райета, лъскавите дървени мебели, които така търпеливо бе шкурил и боядисвал, малката камина, която сам бе облицовал с испански плочки. Никога вече нямаше да се наслаждава на всичко това. Никога вече нямаше да легне в това месингово легло. Или пък да погледне през завесите от шантунг към далечните светлини-фантоми на центъра.

Усещаше задушаваща мъка, сякаш скърбеше за някого. Всъщност това беше същата тъга, която бе изпитал за скъпите си покойници.

Леля Вив бързаше по коридора, глезените й бяха болезнено подути, ръцете й блуждаеха. Стигна до интеркома и бързо вдигна слушалката.

— Какво обичате?

— Аз съм доктор Роуан Мейфеър. Идвам при Майкъл Къри.

Боже, случи се. Той отново се надигаше от мъртвите.

— Идвам веднага — каза Майкъл. — Не слизай чак до долу с мен, лельо Вив. — Отново я целуна. Само да можеше да се отърси от това лошо предчувствие. Какво щеше да стане с нея, ако му се случеше нещо? — Ще се върна скоро, обещавам ти. — И импулсивно я притисна плътно към себе си.

После затича по стълбите, като си подсвиркваше леко. Беше прекрасно да се движи, да отива някъде. За малко да отвори вратата, без да провери за репортери, но спря и надникна през малкия кръгъл фасетъчен кристал в средата на правоъгълника от боядисано стъкло.

В подножието на стълбите стоеше висока жена, изящна като газела. Беше в профил, сякаш гледаше надолу към улицата. Имаше дълги крака, обути в сини джинси, вълниста руса коса, като на средновековен паж, която докосваше нежно бузата й.

Изглеждаше млада и свежа и съвършено прелъстителна в това прилепнало вталено моряшко яке, а яката на плетения й пуловер бе навита на врата.

Не беше нужно някой да му казва, че това е доктор Мейфеър. Почувства внезапно затопляне в слабините, което премина през цялото му тяло, и лицето му пламна. Щеше да я сметне за привлекателна и интересна, където и когато и да я бе срещнал. Но да знае, че тя е онази, която го беше спасила. Беше благодарен, че тя не гледа към вратата, и няма да види сянката му през стъклото.

Това е жената, която ме върна обратно, помисли си той. Почти буквално. Беше смътно развълнуван от топлината, която се трупаше в него, от примитивното чувство на подчинение, което се смесваше с почти бруталното желание да докосне, да разбере, вероятно да притежава. Много пъти му бяха обяснявали как точно е бил спасен — дишане уста в уста, редувано със сърдечен масаж. Сега си представи ръцете й на гърдите си, устата й прилепена до неговата. Внезапно му се стори брутално, че след подобна интимност двамата са били разделени за толкова дълго. Отново почувства възмущение. Но това вече нямаше значение.

Дори в профил той разпозна лицето, което помнеше — лице с изопната кожа и деликатна красота, с дълбоко поставени, почти светещи зелени очи. Колко привлекателна беше позата й, някак искрено небрежна и откровено мъжка — начина, по който се бе облегнала на перилата, с един крак на най-долното стъпало.

Усещането за безпомощност в него странно нарастваше и се изостряше, но също толкова силен ставаше и неизбежният инстинкт за завладяване. Нямаше време да го анализира, а и честно казано, не искаше. Знаеше само, че внезапно се е почувствал щастлив, за първи път след инцидента.

Пронизващият морски вятър се върна при него, светлини лумнаха в лицето му. Хората от бреговата охрана слизаха по стълбата като ангели от мъглив рай. Не, не им позволявай да ме отведат! И нейният глас: „Ще се оправиш“.

Да, излез. Говори с нея. Това е шансът ти. И колко прекрасно е това физическо привличане, предизвикано единствено от присъствието й. Сякаш някаква невидима ръка бе разкопчала панталоните му.

Той бързо огледа улицата. Нямаше никого, освен един мъж пред входа на една от къщите — всъщност именно в него доктор Мейфеър се взираше така упорито. Със сигурност не беше репортер, не и такъв белокос възрастен мъж с костюм от туид, стиснал чадъра си като бастунче.

И все пак беше странен начинът, по който тя продължаваше да се взира в него, както и начинът, по който той отвръщаше на погледа й. И двамата бяха почти неподвижни, сякаш това беше нормално, макар че, разбира се, не беше.

Майкъл си спомни нещо, което леля Вив бе казала преди часове, нещо за англичанин, който дошъл чак от Лондон да го види. А този мъж със сигурност изглеждаше като англичанин, англичанин без късмет, предприел дълго пътуване без успех.

Майкъл завъртя дръжката. Англичанинът не понечи да тръгне към него, вместо това се взря в Майкъл така настойчиво, както досега се бе взирал в доктор Мейфеър. Майкъл излезе и затвори вратата.

И напълно забрави за англичанина, защото доктор Мейфеър се обърна и лицето й се озари от красива усмивка. Като в проблясък, той разпозна красиво извитите пепеляворуси вежди и тъмните гъсти мигли, които караха очите й да изглеждат още по-искрящо сиви.

— Господин Къри — каза тя с дълбок, дрезгав и абсолютно прелестен глас, — ето че се срещаме отново. — Протегна дясната си ръка за поздрав, когато той тръгна по стълбите към нея. И сякаш начинът, по който го оглеждаше от глава до пети, бе напълно естествен.

— Доктор Мейфеър, благодаря ви, че дойдохте — каза той и стисна ръката й, но бързо я пусна, засрамен от ръкавиците. — Вие ме възкресявате отново. Вече умирах в онази стая горе.

— Зная — каза тя. — И носите този куфар, защото възнамерявате да се влюбите и да заживеете с мен?

Той се засмя. Дрезгавостта на гласа й бе черта, която обожаваше в жените, но бе твърде рядко срещана и винаги му действаше магически. А не беше запомнил този малък аспект от времето в лодката.

— О, не, съжалявам, доктор Мейфеър — каза той. — Исках да кажа… след това отивам на летището. Трябва да хвана полета в шест сутринта за Ню Орлиънс. Налага се. Мислех да хвана такси оттам, където отиваме де, защото ако се върна тук…

И ето отново; вече няма да живея в тази къща. Той вдигна очи към високите прозорци, към натруфените, така грижливо реставрирани, орнаменти. Тази тясна, жалка сграда, с прозорци, пълни с мътния блясък на безцветната нощ, вече не му изглеждаше като негова къща.

За момент се почувства странно, сякаш губеше нишката.

— Съжалявам — прошепна той. Беше изгубил нишката. Можеше да се закълне, че точно сега е в Ню Орлиънс. Беше замаян. Беше насред нещо, чувстваше някакво страхотно, прекрасно напрежение. Сега тук бе останала само влагата, само надвисналото небе, силното убеждение, че годините на очакване са свършили, че онова, за което се е подготвял, е на път да започне.

Той осъзна, че гледа доктор Мейфеър. Тя беше висока почти колкото него и го гледаше по някакъв напълно неегоистичен начин. Гледаше го така, сякаш му се радваше, сякаш го намираше за хубав или интересен, може би дори и двете. Той се усмихна, защото също му харесваше да я гледа и беше доволен, страшно доволен, че бе дръзнал да се свърже с нея, че тя бе дошла.

Тя го хвана за ръката.

— Хайде, господин Къри. — Обърна се и хвърли продължителен и донякъде суров поглед на англичанина, а после задърпа Майкъл след себе си към вратата на тъмнозелен ягуар седан. Отключи колата, взе куфара от него, преди той да успее да се възпротиви, и го хвърли на задната седалка.

— Качвай се — каза тя. После затвори вратата.

Светлокафява кожа. Красиво старомодно дървено табло.

Той се озърна през рамо. Англичанинът още ги гледаше.

— Това е странно — каза Майкъл.

Тя бе пъхнала ключа в стартера още преди да затвори вратата си.

— Кое е странно? Познаваш ли го?

— Не, но мисля, че е тук, за да се види с мен… Мисля, че е англичанин… но дори не помръдна, когато излязох.

Това я стресна. Изглеждаше объркана, но не й попречи да изкара колата от мястото за паркиране и да направи един почти невъзможен U-образен завой, преди да мине покрай англичанина и да му хвърли още един остър поглед.

Майкъл отново усети как страстта се надига у него. Тя шофираше с някаква привична енергичност. Харесваше му да гледа дългите й ръце на лоста за скоростите и кожения волан. Якето я обгръщаше плътно, а дългият рус бретон падаше над дясното й око.

— Мога да се закълна, че съм виждала този мъж и преди — каза тя под нос.

Той се засмя, не на думите й, а на начина, по който взе на скорост десния завой и полетя надолу по улица „Кастро“ през мъглата.

Чувстваше се като на слалом. Закопча предпазния колан, защото бе на път да излети през предното стъкло, и тогава, докато тя профучаваше покрай първия знак стоп, той усети, че му призлява.

— Сигурен ли сте, че искате да идете в Ню Орлиънс, господин Къри? — попита тя. — Като че ли не сте в състояние да пътувате. Кога ви е самолетът?

— Трябва да отида в Ню Орлиънс — отвърна той. — Трябва да си ида у дома. Съжалявам, знам, че ви изглежда нелепо. Но нали разбирате, това е едно от онези усещания, които просто ни връхлитат. Като обсебеност. Мислех, че всичко е свързано с ръцете ми, но не е така. Чухте ли за ръцете ми, доктор Мейфеър? Направо съм съсипан, напълно съсипан. Вижте, искам да направите нещо за мен. Ей там има магазин за алкохол, вляво, малко след Осемнайсета улица, бихте ли спрели?

— Господин Къри…

— Доктор Мейфеър, на път съм да оповръщам прекрасната ви кола.

Тя спря пред магазина за алкохол. Улица „Кастро“, изпълнена с обичайната петъчна вечерна тълпа, изглеждаше доста приветлива с множеството осветени врати на баровете, очакващи клиенти.

— Лошо ви е, така ли? — попита тя. Сложи ръка на рамото му, тежко и безмълвно. Дали чувстваше първичната вълна на чувственост, която премина през него? — Ако се напиете, няма да ви пуснат в самолета.

— От високите кутии — рече той. — „Милърс“. По шест в опаковка. Ще я разредя. Моля ви.

— И очаквате да ида и да ви купя тази отрова? — Тя се засмя, но не злобно. Дълбокият й глас беше като кадифе. Очите й бяха големи и перфектно сиви под неоновите светлини, като вода.

Но той щеше да умре.

— Не, разбира се, няма вие да ходите. Аз ще ида. Не знам какво ми стана. — Погледна кожените ръкавици. — Криех се от хората и леля Вив правеше всичко вместо мен. Съжалявам.

— „Милърс“, шест кутии — каза тя и отвори вратата.

— По-добре дванайсет.

— Дванайсет?

— Доктор Мейфеър, още е едва единайсет и половина, самолетът няма да тръгне преди шест. — Той зарови из джоба си за щипката с парите.

Тя му махна да се откаже и пресече улицата, заобиколи грациозно едно такси и потъна в магазина.

Господи, как посмях да искам от нея подобно нещо, помисли той, напълно съсипан. Ужасно начало, но не съвсем. Тя беше много мила с него, все още не беше провалил всичко. Вече усещаше вкуса на бирата. И стомахът му нямаше да приеме нищо друго.

Тътенът на музиката от близките барове изведнъж му се стори оглушителен, цветовете на улицата — твърде ярки. Младите минувачи сякаш минаваха твърде близо до колата. Е, така е след три месеца и половина изолация, помисли си. Приличаш на затворник, пуснат на свобода.

Та той дори не знаеше каква дата е днес, освен че е петък, защото самолетът му беше в събота, в шест сутринта. Зачуди се дали може да запали в колата.

Още щом тя остави торбата в скута му, той я отвори.

— Това е за акт за петдесет долара, господин Къри — рече тя и я издърпа от ръцете му. — Отворена бира в кола.

— Е, ако ви глобят, аз ще платя. — Сигурно бе изпил половината бира на една глътка. И за миг се почувства по-добре.

Тя пресече широкото кръстовище с шест платна на Маркет, като направи забранен ляв завой по Седемнайсета и потегли по хълма.

— Бирата притъпява нещата, нали? — попита тя.

— Не, не притъпява нищо — отвърна й. — То ме връхлита отвсякъде.

— И от мен ли?

— Не. Но аз искам да съм с вас. — Отпи още една глътка и изпъна ръка, за да не се полее, когато тя зави надолу по хълма и се насочи към Хейът. — Не ми е присъщо да се оплаквам, доктор Мейфеър. Просто от онзи инцидент насам живея без никаква защита. Не мога да се концентрирам. Не мога дори да чета или спя.

— Разбирам. Щом стигнем у дома, можете да се качите на яхтата и да правите каквото желаете. Но наистина бих се радвала, ако ми позволите да ви приготвя нещо за ядене.

— Няма да ми помогне, доктор Мейфеър. Може ли да ви попитам нещо? Колко мъртъв бях, когато ме извадихте от морето?

— Напълно клинично мъртъв, господин Къри. Не се забелязваха никакви признаци на живот. Без интервенция, скоро щеше да настъпи необратима биологична смърт. Значи не сте получили писмото ми?

— Вие сте ми писали?

— Трябваше да дойда в болницата — каза тя.

Кара като на рали, помисли си Майкъл, играе си с предавките, докато моторът не закрещи, и чак тогава ги сменя.

— Но аз не съм ви казал нищо, така ми каза доктор Морис…

— Казахте едно име, някаква дума, нещо такова, просто го промърморихте. Не можах да различа сричките. Но чух звука „Л“.

— Л… — Тишина погълна останалите й думи. Той пропадаше. Осъзнаваше, че е в колата, че тя му говори, че прекосяват Линкълн авеню и навлизат в Голдън Гейт Парк към Парк Президио Драйв, но все пак не беше наистина там. Беше на ръба на онова сънно пространство, където думата, започваща с „Л“, означаваше нещо съдбоносно, нещо изключително сложно и познато. Тълпа същества го заобикаляше, притискаха се към него, искаха да говорят. Порталът…

Той разтърси глава. Концентрира се, но видението вече изчезваше. Почувства паника.

Когато тя удари спирачките на светофара на Гиъри стрийт, той полетя назад към кожената облегалка.

— Нали не ровите в човешките мозъци така, както карате кола? — попита Майкъл. Лицето му гореше.

— Всъщност така правя — отвърна тя, но този път потегли малко по-бавно.

— Съжалявам — каза той отново. — Май съм пълен с извинения. От онзи ден постоянно се извинявам на хората. Шофирате си много добре. Проблемът е в мен. Свикнал съм да… бъда обикновен, допреди инцидента. Искам да кажа, че бях просто един от онези щастливи хора, нали се сещате…

Дали бе кимнала?

Изглеждаше разсеяна, потънала в мислите си. Намали скоростта, щом стигнаха до високия мост. Мъглата се стелеше тежко над него и трафикът като че изчезваше в нея.

— Искате ли да поговорите с мен? — попита тя, без да откъсва очи от движението, което се губеше пред тях. Извади банкнота от един долар от якето си и я подаде на пазача на моста. — Искате ли да ми разкажете какво е станало?

Той въздъхна. Това изглеждаше невъзможна задача. Но най-лошото беше, че ако започнеше, нямаше да спре.

— Нали знаете, ръцете ми, виждам неща, когато докосвам предмети, но виденията…

— Разкажете ми за тях.

— Зная какво си мислите. Вие сте невролог. Мислите, че е някакъв проблем с темпоралния лоб, или подобна глупост.

— Не, изобщо не си мисля това — отвърна тя.

Сега караше по-бързо. Пред тях се появи силуетът на огромен грозен камион, задните му светлини бяха като маяци. Тя се залепи сигурно за него и закова на петдесет и пет мили в час.

Майкъл изпи остатъка от бирата на три бързи глътки и пъхна празната кутия в торбата. После си свали ръкавиците. Вече бяха минали моста и мъглата бе изчезнала като по магия, както често се случва. Ясното чисто небе бе удивително. Тъмните хълмове се извисяваха като огромни плещи, които сякаш ги сбутваха с лакти, докато те се изкачваха по Уолдо Грейд.

Майкъл погледна едната си ръка. Изглеждаше отвратително влажна и сбръчкана. После потърка пръсти един в друг — усещането, което го прониза, бе смътно приятно.

Сега се движеха с шейсет мили в час. Той посегна към ръката на доктор Мейфеър, която почиваше на лоста за скоростите, дългите бледи пръсти бяха отпуснати.

Тя не направи опит да се отдръпне. Хвърли му поглед, после отново се вгледа в трафика, докато влизаха в тунела. Той вдигна ръката й от лоста и притисна палец към дланта й.

Някакъв тих шепот го погълна и зрението му се замъгли. Сякаш тялото й се бе разтворило и го бе обгърнало, завихрен облак от частици. Роуан. За миг той се уплаши, че ще излетят от пътя. Но не тя усещаше това, а той, той усещаше влажната й топла ръка и пулса, който се излъчваше от нея, и усещането за съществото в сърцевината на това огромно, безплътно присъствие, което го бе обгърнало и го галеше като падащ сняг. Еротичната възбуда бе твърде силна и той не можеше да направи нищо, за да я обуздае.

И тогава с един заличаващ всичко проблясък се озова в кухня, в объркващо модерна кухня с всякакви лъскави джаджи и уреди, а един мъж умираше на пода. Скандал, крясъци; но това се бе случило преди минути. Тези времеви интервали се плъзгаха един след друг и се скупчваха. Нямаше нито горе, нито долу, нито ляво, нито дясно. Майкъл беше в самия център на всичко. Роуан, с нейния стетоскоп, коленичи до умиращия мъж. Мразя те. Тя затвори очи и извади слушалките на стетоскопа от ушите си. Не можеше да повярва на късмета си — той умираше.

И тогава всичко свърши. Движението се бе забавило. Тя издърпа ръката си и смени скоростите с уверено, енергично движение.

Беше като да се пързаляш по лед — начинът, по който пътуваха, завивайки надясно и отново надясно, но това нямаше значение. Илюзия бе, че са в опасност, и сега фактите идваха, нещата, които той винаги бе знаел за тези видения, сега фактите просто бяха там, в ума му, сякаш винаги бяха си стояли там, като адреса му, като телефонния му номер, като датата му на раждане.

Това бе нейният осиновител и тя го презираше, защото се страхуваше, че е като него — критична, груба и арогантна. Целият й живот бе подчинен на усилието да не бъде като него, да бъде като втората си майка — сговорчиво, сантиментално същество със съвършено чувство за стил, жена, обичана от всички и неуважавана от никого.

— Е, какво видя? — попита тя. Лицето й бе удивително спокойно, озарено от преминаващите светлини.

— Не знаеш ли? Господи, искам тая сила да изчезне. Не искам да я почувствам никога повече. Не искам да узнавам подобни неща за хората.

— Кажи ми какво видя?

— Той умря на пода. Ти беше доволна. Той не се разведе с нея. Тя така и не разбра, че е смятал да го направи. Беше висок към метър и деветдесет, роден в Сан Рафаел, Калифорния, и тази кола е негова. — Но откъде се взе всичко това? А той можеше да продължи, още от първата нощ знаеше, че може да продължи, стига да поиска. — Това видях. Има ли някакво значение за теб? Искаш ли да говоря за него? Защо поиска да го видя, това би трябвало да те попитам. Каква полза да знам, че това е била твоята кухня и че когато се върна от болницата, където го откараха, което си беше пълна глупост, защото бе мъртъв още при пристигането им, ти седна и яде от храната, която той бе приготвил, преди да умре.

Тишина, а после:

— Бях гладна.

Той потрепери. Отвори си нова бира. Прекрасният аромат на малц изпълни колата.

— Сега вече не ме харесваш особено, нали? — попита той.

Тя не отговори. Просто се взираше в движението.

Светлините на колите го замайваха. Слава богу, че отбиха от магистралата по тесния път, който водеше към Тибурон.

— Много те харесвам — отговори тя накрая. Гласът й беше нисък, мъркащ, дрезгав.

— Радвам се — рече той. Вече беше изплашен… — Радвам се. Не знам защо говоря тия неща…

— Аз те попитах какво си видял — рече тя простичко.

Той се засмя и отпи голяма глътка от бирата.

— Почти пристигнахме — каза Роуан. — Ще забавиш ли темпото с бирата? Моля те като лекар.

Той отпи още една голяма глътка. Отново кухнята, миризма на печено от фурната, отворено червено вино, две чаши.

… изглежда грубо, но няма абсолютно никаква причина да обвинявам себе си, че тя умира, и ако ти искаш, стой си тук и я гледай как си отива от рак, но тогава ти ще трябва да се запиташ защо си искал да се подложиш на подобно нещо, защо обичаш подобно страдание, какво не ти е наред…

Не ми вменявай такова нещо обаче, не и на мен!

Ето още нещо, още нещо. За да видиш всичко, просто трябва да продължиш да мислиш за това.

Дадох ти всичко, което пожела, Роуан. Знаеш, че винаги си била онова, заради което оставахме заедно. Щях да си тръгна отдавна, ако не беше ти. Ели казвала ли ти е това? Тя ме лъжеше. Каза, че може да има деца, а знаеше, че не е вярно. Отдавна да съм си събрал багажа, ако не беше ти.

Направиха десен завой на запад, предположи той, към тъмна, обрасла с дървета улица, която се изкачваше по хълм и го преваляше. Отново проблясък на съвършено чисто тъмно небе, пълно с далечни равнодушни звезди, а отвъд черния среднощен залив — прекрасният спектакъл на Сосалито, спускащ се по хълмовете към претъпканото малко пристанище. Нямаше нужда да му казва, че почти са пристигнали.

— Може ли да ви питам нещо, доктор Мейфеър?

— Да?

— Страхувате ли се… да не ме нараните?

— Защо питаш?

— Просто ми хрумна нещо странно, че вие се опитвате… просто сега, когато хванах ръката ви… че се опитвате да ме… предупредите.

Тя не отговори. Той знаеше, че е потресена от думите му.

Започнаха да се спускат към крайбрежната улица. Малки морави, заострени покриви, едва видими зад високите огради, жестоко разкривени от западните ветрове кипариси. Анклав от милионерски владения. Той не бе виждал толкова прекрасни модерни къщи.

Усещаше дъха на водата дори по-силно, отколкото на Голдън Гейт.

Тя навлезе в една павирана алея и изгаси мотора. Светлините осветиха огромна двойна врата от секвоя. После изгаснаха. От къщата не се виждаше нищо — бе само тъмен силует на фона на по-светлото небе.

— Искам да те помоля за нещо — каза тя. Седеше тихо и се взираше напред. Косата й се залюля и закри профила й, когато тя наведе глава.

— Длъжник съм ти — каза той без колебание. Отпи още една голяма глътка от пенестата бира. — Какво искаш? — попита я. — Да вляза там и да докосна пода на кухнята и да ти кажа какво се е случило, когато той е умрял, какво точно го е убило?

Тя отново потрепери. В тъмната кола цареше тишина. Той усещаше съвсем ясно близостта й, сладкия чист аромат на кожата й. Тя обърна лице към него. Уличната лампа хвърляше светлината си на жълти кръпки през клоните на дървото. Отначало Майкъл си помисли, че тя притваря очи. Но после осъзна, че са отворени и го гледа.

— Да, това искам — отвърна тя. — Нещо такова.

— Ами добре — отговори той. — Лош късмет е, че се е случило, докато сте се карали. Сигурно се обвиняваш.

Коляното й докосна неговото. Отново тръпки.

— Какво те кара да мислиш така?

— Ти не можеш да понесеш мисълта, че си наранила някого — отвърна Майкъл.

— Това е наивно.

— Може и да съм луд, докторе — засмя се той, — но не съм наивен. Къри никога не са отглеждали наивни деца. — Изпи остатъка от бирата на една дълга глътка. Усети, че се взира в бледото очертание на брадичката й, в леко вълнистата й коса. Долната й устна изглеждаше пълна и мека, прекрасна за целувки…

— Тогава е нещо друго — рече тя. — Наречи го невинност.

Той се изсмя, но не отговори. Само ако тя знаеше какво му е в ума точно сега, докато гледа устните й, сладките й пълни устни.

— Отговорът на въпроса ти е „да“ — каза тя. И излезе от колата.

Той отвори вратата и се изправи.

— Какъв въпрос? — попита. Беше се изчервил.

Тя извади куфара му от задната седалка.

— О, знаеш какъв.

— Не, не знам!

Тя сви рамене и тръгна към входа.

— Питаше се дали ще си легна с теб. Отговорът е „да“.

Той я настигна и минаха през портата. Широка бетонна пътека водеше към черна тикова двойна врата.

— Боже, чудя се защо изобщо си правим труда да говорим — каза Майкъл. Взе куфара си от нея, когато тя зарови, за да търси ключовете си.

Отново изглеждаше леко объркана. Направи му знак да влезе в къщата. Той дори не усети кога взе торбата с бирите от ръцете му.

Къщата определено бе по-красива от очакваното. Бе реставрирал безброй стари къщи. Но подобна къща, обзаведена с толкова вкус за модерното, бе нещо абсолютно непознато за него.

Първо видя огромния дъсчен под, който преливаше от дневната към хола и към стаята за игри, без никакво прекъсване. Стъклени стени се отваряха към широк дървен кей от юг, от запад и от север, дълбока веранда без покрив се озаряваше отгоре от приглушената светлина на прожектор. Отвъд залива беше напълно черен и невидим. Дребните примигващи светлинки на Сосалито на запад бяха деликатни и интимни в сравнение с далечната разкошна южна гледка на претъпкания и ярко оцветен хоризонт на Сан Франциско.

Сега мъглата се бе превърнала в тънка ивица на фона на разкошната нощ и изтъняваше все повече, изчезваше направо пред очите му.

Можеше да гледа това вечно, но къщата го порази не по-малко. Като въздъхна дълбоко, той прокара ръка по стената и се възхити на същата прекрасна инкрустация по високия таван отвъд тежките греди, които се издигаха стръмно към центъра. Всичко беше от дърво, красиво обработено дърво, идеално лакирано и консервирано. Дървени рамки на огромните стъклени врати. Дървени мебели, с неясни проблясъци на стъкло или кожа, краката на масите и столовете се отразяваха в блестящия под.

В източния ъгъл на къщата беше кухнята, която бе видял — голяма ниша с шкафове и плотове от тъмно дърво, където лъскави медни съдове висяха от високи куки. Кухнята бе едновременно красива и функционална. От другите стаи я разделяше само дълбокото каменно огнище с висока и широка пещ, върху която можеше да се седне.

— Не мислех, че ще ти хареса — каза тя.

— О, прекрасно е — въздъхна той. — Направено е като в кораб. Никога не съм виждал така майсторски направена модерна къща.

— Усещаш ли, че се движи. Построена е така, че се движи с водата.

Той закрачи бавно по дебелия килим в дневната. И чак тогава видя извитата метална стълба зад огнището. Мека кехлибарена светлина падаше от отворената врата на върха й.

Майкъл веднага се сети за спални, за стаи, отворени като тези, как лежи с нея в тъмното под сиянието на светлините на града. И лицето му отново пламна.

Погледна я. Дали бе доловила мисълта му както преди? За бога, всяка жена щеше да я долови.

Тя стоеше насред кухнята пред отворения хладилник, и тогава за първи път, на чистата бяла светлина, той видя лицето й. Кожата й бе почти по азиатски гладка, само дето беше твърде руса за азиатка. Беше така изпъната, че на бузите й се появиха трапчинки, когато му се усмихна.

Пристъпи към нея, отново усещаше болезнено силно присъствието й, начина, по който светлината озаряваше ръцете й, прекрасното движение на косата й. Когато жените оформят косите си така — бухнали и къси, колкото едва да докоснат якичката — когато ги развеят, те стават жизненоважна част от всеки техен жест, помисли той. Мислиш за тях и се сещаш за красивите им коси.

Но когато тя затвори вратата на хладилника и бялата светлина изгасна, той осъзна, че през северната стъклена стена на къщата, далече вляво от него и много близо до предната врата, се вижда закотвена огромна бяла яхта. Слабият прожектор осветяваше грамадния й нос, множеството илюминатори и тъмните прозорци на кокпита.

Изглеждаше чудовищно голяма и едновременно с това някак невъзможна — приличаше на изхвърлен на брега кит — гротескно близо до меките мебели и пръснатите килимчета, които го заобикаляха. Нещо подобно на паника се надигна в гърдите му. Странен страх, сякаш бе разбрал, че ужасът от нощта на спасяването му е част от онова, което бе забравил.

Нямаше какво да направи, освен да отиде там. Нямаше какво да направи, освен да докосне палубата. Усети, че вече крачи към стъклените врати; после спря объркан и загледа как тя дърпа резето и плъзга тежката стъклена врата.

Облъхна го студен солен порив. Чуваше проскърцването на огромната лодка и слабата лунна светлина на прожектора му се стори някак печална, определено неприятна. Издръжлив кораб, така бяха казали. Той не можеше да повярва на очите си. Та откривателите бяха прекосявали океани с много по-малки съдове от този. И яхтата отново му се стори гротескна, плашещо огромна.

Пристъпи на пристана, вятърът бе развял яката му и тя докосваше бузата му. Тръгна към края на кея. Водата бе съвършено черна, усещаше мириса й, усоен мирис на мъртвите твари в морето.

Далече отвъд залива се мяркаха светлините на Сосалито, но пронизващият студ му пречеше да види каквато и да било красота в момента. Осъзна, че всичко, което ненавижда в западния климат, се е смесило тук в този миг. Нито сурова зима, нито пък горещо лято. Само този вечен мраз, този вечен, негостоприемен, пронизващ мраз.

Беше толкова доволен, че скоро си отива у дома, толкова доволен, че августовската жега ще го чака там, като топло одеяло. Улиците в Гардън Дистрикт, дървета, превити от жега и безобиден вятър.

Но това беше яхтата и това беше моментът. Трябваше да се качи на това нещо, с многобройните му илюминатори и хлъзгави на вид палуби, което се полюшваше леко към черните гумени уплътнения, прикрепени по дългата страна на кея. Не му харесваше, това бе сигурно. И беше адски доволен, че си сложи ръкавиците.

Опитът му с плавателни съдове се ограничаваше изключително до големите такива — стари речни фериботи през детството му и големите мощни туристически круизъри, които превозваха хиляди напред-назад из залива на Сан Франциско. Когато видеше подобна яхта, единствената му мисъл беше, че може да падне от нея.

Заобиколи я, докато не стигна зад големия тромав кокпит, хвана се за перилата и подскочи странично — стреснат за миг от факта, че лодката потъна малко под тежестта му. Прехвърли се възможно най-бързо на задната палуба.

Роуан се качи веднага след него.

Той мразеше земята под краката му да се люлее! Господи, как изобщо издържаха хората на такива лодки! Но все пак яхтата изглеждаше достатъчно стабилна. Перилата бяха достатъчно високи, за да внушават чувство за сигурност. Дори донякъде предлагаше завет.

Той се вгледа за миг през стъклената врата на кокпита. Неясни очертания на циферблати и разни уреди. Приличаше на кабината на самолет. Може би вътре беше стълбата към каютите долу.

Е, това не го засягаше. Само палубата имаше значение, защото там бе лежал.

Вятърът над водата направо ревеше в ушите му. Той се обърна и погледна Роуан. Лицето й беше съвсем тъмно на фона на далечните светлини. Тя извади ръка от джоба на якето си и посочи дъските точно пред краката си.

— Ето тук.

— Когато отворих очи? Когато си поех въздух за първи път?

Тя кимна.

Той коленичи. Така движението на лодката се усещаше по-слабо, единственият звук беше слабото проскърцване, което сякаш не идваше от някакво определено място. Свали ръкавиците, натъпка ги в джобовете си и отпусна ръце.

После ги положи на дъските. Студ, влага. Видението дойде сякаш отникъде, както винаги, и го откъсна от реалността. Но той не видя своето спасяване, а само късчета, проблясъци за други хора, потънали в разговор, насред някакво движение, доктор Мейфеър, после омразния мъртъв мъж, а с тях и една красива възрастна жена, много по-обичана, жена на име Ели — но този образ отстъпи пред друг, после пред друг, а гласовете се смесваха в шум.

Той се изпъна напред на колене. Започваше да се замайва, но не спираше да опипва дъските. Търсеше като слепец.

— За Майкъл — повтаряше. — За Майкъл!

И внезапно гневът заради нещастието през това дълго, изгубено лято се надигна в него.

— За Майкъл! — шептеше той, като вътрешно тласкаше силата, опитваше се да я увеличи и фокусира, да достигне до видението, което желаеше.

— Господи, покажи ми мига, в който си поех дъх — прошепна той. Но това беше като да прелистиш хиляди томове, за да откриеш едно-едничко изречение. Греъм, Ели, извисяващи се, смесващи се гласове. Той не можеше да открие думи за видяното; отхвърли го. — Дай ми онзи момент. — Легна по корем и залепи буза за грубото дърво.

И тогава съвсем внезапно желаният момент като че избухна около него, сякаш дървото отдолу бе подхванато от пламък. По-студен от този, по-жесток вятър. Лодката се люлее. Тя се е навела над него и той вижда тялото си да лежи на палубата — мъртвец с бяло мокро лице. Тя му прави масаж на сърцето. Събуди се, по дяволите, събуди се!

Очите му се отвориха. Да, видях нея, Роуан, да. Жив съм, тук съм! Роуан, много неща… Болката в гърдите е непоносима. Той дори не чувства ръцете и краката си. Това неговата ръка ли е, вдига се, сграбчва нейната?

Трябва да обясни, да обясни какво стана преди… Преди какво? Опитва се да приближи до него, да навлезе в него. Преди какво? Но там няма нищо друго, освен нейното бледо овално лице, такова, каквото той го бе видял онази нощ, и косата й, смачкана под фуражката.

Внезапно отново в реалността, той удари с юмрук по палубата.

— Дай ми ръката си — изкрещя.

Тя коленичи до него.

— Мисли, мисли за случилото се в момента, когато съм си поел дъх.

Но той вече знаеше, че няма смисъл. Вече беше видял онова, което бе видяла тя. Себе си — мъртъв мъж, който се връща към живота. Мъртво мокро тяло, проснато на палубата, а тя не спира да натиска гърдите му, и после сребърния процеп между клепачите му, когато отваря очи.

Дълго време лежа неподвижно, диша накъсано. Знаеше, че отново премръзва, макар и не като в онази кошмарна нощ, и че тя е тук, до него, чака търпеливо. Можеше да изкрещи, но бе твърде уморен за това, твърде съсипан. Образите се блъскаха около него, прииждаха. А той искаше само покой. Ръцете му се свиват в юмруци. Не помръдва.

Но имаше и още нещо, нещо, което бе открил, нещо мъничко, което не знаеше. Беше за нея, защото в онези първи няколко секунди той бе разбрал коя е тя, беше я познал. Знаеше, че се казва Роуан.

Но как би могъл да се довери на това заключение? Господи, душата му се гърчеше от усилие. Лежеше съсипан, гневен, чувстваше се като глупак и все пак се опитваше. Може би щеше да се разкрещи, ако тя не беше там.

— Опитай отново — каза тя.

— Няма смисъл, това е друг език. Не зная как да го използвам.

— Опитай.

И той го направи. Но не се случи нищо по-различно. Проблясъци на слънчеви дни, образите на Ели и Греъм, на други хора, много други хора, лъчи светлина, които го блъскаха насам-натам, вратата на кокпита се удря от вятъра, висок мъж се качва по стълбите, мъж без риза, и Роуан. Да, Роуан, Роуан, Роуан, тя беше там с всеки от образите, които виждаше, винаги Роуан и понякога щастливата Роуан. Никой не се бе качвал на тази лодка, без Роуан да е с него.

Надигна се на колене, още по-объркан от този втори опит. Знанието, че я е познал в онази нощ, беше просто илюзия, тънък слой от плътното й присъствие на тази лодка, просто смесил се с останалите слоеве, до които бе достигнал. Познаваше я може би защото държеше ръката й, или пък защото преди да дойде тук, вече знаеше как бе протекло всичко. Никога нямаше да разбере със сигурност.

Но важното беше, че сега той не я познаваше и все още не можеше да си спомни! А тя беше просто една много търпелива и разбираща жена, и той трябваше да й благодари и да си тръгне.

Седна.

— Майната му — прошепна. Сложи си ръкавиците. Извади кърпичка и си издуха носа, а после вдигна яката си, за да се предпази от вятъра. Но какво щеше да помогне късата яка на сакото?

— Ела вътре — каза тя. Хвана го за ръката, сякаш беше малко дете. Той се изненада колко добре му подейства това. Щом слязоха от проклетата клатушкаща се и хлъзгава лодка на пристана, се почувства по-добре.

— Благодаря, докторе. Струваше си да опитам и ти ми позволи. Нямам думи да ти благодаря.

Тя го прегърна през кръста. Лицето й беше съвсем близо до неговото.

— Може би ще стане някой друг път. — Усещането, че я познава, че под палубата има малка кабина, в която тя често спи с неговата снимка, залепена на огледалото. Дали отново се беше изчервил?

— Ела вътре — каза тя отново и го задърпа напред.

В къщата беше уютно, но той беше твърде тъжен и уморен, за да мисли за това. Искаше да си почине, а не смееше. Трябваше да тръгва за летището, да вземе куфара си и да излезе оттук, а после да поспи на някой пластмасов стол. Това бе просто един път към откритието, който се бе оказал без изход; сега трябваше да поеме по другия възможно най-бързо.

Обърна се и погледна отново лодката, искаше му се да им каже, че не е изоставил целта си, а че просто не може да си я спомни. Дори не знаеше дали порталът е наистина портал. И номерът, имаше някакъв номер, нали така? Много важен номер. Той се облегна на стъклената врата и притисна чело в нея.

— Не искам да заминаваш — прошепна Роуан.

— И аз не искам — каза той, — но трябва. Разбираш ли, те наистина очакват нещо от мен. И ми казаха какво, а аз трябва да направя всичко по силите си, и зная, че завръщането там е част от това.

Тишина.

— Беше много мило, че ме доведе тук.

Тишина.

— Може би.

— Може би какво? — Той се обърна.

Тя стоеше с гръб към светлината. Беше свалила якето си и изглеждаше някак ъгловата и грациозна в огромния плетен пуловер, с тези дълги крака, с прекрасните скули, с фините тесни китки.

— А ако е трябвало да забравиш? — попита тя.

Това никога не му беше хрумвало. За миг не успя да отговори.

— Вярваш ли ми за виденията? — попита. — Искам да кажа — чела ли си статиите във вестниците? Истина е. Вестниците ме карат да звуча като глупак, като луд. Но важното е, че имаше нещо много повече и…

Искаше да може да види по-добре лицето й.

— Вярвам ти — каза тя простичко. Замълча, после добави: — Подобно, сякаш съвсем случайно нещо, което оказва толкова голямо въздействие, винаги е плашещо. Предпочитаме да смятаме, че е било предопределено…

— Предопределено!

— Искам да кажа, че случайността бе прекалено голяма, защото беше вече съвсем тъмно, когато те видях във водата. Пет минути по-късно може би изобщо нямаше да те забележа.

— Опитваш се да намериш някакво обяснение и това е много мило от твоя страна, наистина го оценявам. Но разбираш ли, онова, което помня, имам предвид онова впечатление, е толкова силно, че нищо подобно не би могло да го обясни. Те бяха там, доктор Мейфеър. И…

— Какво?

Той поклати глава.

— Просто един от онези моменти, от онези откачени моменти, когато уж ще си спомня, но после всичко си отива. Имаше един такъв и на палубата. Убеждението, че когато съм отворил очи, аз съм знаел какво се е случило… после изчезна…

— Думата, която промърмори.

— Не успях да я доловя. Не се видях да изричам нищо. Но знаеш ли, мисля, че тогава знаех името ти. Знаех коя си.

Тишина.

— Но не съм сигурен. — Обърна се смутен. Какво правеше? Къде му беше куфарът, наистина трябваше да тръгва, само дето беше толкова изморен, а и не искаше да заминава.

— Не искам да заминаваш — каза тя отново.

— Наистина ли? Мога да остана за малко. — Погледна я, тъмен силует на висока слаба фигура на фона на слабо осветеното стъкло. — О, ще ми се да те бях срещнал преди всичко това. Ще ми се… искам да кажа, толкова е глупаво, но ти си много…

Той пристъпи напред, за да я вижда по-добре. Вече различаваше очите й, изглеждаха много големи и издължени, а устата й бе така разкошна и мека. Но щом се приближи още, му се привидя нещо странно. На меката светлина, нахлуваща отвън, лицето й му се стори заплашително и зло. Със сигурност му се привиждаше. Не можеше да различи нищо ясно. Фигурата пред него като че бе свела глава и го гледаше изпод бретона на правата руса коса с откровена омраза.

Спря. Не можеше да е истина. И все пак тя още стоеше там, неподвижна, сякаш нехайна за ужаса, който той изпитваше сега.

После тръгна към него сред мътната светлина от северната врата.

Колко красива и тъжна изглеждаше! Как бе могъл да се обърка така? Тя бе на път да заплаче. Всъщност беше направо ужасно да вижда тази печал на лицето й, да вижда внезапния неизказан глад и изблик на емоция.

— Какво? — прошепна той и разтвори ръце. Тя веднага се притисна нежно към него. Гърдите й бяха големи и меки. Той я притисна плътно, обгърна я и прокара облечените си в ръкавици ръце през косата й. — Какво има? — прошепна отново, но не получи отговор. Получи повече от думи. Усещаше как бие сърцето й, беше затаила дъх. Той самият трепереше. В него се надигаше желание да я защити, което бързо се превръщаше в страст.

— Не зная — прошепна тя. — Не зная. — И заплака тихо. Погледна нагоре, отвори уста и се надигна да го целуне. Сякаш се страхуваше, да не би да го прави въпреки желанието му. Даде му цялото време на света да се отдръпне. Но, разбира се, той нямаше никакво намерение да го прави.

И отново се почувства обгърнат, както когато докосна ръката й в колата, но този път го прегръщаше нейната мека, чувствена и съвсем материална плът. Той я целуваше отново и отново, по врата, по бузите, по очите. Галеше лицето й с облечените си в ръкавици ръце, усещаше гладката й кожа под дебелия вълнен пуловер. Господи, само да можеше да махне тия ръкавици, но ако го стореше, щеше да е загубен и цялата страст щеше да се стопи в онзи смут. Отчаяно искаше да задържи този момент, отчаяно. Тя бе решила, че… така глупаво се бе уплашила, че…

— Да, да, искам — каза той, — как можа да си помислиш, че не искам, че не бих… как можа да си го помислиш? Прегърни ме, Роуан, прегърни ме силно. Аз съм тук. С теб съм, да.

Разплакана, тя се отпусна в прегръдката му. Ръката й се стрелна към колана му, към ципа на панталона, но това бяха непохватни, неуспешни жестове. От гърдите й се отрони тих стон. Чиста болка. Той не можеше да издържи това.

Целуна я отново, целуна врата й и главата й се отпусна назад. Той я вдигна и внимателно я пренесе през стаята и нагоре по металната стълба, изкачваше бавно извивка след извивка и после влезе в огромна и тъмна южна спалня. Свлякоха се на ниското легло. Той я целуна отново, приглади косата й назад, наслаждаваше се на допира й дори през ръкавиците, взираше се в затворените й очи, в безпомощно отворените й устни. Когато дръпна пуловера й, тя му помогна, и накрая успя да го изкара през главата. Косата й се разроши красиво.

Видя гърдите й през тънкото найлоново покритие и ги целуна направо през бельото. Нарочно отлагаше, езикът му галеше тъмните кръгове на зърната, преди да свали сутиена. Какво ли беше усещането да я докосват тези черни кожени ръкавици, да дразнят зърната й? Повдигна гърдите й и целуна топлата извивка под тях — обичаше точно тази сочна цепнатина — после засмука силно зърната й, едно след друго, търкаше и мачкаше трескаво плътта й.

Тя се извиваше под него, тялото й се движеше някак безпомощно, устните й хапеха неравно обръснатата му брадичка, после меки и сладки докоснаха устата му, ръцете й се промушиха под ризата му и се плъзнаха по гърдите му.

Тя ощипа неговите зърна, докато той смучеше нейните. Беше толкова възбуден, че щеше да избухне. Спря, надигна се на ръце и се опита да успокои дишането си, после се отпусна до нея. Усети, че тя сваля джинсите си. Придърпа я към себе си, усещаше гладката кожа на гърба й, после се спусна надолу към извивката на мекото й малко дупе.

Вече не можеше да чака. Изгарящ от нетърпение, той свали очилата си и ги хвърли на нощната масичка. Образът й се размаза пред очите му, но всички физически детайли, които бе видял, още бяха в ума му. Беше върху нея. Ръката й посегна към чатала му, разкопча панталона и извади грубо члена му, плесна го, като че да провери твърдостта му — малък жест, който за малко да го принуди да стигне кулминацията. Той усети бодливите къдрави косми по пубиса й, горещите вътрешни устни и накрая тясната, пулсираща обвивка, в която потъна.

Може би беше извикал. Не знаеше. Тя се надигна от възглавницата, устата й бе прилепена към неговата, ръцете й го придърпваха, тазът й се удряше в неговия.

— Чукай ме грубо — прошепна тя. Беше като плесница — остър остен, който нажежи потисканата му страст до точката на кипене. Крехкото й тяло, деликатната й кожа го възбуждаха още повече. Никакво въображаемо изнасилване от най-тайните му и необясними фантазии не можеше да е толкова брутално.

Бедрата й се блъскаха в неговите и той смътно виждаше, че лицето й и голите й гърди са пламнали в червено. Тя стенеше. Нахлуваше в нея отново и отново, видя как ръцете й политат настрани, като отсечени, точно в мига, преди той да затвори очи и да избухне в нея.

Накрая, изтощени, те се претърколиха по гръб на меките памучни чаршафи. Горещите й ръце бяха преплетени под неговата протегната ръка, лицето му бе заровено в уханната й коса. Тя се сгуши по-близо и дръпна смачкания чаршаф отгоре им; после се обърна към него и зарови лице до врата му.

Самолетът щеше да почака, целта му щеше да почака. Нека болката и тревогата си отидат. По всяко друго време и на всяко друго място той щеше да я намери за неотразима. Но сега тя беше повече от това, беше повече от желана, топла и изпълнена с мистериозен и сякаш перфектен пламък. Беше нещо божествено, от което той отчаяно се нуждаеше.

Нежната й копринена ръка се уви около врата му, когато той я притисна към себе си. Можеше да усети как бие сърцето й.

Много след това, почти потънал в дълбок сън, той скочи стреснат и замаяно започна да съблича топлите си дрехи. После легна гол до нея, само с ръкавици, крайниците му бяха преплетени с нейните, вдишваше топлината й, чуваше тихото й сънено дишане, като целувка. После започна да потъва в съня.

— Роуан — прошепна. Да, знаеше всичко за нея, познаваше я.

Бяха на долния етаж. Казваха: „Събуди се, Майкъл, ела долу“. Бяха запалили голям огън в камината. Или пък беше просто огън около тях, като горски пожар? Стори му се, че чува тътен на барабани. Майкъл. Някакъв неясен сън или пък спомен за Марди Грас, преди много време, в онази зимна нощ, за барабаните, които тътнеха в яростна, страховита каденца, а факлите блещукаха в клоните на дъбовете. Те бяха там, на долния етаж, трябваше само да се събуди и да слезе долу. За първи път през всичките тези седмици, откакто го бяха напуснали, той не искаше да ги вижда, не искаше да си спомня.

Седна, взря се в бледото белезникаво утринно небе. Потеше се, сърцето му биеше силно.

Тишина; бе твърде рано за слънцето. Сложи си очилата.

В къщата нямаше никого, никакви барабани, никакъв дим. Никой, освен тях двамата, но тя вече не беше до него в леглото. Той чуваше как гредите пеят, но това бе заради водата. После прозвуча някакъв дълбок, вибриращ звук, по-скоро като трептене, отколкото като шум, и той разбра, че голямата яхта се блъска в пристана. Като че ли някакъв страховит левиатан казва: „Тук съм“.

Седна за момент и се втренчи тъпо в спартанската мебелировка. Всичко бе изработено от същото красиво дърво, което бе видял долу. Някой тук бе обичал финото дърво, бе обичал всичко да е хармонично. Всичко в стаята беше доста ниско — леглото, бюрото и пръснатите столове. Нищо не пречеше на гледката от френските прозорци.

Но той надушваше огън. Да, и като се вслуша внимателно, дори го чу. Един халат бе изваден за него — прекрасен дебел хавлиен бял халат, точно каквито обичаше.

Облече го и слезе да я потърси.

Огънят гореше, за това се оказа прав. Но около него не се бяха стълпили никакви същества. Тя седеше сама с кръстосани крака върху камината, също облечена с халат. Тънките й крайници почти се губеха в диплите му. Трепереше и плачеше.

— Съжалявам, Майкъл. Съжалявам — прошепна тя с дълбокия си кадифен глас. Лицето й бе обляно в сълзи и уморено.

— Скъпа, защо говориш така? — попита той. Седна до нея и я прегърна. — Роуан, за какво съжаляваш, за бога?

И тогава думите й излязоха като потоп, толкова бързо, че той едва успяваше да ги следи: толкова много била поискала от него, но толкова желаела да е с него, че последните няколко месеца били най-тежките в живота й и че самотата й била вече почти непоносима.

Той целуваше бузата й отново и отново.

— Харесва ми да съм с теб — каза й. — Искам да бъда тук. Не искам да бъда никъде другаде…

Млъкна, сети се за самолета за Ню Орлиънс. Е, това можеше да почака. И той започна несръчно да й обяснява, че е бил като в капан в онази къща на Либърти стрийт.

— Не дойдох, защото знаех, че това ще се случи — каза тя. — Ти беше прав. Исках да зная, исках да докоснеш ръката ми, да докоснеш кухненския под, там, където той умря, исках… разбираш ли, аз не съм такава, каквато изглеждам…

— Знам каква си — каза той. — Много силен човек, който смята за ужасно да признае, че има нужда от нещо.

Тишина. Тя кимна.

— Де да беше само това — каза. Сълзите й отново рукнаха.

— Кажи ми, разкажи ми всичко — рече той.

Роуан се измъкна от прегръдката му и стана. Тръгна боса напред-назад, явно не усещаше колко студен е подът. И отново всичко се изля като потоп — безброй дълги, деликатни фрази се редуваха с такава скорост, че той се напрягаше, за да разбере. Да отдели смисъла от отвличащата вниманието му красота на гласа й.

Била осиновена, когато била само на ден, отвели я далече от дома й. Знае ли той, че е станало в Ню Орлиънс? Казвала му това в писмото, което той така и не получил. И да, той трябвало да знае това, защото когато се събудил, хванал ръката й и я задържал в своята, сякаш не искал да я пусне да си отиде. И може би тогава се е зародила неговата объркана странна идея, усещането му за връзка с онова място. Но всъщност тя никога не била ходила там! Никога не била виждала този град. Дори не знаела цялото име на майка си.

Знае ли той, че в сейфа, ей там, има един документ, там, зад картината, до вратата? Има едно писмо, което е подписала, и то гласи, че тя не може никога да се върне в Ню Орлиънс, нито пък да се опитва да открие нещо за семейството си, за истинските си родители. Отрязано, откъснато, миналото й било захвърлено като пъпна връв и нямало никакъв начин да си върне онова, което било останало назад. Но тя се замислила за това през последните години, за тази ужасна черна пропаст и за факта, че тях вече ги няма, Ели и Греъм, и онзи документ в сейфа, и Ели, която преди да умре, я накарала да повтори обещанието си отново.

Отвели я от Ню Орлиънс до Лос Анджелис със самолета в шест часа в самия ден на раждането й. Години я лъжели, че е родена в Лос Анджелис. Така пишело и в акта й за раждане, един от онези фалшиви документи, които съчиняват за осиновените деца. Ели и Греъм й разказвали хиляди пъти за малкия апартамент в Западен Холивуд и колко щастливи били, когато я завели у дома.

Но не в това бил проблемът, проблемът бил, че тях вече ги нямало, били мъртви и цялата история просто била изличена с такава скорост и така изцяло, че тя била ужасена. А Ели толкова страдала. Никой не бивало да страда така. А те имали страхотен модерен живот, просто страхотен, макар и това да бил някакъв егоистичен, материалистичен свят, признавала го. Никакви връзки — нито семейни, нито приятелски — не нарушавали егоцентричното им преследване на удоволствия. А до леглото на Ели, която крещяла за морфин, седяла единствено Роуан.

Той кимаше, колко добре я разбираше. Нима собственият му живот не се бе превърнал в същото? Порази го внезапен проблясък от Ню Орлиънс — мрежестата врата се затваря, около кухненската маса са насядали братовчеди, има червен боб и ориз, и разговори, разговори, разговори…

— Казвам ти, за малко да я убия — продължи Роуан. — Малко ми оставаше. Не можех… не можех… Никой не би могъл да ме излъже за това. Познавам кога хората лъжат. Не че мога да чета мисли, нещо по-сложно е. Сякаш хората говорят на глас с черно-бели думи на бял лист, а аз виждам какво казват в цветни картини. Понякога долавям мислите им, малки късчета информация. А и съм лекар, затова не се опитваха да скрият от мен диагнозата. Точно Ели винаги лъжеше, опитваше се да се преструва, че нищо не се случва. Но аз винаги знаех как се чувства. Още когато бях малко момиче. Това е другото — този талант да узнавам, наричам го диагностично сетиво, но е повече. Просто слагах ръце върху нея и дори когато беше в ремисия, знаех. То е там, то се връща. Тя имаше най-много шест месеца. А после, когато всичко свърши, трябваше да се върна в тази къща — в тази къща с всякакви удобства и всевъзможни уреди, в лукс, за който всеки би могъл да…

— Зная — каза той тихо. — Всичките ни играчки, всичките ни пари.

— И какво е тя сега без тях, просто черупка. Аз не принадлежа на това място! А ако аз не принадлежа, тогава кой, и се огледах… и се изплаших, казвам ти. Изплаших се. Не, чакай, не ме успокоявай. Ти не знаеш. Не можех да предотвратя смъртта на Ели, това мога да приема, но аз убих Греъм. Аз го убих.

— Не, не си — каза Майкъл. — Лекар си и добре знаеш, че…

— Майкъл, ти си като ангел, изпратен ми от небесата. Но слушай какво ти казвам. Ти имаш сила в ръцете си, знаеш, че е истинска. Аз знам, че е истинска. Вече ми я демонстрира. Е, аз имам също толкова голяма сила. Аз го убих. Убих още двама души преди това — един непознат и едно малко момиченце преди много години, малко момиченце на площадката за игра. Чела съм протоколите от аутопсиите. Мога да убивам, казвам ти! И днес съм лекар, защото се опитвам да отрека тази сила, за да изградя живота си така, че да компенсира това зло!

Тя си пое дълбоко дъх. Прокара пръсти през косата си. Изглеждаше някак изгубена в огромната широка роба, пристегната здраво на кръста й. Ганимед с мека, чуплива коса на паж. Той понечи да иде при нея, но тя го спря с жест.

— Това е. Знаеш ли, представях си как го разказвам, точно на теб…

— Тук съм, слушам те… — отвърна той. — Искам да ми кажеш… — Как можеше да изрече с думи, че тя го е омаяла и завладяла напълно, и колко невероятно е това след всички тези седмици на ярост и безумие.

Тя говореше тихо за начина, по който е тръгнал животът й, как винаги е обичала науката, науката била поезия за нея. Не си и представяла, че ще стане хирург. Вълнувала се най-много от изследванията, от невероятния, почти фантастичен напредък в неврологията. Искала да прекара живота си в лаборатория, където смятала, че може да открие истинската възможност за героизъм, а имала и природна дарба за това.

Но после се случило онова ужасно нещо, онази ужасна Коледа. Възнамерявала да започне работа в института „Кеплингер“ по методите за мозъчна интервенция, различна от хирургията — лечение с лазер, гама-лъчи — все чудеса, които не можела да опише на един лаик. В края на краищата тя никога не се чувствала добре сред хората. Може би щяла да е на място в някоя лаборатория?

Последните открития я въодушевявали, но нейният ментор, нямало значение как се казва — пък и вече бил мъртъв, умрял от серия малки инсулти скоро след това, каква ирония, и всичките хирурзи на света не могли да зашият тези смъртоносни разкъсвания… но тогава тя дори не знаела за това. Но да се върнела на историята. Той я отвел в Института в Сан Франциско, било Бъдни вечер, защото това била единствената нощ от всички в годината, когато там нямало никого, и той нарушавал правилата, като й показвал върху какво работят, а те изследвали живи ембриони.

— Видях онзи малък ембрион в инкубатора. Знаеш ли как го наричаха? Наричаха го абортус. О, мразя се, че ти казвам това, защото знам как се чувстваш заради Малкия Крис, зная…

Тя не забеляза шока му. Не й беше казвал за Малкия Крис, никому не бе казвал това галено име, но тя като че изобщо не забеляза това и той остана притихнал, просто я слушаше и си спомняше всички онези филми, в които бе виждал ужасните образи на ембриони, но не искаше да я прекъсва. Искаше тя да продължи.

— И това нещо беше поддържано живо — каза тя. — Абортирано в четвъртия месец. Но той бе намерил начин да поддържа живота дори на по-млад ембрион. Говореше за размножаване на ембриони в тестови епруветки, без изобщо да бъдат връщани в утробата. Трябваше да служат единствено за резервни органи. Трябваше да чуеш аргументите му — зародишът играел жизненоважна роля във веригата на човешкия живот, можеш ли да си представиш. Но сега ще ти кажа и най-ужасната част, наистина ужасната част — той беше искрено ентусиазиран, това му харесваше. Виждах потенциалните ползи, които той описваше. Разбираш ли, беше възможно някой ден да създаваме съвсем нови, неувредени мозъци за пациенти в кома. О, боже, само да знаеш колко неща могат да се направят, неща, които можех да постигна с таланта си!

Той кимна и каза тихо:

— Разбирам. Разбирам и ужаса, и колко примамливо е било.

— Да, точно така — отвърна тя. — А вярваш ли, че можех да направя голяма научна кариера, името ми можеше да е в учебниците. Бях родена за това, така да се каже. Когато открих неврологията, когато навлязох в нея, след цялата онази подготовка, сякаш бях изкачила планина и бях стигнала у дома, това беше моето място.

Слънцето изгряваше. Озаряваше пода пред краката й, но тя като че не го забелязваше. Отново плачеше, тихо, сълзите се стичаха по лицето й и тя избърса устни с опакото на ръката си.

Разказа му как бе избягала от онази лаборатория, как бе избягала от научната работа и от всичко, което би могла да постигне с нея, бе избягала от безскрупулната жажда за власт над малките зародишни клетки с тяхната изумителна пластичност. Разбира ли той как те могат да се използват за транспланти, напълно различни от останалите, че могат да продължат да се развиват, че няма да отключат имунна реакция у приемника, че са предоставяли небивали възможности.

— Така е, възможностите са необятни. И представи си само колко материал, цяла малка нация от ничии деца, милиони. Разбира се, законът го забранява. И знаеш ли какво каза той: има закони срещу това, защото всички знаят, че се прави.

— Не се учудвам — прошепна Майкъл. — Изобщо не се учудвам.

— Бях убила двама души. Знаех го. Защото, разбираш ли, то е свързано със самата ми същност, със способността ми да избирам да направя нещо и с отказа ми да приема поражението. Наречи го темперамент, но в най-примитивната му форма. Наречи го гняв в най-крайното му измерение. Можеш да си представиш как щях да използвам този си капацитет за избор, за дело, за устояване на властта, да следвам собствената си цел по някакъв абсолютно неморален, дори унищожителен курс? Това не е просто воля; твърде горещо е, за да бъде наречено воля.

— Решителност — каза той.

Тя кимна.

— Хирургът е интервенционист. Той е много решителен. Просто вадиш скалпела и казваш: ще изрежа половината ти мозък и ще се почувстваш по-добре. Кой, ако не решителен човек, би имал нервите да стори подобно нещо, човек, който е целенасочен, верен на целта си, някой много силен.

— И слава богу, че е така — каза Майкъл.

— Вероятно. — Тя се усмихна горчиво. — Но увереността на хирурга е нищо в сравнение с онова, което можех да извадя от себе си в онази лаборатория. Искам да ти кажа и още нещо — нещо, което ще разбереш, защото имаш онази сила и виденията, нещо, което никога не бих казала на лекар, защото няма да има полза. Когато оперирам, аз виждам с вътрешния си поглед какво върша. Искам да кажа, че в съзнанието си имам някакъв многоизмерен образ на резултата от действията си. В ума ми съществува съвършено детайлна картина. Когато ти беше мъртъв на палубата и аз ти правех изкуствено дишане, виждах дробовете ти, сърцето ти, въздуха, който нахлуваше в гърдите ти. И когато убих онзи мъж в джипа, когато убих бедното момиче, аз първо си представих как ги наказвам, виждах пръскащата кръв. Тогава нямах нужните познания, за да си представя всичко подробно, но процесът беше същият, същият.

— Но те сигурно са умрели от естествена смърт, Роуан.

Тя поклати глава.

— Аз го направих, Майкъл. И то със същата сила, която ме води по време на операциите. Със същата сила, която ми помогна да спася теб.

Той не каза нищо, чакаше я да продължи. Последното, което искаше, бе да спори с нея. Господи, та тя бе единственият човек на света, който наистина го слушаше. И нямаше нужда някой да спори с нея точно сега. Все пак изобщо не беше сигурен, че е права.

— Никой не знае тези неща — продължи тя. — Аз стоях тук, в тази празна къща и плачех, говорех на глас. Ели беше най-близката ми приятелка в целия свят, но не можех да й кажа. И какво трябваше да направя? Опитах се да намеря спасение в хирургията. Избрах най-бруталните и директни методи на лечение. Но всичките сполучливи операция на света не могат да скрият от мен самата онова, на което съм способна. Аз убих Греъм. Знаеш ли, в онзи момент, когато се карахме с него, мисля, че наистина си спомних Мери Джейн на детската площадка, мисля, че наистина си спомних онзи мъж в джипа и вярвам, вярвам, че преднамерено използвах силата, но единственото, което зная със сигурност, е, че видях артерията. Видях я да се разкъсва. Мисля, че съвсем умишлено го убих. Исках той да умре, за да не нарани Ели. Аз го накарах да умре.

Тя млъкна, като че не беше сигурна какво точно бе казала, или сякаш току-що бе осъзнала, че това е истината. Загледа се към водата, която сега беше синя под слънчевите лъчи, изпълнена с трепкаща светлина. По повърхността й се бяха появили безброй лодки. Цялата къща беше в плен на разкриващата се гледка, маслиненозелените хълмове, осеяни с бели постройки. Майкъл си помисли, че всичко това кара Роуан да изглежда още по-самотна и изгубена.

— Когато прочетох за силата на ръцете ти, знаех, че е истинска — продължи тя. — Разбрах. Знаех през какво минаваш. Тези тайнствени неща ни отделят от останалите. Не очаквай другите да разберат, макар че в твоя случай го виждат с очите си. При мен никой не може да го види, защото то няма да се случи отново…

— От това се страхуваш, нали, да не се случи отново?

— Не зная. — Тя го погледна. — Мисля за онези смърти и вината е толкова ужасна, не съм го направила с цел, нито съм го планирала. Просто то стои между мен и живота. И все пак съм жива, живея по-добре от всички, които познавам. — Тя се изсмя тихо, горчиво. — Всеки ден отивам в болницата и оперирам. Животът ми е вълнуващ. Но не е онова, което можеше да бъде… — Сълзите й отново рукнаха. Тя го гледаше, но сякаш не го виждаше. Слънчевата светлина падаше върху нея, върху русата й коса.

Много му се искаше да я прегърне. Страданието й бе мъчително за него. Не можеше просто да стои и да гледа зачервените й сиви очи, пълни със сълзи. Изопнатостта на лицето й стана направо ужасна, когато линиите на агонията внезапно се вдълбаха и сълзите рукнаха. След това лицето й стана гладко, като при шок.

— Исках да ти кажа всичко това. — Беше объркана, несигурна. Гласът й се прекърши. — Исках… да бъда с теб и да ти го кажа. Предполагам, че се чувствах така, защото ти спасих живота, защото някак…

Този път нищо не можеше да го спре. Отиде бавно при нея и я прегърна. Задържа я така, целуваше копринената кожа на врата й и облените със сълзи бузи, целуваше и сълзите й.

— Правилно постъпи — каза той. Отдръпна се, свали ръкавиците си нетърпеливо и ги хвърли настрани. Загледа се за миг в ръцете си и после вдигна поглед към нея.

В очите й се четеше смайване, сълзите й блещукаха на светлината на огъня. И тогава той докосна главата й, докосна косата й, бузите, и прошепна:

— Роуан.

Искаше всички тези случайни, безумни образи да спрат; искаше да вижда само нея, чрез ръцете си, и тогава отново в него се надигна онова прекрасно, поглъщащо усещане, което го бе връхлетяло за миг в колата, усещането, че тя е навсякъде около него, някак нахлува в него, като електричество във вените; той я познаваше, той знаеше честността на живота й, интензивността му и познаваше добротата й, неоспоримата й доброта. Непрестанно скупчващите се образи не бяха важни. Те само доказваха онова, което долавяше, и точно то, и само то имаше значение.

Плъзна ръце под халата й, докосваше дребното й слабо тяло, така горещо, така вкусно за голите му пръсти. Наведе глава и целуна връхчетата на гърдите й. Сиротна, сама, уплашена, но толкова силна, толкова безмилостно силна.

— Роуан — прошепна той отново. — Забрави сега за това.

Усети въздишката й, притисна я към себе си — чувстваше я като прекършено стъбълце до гърдите си — и в нарастващата топлина цялата й болка си отиде.

Той лежеше на килима, тя бе сгушила глава в лявото му рамо; дясната му ръка непохватно държеше цигара над пепелника, до него димеше чаша с кафе. Сигурно вече беше девет часът. Трябваше да се обади на летището. Може би щяха да му намерят място в самолета по обед.

Но мисълта, че ще я изостави, го изпълни с тревога. Харесваше я. Харесваше я повече от всички, които бе срещал в живота си, и което бе вероятно по-важното — беше очарован от нея, от очевидната й интелигентност и почти болезнена уязвимост, събуждаща в него остро желание да я защити, на което той се наслаждаваше толкова много, че чак се срамуваше от това.

Бяха говорили с часове, след като отново бяха правили любов.

Говореха тихо, без припряност и излишни емоции, за живота си. Тя му каза как е отраснала в Тибурон, как е излизала с лодката почти всеки ден, как е учила в най-добрите училища. Разказа му за медицината, за ранната си любов към науката, за мечтите за открития, подобни на тези на доктор Франкенщайн, но много по-спокойно и подробно. После заговори как бе открила таланта си в операционната. Нямало съмнение, че е невероятно добър хирург. Не чувстваше нужда да се хвали с това; просто го описваше — вълнението, незабавното удовлетворение и онова отчаяно желание след смъртта на родителите й винаги да оперира, винаги да върви из онези отделения, винаги да е на работа. Имало дни, в които оперирала, докато вече не можела да стои на краката си. Сякаш съзнанието, ръцете, очите й не били част от нея.

Той й разказа накратко, и някак с неодобрение към самия себе си, за своя собствен свят, отговаряше на въпросите й, стоплен от очевидния й интерес.

— Работническа класа — бе казал. Това се оказа много интересно за нея. Как било там на юг? Той заговори за големите семейства, за големите погребения, за тесните малки типови къщи с покритите с линолеум подове, цветята в големите колкото пощенски марки градинки. Старомодно ли й се струва? Може би и на него вече му изглежда така, само дето спомените му причиняват болка, защото неистово иска да се върне у дома.

— Не става дума само за тях и за виденията. Искам да се върна там, искам да вървя по улица „Благовещение“…

— Така ли се казва улицата, където си израснал? Красиво е.

Той не й каза за плевелите в канавките, за мъжете, седнали на стълбите с вечните кутии бира, за вечната миризма на варено зеле, за крайбрежните влакове, които караха прозорците да тракат.

По-лесно му беше да говори за живота си тук — за Елизабет, за Джудит, за аборта, който бе разрушил живота му с нея; за последните няколко години и за тяхната странна пустота, за чувството, че очаква нещо, без да знае какво. Каза й за къщите и колко много ги обича; за типичните за Сан Франциско големи сгради в италиански стил и стил кралица Ана, за пансиона, който бе искал да реставрира на Юниън стрийт, а после някак заговори и за къщите, които наистина обичаше, къщите в Ню Орлиънс. Вярвал, че в тях може да има призраци, защото те са нещо повече от жилища и нищо чудно да могат да откраднат душата ти.

Това споделяне беше лесно, задълбочаваха знанията си един за друг, увеличаваха интимността, която вече усещаха. Хареса му как тя говори за морето; за това да си сам на палубата с чаша кафе в ръка и вятърът да вие покрай кокпита. На него това не му допадаше, но му хареса да я слуша да говори за морето. Харесваше му изражението на сивите й очи; харесваше му простотата на леките й отпуснати жестове.

Той подхвана дори откачения разговор за филмите и повтарящите се образи на отмъстителни бебета и деца, за начина, по който се бе чувствал — сякаш всичко се опитва да му каже нещо. Може би е само на крачка от лудницата, но пък дали някои от пациентите не попадат там, защото са възприели шаблоните твърде буквално? Какво мисли тя? А смъртта? Той бе мислил много и за смъртта, но напоследък, дори преди инцидента, бе разбрал, че смъртта на друг човек вероятно е единственото наистина свръхестествено явление, на което е бил свидетел.

— Сега не говоря за лекари. Говоря за обикновените хора в модерния свят. Искам да кажа, че когато погледнеш към тялото и осъзнаеш, че животът си е отишъл от него, ти можеш да му крещиш, да го размяташ насам-натам, да се опитваш да го изправиш да седне и въобще да пробваш всички трикове, описани в книгите, но то ще е мъртво, абсолютно и недвусмислено мъртво…

— Разбирам какво искаш да кажеш.

— И трябва да знаем, че повечето от нас стават свидетели на подобно нещо само един или два пъти на двайсет години. Може и никога. Днешна Калифорния е населена с хора, които никога не са виждали смърт. Те никога не са виждали мъртво тяло! Просто когато някой умре, смятат, че не се е хранил здравословно или пък не е тичал сутрин…

Тя се засмя тихо.

— Всяка проклета смърт е убийство. Защо смяташ, че пращат адвокатите си при нас, лекарите?

— Така е, но има и още нещо. Те не вярват, че ще умрат! И когато някой друг умре, той е зад затворени врати, полагат го в затворен ковчег, ако горкият глупак е проявил лошия вкус да поиска ковчег и погребение, което, разбира се, не е трябвало да прави. По-добре погребална служба в някой ресторант със суши и бяло вино, и гости, които дори отказват да споменат за какво са се събрали! Бил съм на погребения в Калифорния, на които никой дори не продумва за умрелия! Но ако наистина си видял… и не си лекар, сестра или погребален агент… е, това е просто първокласно свръхестествено събитие, и вероятно най-свръхестественото събитие, което някога ще видиш.

— Нека ти кажа нещо за едно друго свръхестествено събитие — каза тя с усмивка. — Стана, когато имаш едно такова мъртво тяло на палубата на яхтата си, размяташ го насам-натам, говориш му и то внезапно отвори очи.

Усмихваше му се толкова красиво. Той понечи да я целуне и така точно тази тема от разговора намери своя край. Но важното беше, че не я бе объркал с налудничавите си приказки. Тя го разбираше напълно.

Защо трябваше да се случва онова друго нещо? Защо той го чувстваше като откраднато време?

Сега лежеше на килима и мислеше колко много я харесва и колко го тревожи нейната тъга и неговата самота, как не иска да си тръгва и все пак трябва да тръгне.

Чувстваше ума си необичайно бистър. За пръв път това лято бе оставал трезвен толкова дълго. И дори се наслаждаваше на това, че може да разсъждава ясно. Тя току-що му бе напълнила нова чаша с кафе, а то имаше хубав вкус.

Сложи си отново ръкавиците, защото постоянно получаваше проклетите глупави видения от всичко, което докоснеше — Греъм, Ели и мъже, много мъже, хубави мъже, всички мъже на Роуан, това бе абсолютно ясно. Щеше му се обаче да не беше.

Слънцето грееше през източните прозорци. Той я чуваше да прави нещо в кухнята. Реши, че трябва да стане и да й помогне, без значение какво е казала, но все пак тя бе доста убедителна по въпроса: „Обичам да готвя, то е като хирургията. Стой си там“.

Сега си мислеше, че тя е първото нещо през всичките тези седмици, което има значение, което успя да отвлече мислите му от инцидента и от него самия. Такова облекчение беше да мисли за някой друг, а не за себе си. Всъщност, когато обмисляше това с тази нова яснота, осъзна, че откакто е тук, е в състояние да се концентрира — върху разговора, върху любенето, върху опознаването им; а това беше нещо съвършено ново, защото през всички изминали седмици липсата на концентрация — невъзможността му да прочете повече от една страница или пък да следи действието на филм за повече от пет минути — го беше тормозила постоянно. Беше по-лошо дори от безсънието.

Осъзна, че никога опознаването на човешко същество не е започвало така интензивно и не бе достигало такава дълбочина, и то толкова бързо. Бе като онова, което се предполагаше, че трябва да стане при секса, но рядко се получаваше. Напълно бе забравил, че тя е жената, която го е спасила; онова силно усещане за същината й заличи неясното безлично вълнение, което бе изпитал при първата им среща, и сега той създаваше безумни фантазии за нея в ума си.

Но как можеше да продължи да я опознава и дори да се влюби в нея, да я има, и същевременно да направи онова, което трябваше? А той трябваше да направи това нещо. Трябваше да си иде у дома и да разбере целта.

Това, че тя също бе родена на юг, нямаше нищо общо. Главата му бе пълна с твърде много образи от миналото й и усещането за съдба, която свързва всичко, бе твърде силно, за да е просто продукт на случайно припомняне за неговия дом чрез нея. Освен това на палубата миналата нощ не бе доловил нищо подобно. Да, знаеше, че я е познал, но дори това бе съмнително, защото не беше някакво дълбоко разпознаване, нямаше „О, да, сещам се“, когато тя му разказа историята си. Само някакво очарование. Нищо научно нямаше в силата на ръцете му. Да, можеше да е психична, и вероятно измерима, и дори контролируема чрез някакви лекарства, но тя не беше научна. Беше повече като изкуство или музика.

Но важното беше, че трябва да тръгва, а не искаше. И това внезапно го натъжи и почти отчая, сякаш двамата бяха прокълнати.

Само да я бе срещнал през всички тези седмици. И тогава му хрумна най-странната мисъл. Ако онзи ужасен инцидент не се беше случил и той я беше срещнал на някакво съвсем обикновено място… Но тя беше част от случилото се, нейната необикновеност и сила бяха част от всичко това. Сам-сама на тази голяма яхта точно в мига, когато мракът пада. „Кой друг, по дяволите, можеше да е там? Кой друг, по дяволите, щеше да го извади от водата?“ Лесно можеше да повярва на онова, което бе казала за своята решителност, за силите си.

Когато му описа с най-големи подробности спасяването му, Роуан бе казала нещо странно. Бе казала, че в много студена вода човек губи съзнание почти веднага. И все пак бе успяла да стигне до него, без да припадне. Беше казала само: „Не знам как стигнах до стълбата, честно, не знам“.

— Мислиш ли, че е била онази сила? — попита той.

Тя се замисли за миг и отвърна:

— И да, и не. Може да е било и късмет.

— Е, за мен определено е късмет — отвърна той и отново го връхлетя онова приятно усещане.

Може би тя разбра, защото каза:

— Ние се страхуваме от онова, което ни прави различни. — И той се съгласи с нея.

— Но повечето хора имат подобни сили — продължи тя. — Не знаем какви точно, нито как да ги измерим, но със сигурност те са част от онова, което се случва между хората. Виждала съм го в болницата. Лекарите просто разбират неща, но не знаят как. Същото е и със сестрите. Предполагам, че и адвокатите знаят безпогрешно, когато някой е виновен или кога съдебните заседатели ще гласуват „против“, но и те не могат да кажат как са го разбрали. Истината е, че въпреки всичко, което сме научили за себе си, въпреки всичко, което сме систематизирали, класифицирали и определили, мистериите си остават необятни. Да вземем например генетиката. Човек наследява толкова много неща — например срамежливостта се наследява, както и предпочитанията към определена марка сапун или пък към определени имена. Но какво още? Какви невидими сили? Ето защо толкова се вбесявам, че не познавам истинското си семейство. Не зная нищичко за тях. Ели им е трета братовчедка или нещо такова. Та тя почти не им е роднина…

Да, той се бе съгласил с всичко това. Поговори малко за баща си и за дядо си, за това, че приличал на тях повече, отколкото му се искало да признае.

— Но ти трябва да вярваш, че можеш да промениш наследствеността си — каза той. — Трябва да вярваш, че магията е в това да съчетаеш по нов начин тези елементи. Иначе няма никакъв смисъл.

— Разбира се — отвърна тя. — Ти си го направил, не е ли така? Иска ми се да вярвам, че аз също. Може да звучи откачено, но вярвам, че сме длъжни да…

— Кажи ми…

— Длъжни сме да се стремим към съвършенство — каза тя тихо. — Защо не?

Той се бе засмял, но не подигравателно. Беше се сетил за нещо, което един негов приятел бе казал. След като една вечер бе слушал Майкъл да дърдори за история и как никой не я разбира и въобще накъде сме се запътили заради незнанието си, той бе казал: „Ти си чудат бъбривец, Майкъл“. И му обясни, че фразата е от „Орфей слиза в ада“ на Тенеси Уилямс. Майкъл беше оценил комплимента. Надяваше, че тя също ще го оцени.

— Ти си чудата бъбривка, Роуан — каза той и после обясни онова, което му бе казал приятелят му.

Това я разсмя, отпусна я.

— Може би затова съм толкова мълчалива — каза тя. — Дори не искам да започвам да говоря. Мисля, че това имаше предвид. Аз съм чудата бъбривка и затова изобщо не говоря.

Той дръпна от цигарата, докато мислеше за всичко това. Щеше да е хубаво да остане с нея. Само да можеше това чувство да си отиде, чувството, че трябва да тръгва за дома.

— Сложи още едно дърво в огъня — каза тя и прекъсна мислите му. — Закуската е готова.

Сервира храната на масата до прозорците. Бъркани яйца, кисело мляко, прясно разрязани портокали, които блещукаха на слънцето, бекон и наденица, както и топли кифли, току-що извадени от фурната.

Наля кафе и портокалов сок. Цели пет минути той яде, без да продума. Никога не бе изпитвал такъв глад. Един дълъг миг се взира в кафето. Не, не искаше бира и нямаше да пие. Изпи кафето и тя напълни отново чашата му.

— Това е просто прекрасно — каза той.

— Остани и ще ти приготвя вечеря, и закуска утре сутрин.

Той не отговори. Взря се в нея за миг, опитваше се да не вижда само хубостта и обекта на голямото си желание, а да я види такава, каквато е. Естествено руса, помисли си той, гладка, без почти никакъв мъх по лицето и ръцете. И прекрасни тъмни пепеляви вежди, тъмни мигли, които караха очите й да изглеждат още по-сиви. Всъщност тя имаше лице на монахиня. Нито помен от грим, дългата й пълна уста му изглеждаше някак непорочна, като устните на малките момиченца, преди да започнат да слагат червило. Искаше му се да стои тук с нея вечно…

— Но ти все пак ще заминеш — каза тя.

Той кимна.

— Трябва.

Роуан се замисли.

— Ами виденията? — попита. — Не искаш ли да поговорим за тях?

Той се поколеба.

— Всеки път, щом се опитам да ги опиша, се вбесявам и отблъсквам хората.

— Мен няма да отблъснеш — каза тя. Сега изглеждаше доста сдържана, с кръстосани пред гърдите ръце, с красиво разрошена коса, с димящо кафе на масата пред нея. Сега приличаше повече на решителната и силна жена, която бе срещнал вечерта.

Вярваше на думите й. И все пак бе виждал изражение на неверие и дори безразличие по толкова много лица. Облегна се в стола и се загледа навън за момент. Всички възможни кораби в света се бяха събрали в този залив. Виждаше и чайките, които летяха над пристанището на Сосалито като миниатюрни късчета хартия.

— Зная, че това преживяване отне много време — каза той, — но всъщност самото време не съществуваше — погледна я. — Знаеш какво имам предвид. Като някога, когато хората са били примамвани от малкия народ[12]. Нали се сещаш, изчезвали и прекарвали един ден с малкия народ, а когато се връщали в селата си, разбирали, че ги е нямало петдесет години.

Тя се засмя тихо.

— Това да не е някаква ирландска приказка?

— Да, чух я от една стара монахиня ирландка. Тя обичаше да ни разказва такива страхотии. Казваше и че в Гардън Дистрикт в Ню Орлиънс има вещици и че те ще ни откраднат, ако се разхождаме по онези улици… — Спомни си колко мрачни бяха тези улици, колко мрачно красиви, сякаш извадени от „Ода за славея“, „Стаен, аз слушам…“. — Съжалявам… умът ми блуждае.

— Продължавай.

— Мисля, че щях да се върна и да оживея дори да бях отказал да сторя каквото искаха от мен. Но аз исках тази мисия, исках да изпълня задачата. И сякаш… сякаш всичко, за което ме молеха, всичко, което ми разкриха, е свързано с моето минало, с това, което съм бил. Беше толкова поглъщащо. Разбираш ли ме?

— Има причина да изберат теб.

— Да, точно така е. Аз съм човекът за това, заради онова, което бях. Няма грешка. Зная, че отново говоря като откачен. Много ме бива в това, няма спор. Приказки на шизофреник, който чува гласове, които му казват да спаси света. Знаеш ли какво говорят приятелите ми за мен?

— Какво?

Той намести очилата си и разцъфна в най-хубавата си усмивка.

— Майкъл не е толкова глупав, колкото изглежда.

Тя се засмя, прекрасен смях.

— Не изглеждаш глупав. Просто изглеждаш твърде добре, за да е истина. — Тя изгаси цигарата си. — Но ти знаеш колко си хубав. Не е нужно да ти го казвам. Какво друго можеш да си спомниш?

Той се поколеба, определено бе наелектризиран от последния комплимент. Имаше ли време да идат отново в леглото? Не, нямаше. Скоро трябваше да хване самолета.

— Нещо за портал — каза той. — Сигурен съм. Но пак не мога да си го спомня. Всичко избледнява с времето. Но зная, че имаше и някакъв номер. И някакво бижу. Красиво бижу. Дори не мога да кажа, че сега си спомням. По-скоро е нещо като вяра. Но вярвам, че всички тези неща имат нещо общо с онова. Имат нещо общо с отиването ми у дома, с усещането, че трябва да направя нещо ужасно важно и че Ню Орлиънс е част от него, и онази улица, по която обичах да се разхождам като дете.

— Коя улица?

— Първа улица. Красива е, започва от Мегазин стрийт, близо до нашата къща, и продължава към Чарлз авеню, около пет пресечки, намира се в старата част на града, която се нарича Гардън Дистрикт.

— Където живеят вещиците.

— Да, точно така, вещиците от Гардън Дистрикт — каза той с усмивка. — Поне според сестра Бриджит Мари.

— А този квартал мрачен ли е, като място на вещици? — попита тя.

— Не, не бих казал. Но е като някаква тъмна част от гората насред града. Големи дървета, дървета, каквито не си виждала. Нищо тук не може да се сравни с тях. Може би и в цяла Америка. А къщите са градски тип, близо до тротоара, но са толкова огромни и не са залепени една за друга, имат градини. И там е и онази къща, покрай която винаги обичах да минавам, много висока и тясна. Спирах и я гледах през металната ограда, която беше украсена с рози от ковано желязо. Сега е постоянно пред очите ми — след инцидента — и аз не спирам да мисля, че трябва да се върна там, трябва да се върна спешно. Дори докато седя тук, се чувствам виновен, че не съм в самолета.

По лицето й мина сянка.

— Искам да останеш тук известно време — каза тя. Прекрасен, дълбок, дрезгав глас. — Не си в добра форма. Имаш нужда от почивка, истинска почивка, без пиячка.

— Права си, но не мога да го направя, Роуан. Не мога да обясня напрежението, което чувствам. Ще ме тормози, докато не се прибера у дома.

— Това е друго нещо, Майкъл. Защо да е дом? Не познаваш никого там.

— О, дом е, скъпа, дом е. Зная — засмя се той. — Бях в изгнание твърде дълго. Знаех го още преди инцидента. Сутринта, преди да се случи, беше най-прекрасната, събудих се и мислех за дома. Мислех за онзи път, когато отидохме до Гълф Коуст, беше привечер и бе топло, определено топло…

— А ще можеш ли да минеш без пиене, когато си тръгнеш оттук?

Той въздъхна и преднамерено разцъфна в една от най-чаровните си усмивки — онази, която винаги бе вършила работа — и й смигна.

— Ирландски лъжи ли искаш да чуеш, лейди, или истината?

— Майкъл… — В гласа й нямаше само неодобрение, а разочарование.

— Зная, зная — каза той. — Всичко, което казваш, е вярно. Виж, ти не знаеш какво стори за мен само като ме измъкна от онази къща, само като ме изслуша. Искам да направя каквото ми казваш…

— Разкажи ми повече за онази къща — помоли тя.

Той отново се замисли, преди да започне.

— Беше в неокласически стил — знаеш ли какво е това? — но все пак бе различна. Имаше веранди отпред и отстрани, истински нюорлиански веранди. Трудно е да се опише къща като тази на човек, който никога не е бил в Ню Орлиънс. Виждала ли си снимки на града?

Тя поклати глава.

— Ели никога не говореше по тази тема.

— Звучи ми нечестно, Роуан.

Тя сви рамене.

— Но беше така. Ели искаше да вярва, че съм нейна дъщеря. Ако попитах за биологичните си родители, тя смяташе, че съм нещастна, че не ме е обичала достатъчно. Нямаше смисъл да се опитвам да избивам тия идеи от главата й. — Отпи малко кафе. — Преди последното си влизане в болницата тя изгори всичко от писалището си. Видях я. Изгори всичко в камината. Снимки, писма, такива неща. Не осъзнавах, че това е краят. Или може би просто не съм мислила за това. Тя знаеше, че няма да се върне. — Спря за миг, после сипа още кафе в чашите.

— После, след като тя умря, дори не можах да намеря адрес на близките й там. Адвокатът й нямаше никаква информация. Казала му, че не иска да търсим никого от там. Всичките й пари бяха завещани на мен. И все пак тя често посещаваше роднините си в Ню Орлиънс. Обаждаше им се по телефона. Изобщо не успях да проумея всичко това.

— Толкова е тъжно, Роуан.

— Достатъчно говорихме за мен. Да се върнем към онази къща. Какво те кара да си я спомняш сега?

— О, къщите там не са като къщите тук — каза той. — Всяка има индивидуалност, характер. А онази е… мрачна, масивна, нещо като великолепен мрак. Построена е точно на ъгъла, едната й страна е досами тротоара на пресечката. Господ знае колко обичам тази къща. В нея живее един мъж, като излязъл от роман на Дикенс е, кълна се, висок и просто въплъщение на джентълменството, ако разбираш какво искам да кажа. Обикновено го виждах в градината… — Той се поколеба, като че нещо се приближаваше към него, нещо съдбоносно.

— Какво има?

— Просто онова чувство, че всичко е свързано с него и онази къща. — Потрепери, сякаш му беше студено. — Не мога да си го обясня. Но зная, че мъжът има нещо общо с всичко това. Не мисля, че хората, които видях в отвъдното, искаха да забравя. Мисля, че те искаха да действам бързо, защото нещо ще се случи.

— Какво може да е то? — попита тя внимателно.

— Нещо в онази къща — отвърна Майкъл.

— Но защо ще искат да се връщаш в онази къща? — попита тя, отново внимателно, без предизвикателство.

— Защото имам силата да сторя нещо там; имам силата да въздействам на нещо. — Той погледна към ръцете си, така жалки в черните ръкавици. — Сякаш всичко си идваше на мястото. Сякаш целият свят е направен от малки парченца — и внезапно огромен брой от тези малки фрагменти се наместват и ти виждаш… виждаш…

— Картината?

— Да, точно така, картината. Е, моят живот е бил част от по-голяма картина. — Той отпи още една малка глътка от кафето. — Какво мислиш? Луд ли съм?

Тя поклати глава.

— Звучи твърде специално, за да си луд.

— Специално?

— Искам да кажа специфично.

Той се изсмя някак стреснато. Никой през всички тези седмици не бе казвал нищо подобно. Тя смачка цигарата си.

— Често ли мислиш за тази къща през последните няколко години?

— Почти не съм се сещал — каза той. — Не съм я забравил, но и не съм мислил много за нея. О, от време на време, предполагам, когато съм си спомнял Гардън Дистрикт, сигурно съм се сещал и за нея. Може да се каже, че онова място е незабравимо.

— Но тази ти обсебеност не е започнала, преди да получиш виденията?

— Определено — отвърна той. — Има и други спомени за дома, но спомените за тази къща са най-натрапчиви.

— Значи, когато мислиш за онези видения, не си спомняш да е станало дума за къщата…

— Не, нищо определено. И все пак… — И ето го отново, онова усещане. Но внезапно той се уплаши от силата на предположението. Сякаш цялото нещастие на последните няколко месеца се връщаше. И все пак се чувстваше добре, че тя му вярва, че го слуша. Харесваше лекотата, с която владееше положението, първото нещо, което му направи впечатление в нея предната нощ.

Тя го гледаше, гледаше го сякаш чуваше и мислите му. Той си помисли за странните необуздани сили, как грозно объркваха всичко, вместо да го изясняват.

— Е, какво ми има? — попита той. — Питам те като лекар, като специалист по мозъци, какво мислиш? Какво да правя? Защо постоянно виждам онази къща и онзи мъж? Защо се чувствам длъжен да бъда там сега?

Тя се замисли, тиха, неподвижна, сивите й очи бяха големи и фиксирани в някаква точка отвъд прозореца, дългите й изящни ръце отново бяха скръстени. И тогава каза:

— Мисля, че трябва да идеш там, няма съмнение в това. Няма да се успокоиш, докато не го направиш. Иди и виж тази къща. Кой знае? Може вече да не е там. Или пък да не усетиш нищо особено, когато я видиш. Във всеки случай трябва да провериш. Може би има някакво психологическо обяснение на тази твоя фиксидея, както я наричат, но не съм сигурна в това. Подозирам, че си видял нещо, че си бил някъде. Знаем, че се случва с много хора, или поне те твърдят така, когато се върнат. Но може би просто го интерпретираш погрешно.

— Наистина не разполагам с много — призна той.

— Смяташ ли, че те са предизвикали инцидента?

— Боже, дори не съм мислил за подобно нещо.

— Нима?

— Искам да кажа, че това просто се случи и те са били там, видели са внезапно появилата се възможност. Би било ужасно да мисля, че те са го причинили. Това би променило нещата, не смяташ ли?

— Не зная. Нещо в цялата история ме притеснява. Ако са могъщи, които и да са, ако могат да ти кажат нещо важно, свързано с някаква цел, ако могат да те върнат жив, когато е трябвало да си мъртъв, ако са били в състояние да те спасят, защо тогава да не са причинили инцидента и защо да не са те причината сега да не си спомняш нищо?

Той остана безмълвен.

— Наистина не си мислил за това, нали?

— Но това е ужасно — прошепна той. Тя понечи да каже още нещо, но той я спря с внимателен жест. Опитваше се да открие думи за онова, което искаше да каже. — Моята концепция за тях е различна. Вярвам, че те съществуват в друго измерение и не само духовно, но и физически. Че те са…

— По-висши същества?

— Да. И че са могли да дойдат при мен, да се погрижат за мен само когато съм бил близо до тях, между живота и смъртта. Опитвам се да кажа, че беше нещо мистично. Но ми се ще да намеря друга дума за него. Това беше общуване, което се случи единствено защото аз бях физически мъртъв.

Тя чакаше.

— Искам да кажа, че те са същества от друг вид. Не могат да накарат човек да падне от скалите и да се удави в морето. Защото ако могат да направят такова нещо в материалния свят, защо тогава ще имат нужда от мен?

— Разбирам — отвърна тя. — И все пак…

— Какво?

— Ти предполагаш, че те са по-висши същества. Говориш за тях като за добри същества. Предполагаш, че си длъжен да сториш онова, което искат от теб.

И той отново остана без думи.

— Виж, може би изобщо не разбирам за какво говоря — каза тя.

— Не, напротив. Ти си права. Аз предположих всичко това. Но, Роуан, не разбираш ли, става дума за впечатление. Аз се събудих с впечатлението, че те са добри, че съм се върнал благодарение на тяхната доброта и че задачата ми е нещо, което съм приел доброволно. И не поставях под въпрос тези предположения. А може би трябваше.

— Но може и аз да греша. Може би изобщо не трябваше да казвам нищо. Нали знаеш какво ти казах за хирурзите. Ние не сме по юмруците, а по ножовете.

Той се засмя.

— Не знаеш какво значи за мен само да поговоря за това, само да мога да мисля за него на глас. — И тогава спря да се усмихва. Защото беше много разстройващо да говори за това по този начин и тя го знаеше.

— Има и още нещо — каза Роуан.

— Какво?

— Всеки път, когато стане дума за силата на ръцете ти, казваш, че тя не е важна. Казваш, че виденията са важни. Но защо да не са свързани? Защо не допуснеш, че хората от виденията са ти дали тази сила?

— Не зная — каза той. — Мислил съм за това. Някои от приятелите ми дори го предположиха. Но някак не вярвам, че е така. Имам чувството, че тази сила ме разсейва. С всички тези хора наоколо, които искат да я използвам, а ако започна да го правя, няма да мога да се върна.

— Разбирам. А когато видиш онази къща, ще я докоснеш ли?

Той се замисли. Трябваше да признае, че не си е представял подобно нещо. Беше си представял някакво по-внезапно и прекрасно прозрение за нещата.

— Да, предполагам, че ще го направя. Ще докосна входа, ако мога. Ще изкача стълбите и ще докосна вратата.

Но защо това го плашеше? Да види къщата му се струваше нещо прекрасно, но да я докосне… Разтърси глава, скръсти ръце и се облегна в стола. Да докосне входа. Да докосне вратата. Разбира се, че може те да му бяха дали силата, но защо бе уверен, че не е така? Особено ако тя беше късче от…

Тя мълчеше, очевидно объркана, дори притеснена. Той я гледа доста дълго, мислеше си колко не му се тръгва.

— Не си тръгвай толкова скоро, Майкъл — каза тя внезапно.

— Роуан, искам да те питам нещо — каза той. — Онзи документ, който си подписала, клетвата, че никога няма да идеш в Ню Орлиънс. Вярваш ли в подобни неща, искам да кажа във валидността на подобно обещание към Ели, която вече е покойница?

— Разбира се, че вярвам — каза Роуан мрачно, почти тъжно. — Ти също вярваш в такива неща.

— Нима?

— Искам да кажа, че си честен човек. Ти си от хората, за които казваме, че са от голямо значение, готин тип.

— Надявам се да съм такъв. Но аз зададох въпроса погрешно. Ами твоето желание да видиш мястото, където си се родила? Но сега те лъжа, знам го, защото всъщност исках да попитам дали има някакъв шанс да дойдеш с мен там. Предполагам, че един готин тип не говори лъжи.

Тишина.

— Знам, че звучи арогантно. Знам, че в тази къща са идвали много мъже, искам да кажа, че едва ли съм светлината на живота ти и…

— Престани. Мога да се влюбя в теб и ти го знаеш.

— Е, тогава слушай какво ти казвам, защото то се отнася за двама живи. И може би вече съм… е… искам да кажа, че щом искаш да идеш там, ако имаш нужда да идеш там просто за да видиш къде си родена и кои са родителите ти… Защо, по дяволите, да не дойдеш с мен? — Той въздъхна, облегна се назад и пъхна ръце в джобовете на панталона си. — Предполагам, че това би било ужасно голяма стъпка за теб, нали? И е много егоистично от моя страна. Но просто искам да дойдеш. Някой готин тип би…

Роуан се взираше встрани, замръзнала, устата й бе като вкаменена. И той осъзна, че тя отново е на път да заплаче.

— Искам да дойда — каза тя. Сълзите вече избиваха.

— За бога, Роуан, съжалявам. Нямах право да те моля.

Сълзите бяха победени. Тя продължаваше да се взира във водата, сякаш това бе единственият начин да се овладее. Но все пак плачеше — той виждаше леките движения в гърлото й, когато преглъщаше, и потрепването на раменете й. И тогава като мълния го порази мисълта, че това е най-самотният човек, когото познава. Калифорния бе пълна с такива, но Роуан бе наистина изолирана. По един съвършено неегоистичен начин той се уплаши за нея, уплаши се да я остави в тази къща.

— Виж, Роуан, наистина съжалявам. Не мога да ти причиня това. То си е между вас с Ели. Когато си готова да идеш, ще го направиш. А засега аз трябва да се върна, но по съвършено друга причина. Трябва да си тръгна оттук, въпреки че изобщо не искам да го правя.

Сълзите отново се стичаха по лицето й.

— Роуан.

— Майкъл — прошепна тя. — Аз съжалявам. Аз съм тази, която падна в прегръдките ти. А сега спри да се притесняваш за мен.

— Не, не говори така. — Той понечи да се изправи, защото искаше да я прегърне, но тя нямаше да му позволи. Посегна през масата и хвана ръката й.

Заговори й нежно:

— Ако мислиш, че не обичам да те прегръщам, да бърша сълзите ти, значи не използваш силата си, Роуан. Или просто не разбираш човек като мен.

Тя потрепери, обгърна плътно гърдите си с ръце, бретонът й падна в очите. Изглеждаше толкова отчаяна, че му се прииска да я притисне към себе си и отново да я целуне.

— От какво се страхуваш всъщност? — попита я.

Тя отговори толкова тихо, че едва я чу:

— Че съм лоша, Майкъл, че съм лош човек, човек, който наистина може да вреди. Човек, в който дреме ужасно зло. Ето това ми казват моите сили, такива, каквито са.

— Роуан, не е грях, че си била по-добър човек от Ели и Греъм. И не е грях, че си ги мразела заради самотата си, че са те отгледали в изолация от всички, с които си свързана по кръв.

— Зная това, Майкъл. — Тя се усмихна, с топла, мила усмивка, пълна с благодарност и тихо примирение, но не вярваше в думите му. Чувстваше, че не може да види нещо изключително важно за нея, и сам го знае. Чувстваше, че се е провалил в това, точно както на борда на яхтата. Загледа се към дълбоката синя вода и после отново се обърна към него.

— Роуан, без значение какво ще стане в Ню Орлиънс, ние с теб ще се срещнем отново, и то скоро. Мога да ти се закълна пред цяла купчина библии, че ще се върна тук, но всъщност зная, че няма да стане така. Когато си тръгнах от Либърти стрийт, знаех, че вече няма да се върна там. Но ние ще се срещнем някъде, Роуан. Ако ти не можеш да стъпиш в Ню Орлиънс, тогава избери друго място и само кажи, аз ще дойда.

„Това е заради вас, копелета, там горе“, помисли той, докато гледаше водата, а после и прашното синьо калифорнийско небе, „вие създания, каквито и да сте, които няма да се върнете, за да ме водите. Ще ида в Ню Орлиънс, ще ви последвам. Но тук между мен и тази жена има нещо, което е само мое.“

Роуан искаше да го откара до летището, но той настоя да хване такси. Беше твърде далече, а тя бе уморена. Имаше нужда да поспи.

Той взе душ и се обръсна. Не беше пил от почти дванайсет часа. Направо невероятно.

Когато слезе долу, тя отново седеше на камината с подвити крака. Беше много хубава в белите вълнени панталони и още един от онези страхотни плетени пуловери, които я караха да изглежда още по-дългокрака и крехка, елегантна като кошута. Ухаеше нежно на някакъв парфюм, чието име той бе знаел някога и още харесваше.

Целуна я по бузата и я прегърна доста дълго. Бе по-голям от нея с осемнайсет години, може би дори повече. Почувства това болезнено ясно, почувства го, когато остави устните си отново да докоснат твърдата й закръглена буза.

Остави й листче, на което бе написал името на хотел „Пончартрейн“ и номера на стаята.

— Как мога да се свържа с теб в болницата или не е редно да го правя?

— Не, обади ми се. Проверявам съобщенията си постоянно. — Тя отиде до кухненския плот и написа номерата на тефтерчето за телефони, после откъсна страницата и я сложи в ръката му. — Ако ти създават трудности, просто им кажи, че очаквам обаждането ти. Ще ги предупредя.

— Дадено.

Тя отстъпи на крачка от него, пъхна ръце в джобовете си и наведе леко глава, когато го погледна.

— Не започвай да пиеш отново, Майкъл.

— Слушам, докторе — засмя се той. — Сега стоя тук и съм готов да ти го обещая, но след някоя и друга минута онези стюардеси…

— Майкъл, не пий в самолета, не пий и когато пристигнеш. Там ще те връхлетят спомени. Ще си на мили разстояние от всички, които познаваш.

Той поклати глава.

— Права си, докторе. Ще внимавам. Всичко ще е наред.

Отиде до куфарчето си и извади уокмен „Сони“ от едно отделение, провери и дали се е сетил да сложи книга за самолета.

— Вивалди — каза и пъхна уокмена и малките му слушалки в джоба на сакото си. — И моят Дикенс. Направо полудявам, когато летя без тях. По-добри са от валиум и водка, кълна се.

Тя се усмихна, най-прелестната усмивка на света, а после се разсмя.

— Вивалди и Дикенс — прошепна тя. — Само си представете.

Той сви рамене.

— Всички си имаме слабости. Боже, как може да си тръгвам? Луд ли съм?

— Ако не ми се обадиш довечера…

— Ще ти се обадя, дори по-скоро, отколкото можеш да си представиш.

— Таксито е тук.

Той също бе чул клаксона.

Прегърна я, целуна я, притисна я към себе си. И за миг като че не можеше да се отлепи от нея. Помисли си за онова, което бе казала, че те са причинили инцидента, че те са причинили амнезията, и някакъв мрачен хлад плъзна из него, нещо много подобно на истински страх. Ами ако просто забравеше за тях, завинаги, ами ако просто останеше тук с нея? Наистина беше възможност, беше избор.

— Мисля, че те обичам, Роуан Мейфеър — прошепна той.

— Да, Майкъл Къри. Мисля, че нещо подобно се случва и с двама ни.

Тя го дари с още една от нейните меки, искрящи усмивки и той видя в очите й цялата сила, която му бе въздействала така съблазнително през последните няколко часа, но и цялата нежност и тъга.

По пътя към летището слуша Вивалди със затворени очи, но това не му помогна. Мислеше за Ню Орлиънс, а после за нея; махалото се люлееше напред-назад. Беше му казала нещо толкова просто, но как го бе разтърсило. Сякаш всички тези седмици се бе приближавал до идеята за някакъв прекрасен мотив и цел, която служи на някаква висша полза, но тогава тя му бе задала няколко прости и логични въпроса и вярата му се бе разпаднала.

И все пак не вярваше, че инцидентът е бил причинен от някого. Вълната просто го бе повалила от скалата и той бе отишъл някъде, в селение, посещавано и от други, и бе открил онези същества, те също го бяха открили. Но те не можеха да нараняват хората, за да ги манипулират, сякаш са кукли на конци!

Тогава как ще обясниш спасението си, човече? Как ще обясниш нейното идване, сама на онази лодка, точно преди да мръкне, точно на онова място в морето?

Господи, отново започваше да полудява. Единственото, за което можеше да мисли, бе, че иска да е пак с нея, че иска да удари една голяма глътка бърбън с лед.

Чак когато вече чакаше да се качи на самолета, му хрумна нещо, нещо, за което изобщо не се бе сетил.

През последните няколко часа бе спал с нея три пъти без никакви предпазни мерки. Дори не беше помислил за презервативите, които винаги носеше в портфейла си. Дори не я бе питал за това. Всъщност за всичките тези години това бе първият път, когато позволяваше подобно нещо да му се изплъзне.

Е, за бога, та тя все пак беше лекар. Сигурно се е погрижила. Но може би трябваше да й се обади. Нямаше да навреди да чуе гласа й. Затвори „Дейвид Копърфийлд“ и започна да търси телефон.

Тогава отново видя мъжа — онзи англичанин с бялата коса и костюма от туид. Само на няколко редици от неговото място, с куфарчето си, с чадър и със сгънат вестник в ръка.

О, не, въздъхна Майкъл и отново седна на мястото си. Само това ми трябваше, да налетя на него.

Извикаха пътниците за неговия самолет. Майкъл с тревога видя, че англичанинът става, събира си нещата и тръгва към изхода.

Но след няколко секунди възрастният джентълмен дори не погледна към Майкъл, когато той мина покрай него и седна на мястото си до прозореца в дъното на първа класа. Англичанинът вече бе отворил куфарчето си и пишеше нещо доста бързо в голям, подвързан с кожа бележник.

Майкъл си поръча бърбън и леденостудена бира, преди самолетът да излети. Когато кацнаха в Далас за четирийсетминутен престой, беше вече на шестата бира и седмата глава от „Дейвид Копърфийлд“, и дори не си спомняше за англичанина.

Седем

Накара таксиметровия шофьор да спре по пътя, за да си вземе още един стек от шест бири. Вече ликуваше от топлия летен въздух. Сега завиваха от автострадата и слизаха към познатата и незабравима мръсотия на долната част на Сейнт Чарлз авеню. Имаше чувството, че ще заплаче при гледката на чернокорите дъбове с тъмните им корони и на дългите тесни трамваи по Сейнт Чарлз, точно каквито ги помнеше ръмжащи и дрънчащи по дългите релси.

Дори тук, сред грозните будки за хамбургери и западнали дървени барове, сред новите жилищни сгради, които се извисяваха над фасадите на магазините и изоставените газови станции, това си беше неговият стар, злачен и нежно красив град. Обичаше дори плевелите, които избуяваха в пукнатините. Тревата растеше тучна и зелена на бозавия фон. Миртовите дървета бяха покрити с пухкави бели цветове.

Майкъл видя и розови миртови дървета, а после и лилави, и червени като вътрешността на диня.

— Боже, погледни! — каза той на шофьора, който не спираше да говори за престъпленията и нещастията тук. — Небето е виолетово, точно каквото го помня. По дяволите, толкова години си мислех, че съм си въобразил всичко това, мислех си, че просто съм го оцветил с моливи в паметта си, представяш ли си.

Имаше чувството, че ще заплаче. През цялото време бе прегръщал Роуан, докато тя плачеше, а самият той не бе проронил и сълза. Но сега му идеше да се разреве, о, как искаше тя да е тук.

Шофьорът се засмя.

— О, да, небето си е лилаво, може и така да се каже.

— Точно такова си е — рече Майкъл. — Ти си роден някъде между Мегазин и реката, нали? Този глас ми е познат.

— Ама какво говориш бе, момче, я си гледай твоя глас — подразни го шофьорът. — Роден съм на „Вашингтон“ и „Сейнт Томас“ за твое сведение, най-малкият съм от девет деца. Вече няма такива големи семейства. — Таксито сега пълзеше по булеварда, мекият влажен августовски бриз нахлуваше през отворените прозорци. Уличните лампи току-що бяха светнали.

Майкъл затвори очи. Дори безкрайната филипика на таксиметровия шофьор беше като музика за него. Но за тази ароматна и обгръщаща топлина той бе жадувал от дъното на душата си. Имаше ли друго място на света, където въздухът има толкова живо присъствие, където бризът те целува и те гали, където небето пулсира и е живо? О, господи, студът вече го нямаше!

— Казвам ти, никой няма право да бъде толкова щастлив, колкото мен — каза Майкъл. — Никой. Погледни само дърветата — каза той и отвори очи, за да се вгледа в черните извити клони.

— Къде, по дяволите, си бил, синко? — попита шофьорът. Беше нисък мъж с бейзболна шапка. Единият му лакът стърчеше наполовина през прозореца.

— О, бях в ада, братче, и мога да ти кажа нещо за него. Там не е горещо. Студено е. Хей, виж, това там е хотел „Пончартрейн“ и си е все същият, мамка му, все същият. — Всъщност хотелът изглеждаше малко по-елегантен и класен, отколкото в старите дни. Имаше спретната синя тента и старото допълнение от портиери и пиколи, които чакаха пред стъклените врати.

Майкъл едва се сдържаше на мястото си. Искаше да излезе от колата, да се разходи, да стъпи на стария паваж. Но беше казал на шофьора да го откара на Първа улица и после да се върнат в хотела, а до Първа улица имаше още време.

Довърши втората бира точно когато излязоха под светлините на Джаксън авеню и тогава всичко се промени. Майкъл не си спомняше преходът да е бил толкова драматичен, но дъбовете станаха по-високи и определено по-гъсти; жилищните сгради с апартаменти отстъпиха пред бели къщи с коринтски колони; целият някак задрямал здрачен свят изглеждаше внезапно забулен в меко, искрящо зелено.

— О, Роуан, само да беше тук — прошепна Майкъл. Ето там беше къщата на Джеймс Галиър, на ъгъла на „Сейнт Чарлз“ и „Филип“, великолепно реставрирана. А от другата страна на улицата къщата на Хенри Хоуард, издокарана с ново палтенце от боя. Железните огради пазеха морави и градини. — Господи, у дома съм!

Когато излезе от летището, той съжали, че бе пил толкова много — беше му ужасно трудно да се оправи с куфара и да намери такси — но сега всичко това бе минало. Когато таксито зави по Първа улица и навлезе в тъмното зелено сърце на Гардън Дистрикт, Майкъл беше в екстаз.

— Осъзнаваш ли, че тук всичко е както си е било! — обърна се той към шофьора. Изпълваше го някаква безмерна благодарност. Подаде му една бира, но шофьорът отказа със смях.

— По-късно, синко. А сега, казвай къде отиваме? — И бавно, като в сън, те се плъзнаха покрай огромните имения. Майкъл видя тротоарите с плочки, високите магнолии грандифлори с техните искрящи зелени листа.

— Просто карай, но много бавно, нека тоя там да ни задмине, много бавно, докато не ти кажа да спреш.

Бе избрал най-красивия час на вечерта за своето завръщане. Сега не мислеше нито за виденията, нито за загадъчната си мисия. Бе така изпълнен с щастие, че едва успяваше да мисли за онова, което виждаше, и за Роуан. Това беше тест за любовта, каза си той в унес, когато не можеш да понесеш да си толкова щастлив, без другият да е до теб. Беше наистина уплашен от сълзите, които всеки миг щяха да облеят лицето му.

Таксиметровият шофьор отново заговори. Всъщност изобщо не бе млъквал. Сега дърдореше за Църквата на изкуплението и как е било едно време, как всичко отивало към провал. Да, Майкъл искаше да види старата църква.

— Бях иподякон в нея — каза той.

Но това нямаше значение, то можеше да почака. Защото, като вдигна очи, Майкъл видя къщата.

Видя дългите и тъмни странични стени да се простират настрани от ъгъла; видя незабравимата метална ограда с ковани рози; видя дъбовете пазачи, прострели огромните си клони като мощни закрилящи ръце.

— Ето я — каза той и гласът му неусетно изгуби силата си и премина в шепот. — Завий надясно и спри там. — После взе бирата и излезе от колата. Стигна до ъгъла и застана диагонално срещу къщата.

Сякаш целият свят притихна. Сега се чуваха и цикадите — дълбоко жужене, което се надигаше сякаш отвсякъде и което караше самите сенки да изглеждат живи. И тогава чу още един, напълно забравен звук — пронизителният писък на птици.

„Горски звуци“, помисли той, докато се взираше в притъмняващите и запуснати веранди, сега покрити от булото на ранния здрач; нито светлинка не потрепваше иззад високите прозорци и множеството дървени капаци.

Небето сияеше и искреше над покрива, меко и опъстрено във виолетово и златно. То се разкриваше беззвездно и красиво зад далечната колона на високата втора веранда и под подпорния корниз, бугенвилията се спускаше буйно от покрива. Дори в мрака Майкъл виждаше пурпурните й цветове. Можеше да проследи и розите по желязната ограда. Виждаше капителите на колоните, странна италианска смесица от дорийски стил при страничните колони, йонийски при тези при входа и коринтски при горните.

Той изпусна дълга печална въздишка. Отново изпитваше онова неизразимо щастие, но сега то бе премесено и с непонятна тъга. „Всички тези дълги години“, помисли си дори насред радостта. Споменът му се беше променил само в един аспект. Къщата беше по-голяма, много по-голяма, отколкото я помнеше. Всички тези стари места бяха по-големи; самият мащаб на всичко тук за миг му се стори почти невъобразим.

И все пак присъстваше онова усещане за живителна, пулсираща близост спрямо всичко — меката избуяла зеленина зад ръждясалата метална ограда, която се смесваше с мрака, песента на цикадите, гъстите сенки под дъбовете.

— Рай — прошепна Майкъл. Вдигна поглед към фините зелени вейки, които покриваха клоните на дъбовете, и сълзите преляха от очите му. Споменът за виденията беше опасно близо. Докосваше го като с тъмни криле. Да, къщата, Майкъл.

Той стоеше като закован, бирата студенееше в дланта на облечената му в ръкавица ръка. Какво му говореше жената с тъмната коса?

Със сигурност знаеше само, че здрачът пееше. Жегата пееше. Остави погледа си да се зарее към другите къщи наоколо, нищо, нищо, освен може би стелещата се хармония на огради, колони и тухлени зидарии, дори мънички неукрепнали миртови дървета, които се бореха за живот по ивиците кадифена зеленина. В душата му нахлу топъл покой и за секунда споменът за виденията и тяхната ужасна заръка му се изплъзна. Посегна назад, назад към детството си, не за да открие спомен, а връзка. Моментът се разтегли, премина извън обсега на всяка мисъл, извън обсега на всички безпомощни и неадекватни думи.

Небето притъмняваше. Все още беше с цвета на аметист, сякаш се бореше с нощта чрез тлеещ, но неуморен огън. И все пак светлината си отиваше. И когато изви леко глава, за да погледне надолу по улицата, в посока към реката, Майкъл видя, че там небето е чисто злато.

Дълбоко, дълбоко в него бяха спомените, спомени за момче, което тръгва по тази улица от претъпканите малки къщички близо до реката, за момче, което стои на същото това място всяка привечер. Но настоящето продължаваше да затъмнява всичко и той не направи усилие да си припомни, защото не искаше да прекъсва тихия прилив на усещания от всичко наоколо, този момент на чист покой.

И едва сега, когато пак извърна бавно поглед, изпълнен с любов, към самата къща, към дълбокия й портал с формата на огромна ключалка, споменът за виденията отново се върна. Портал. Да, те му бяха казали за този портал! Но не ставаше дума буквално за портал. И все пак гледката на огромната ключалка и сенчестия вестибюл зад нея… Не, не можеше да става дума за истински портал. Той отново отвори очи и пак ги затвори. Усети, че се взира сякаш в транс в прозорците на северната стая на втория етаж и тогава, с внезапна тревога, видя зловещо сияние на огън.

Не, не може да бъде. В същия този миг осъзна, че това са само свещи. Потрепващото пламъче не се разрастваше и той се учуди защо човекът в къщата си свети така.

Градината сякаш се сгъстяваше и затваряше в мрака. Той трябваше да се съвземе, ако искаше да мине покрай оградата и да погледне и отзад, към страничния двор. Искаше да го направи, но високият северен прозорец го задържаше. Сега видя по дантелените завеси да се движи сянка на жена. И дори през тях успя да различи мръсните тапети на цветя в горния ъгъл на стената.

Внезапно погледна към краката си. Бирата бе паднала от ръката му и се пенеше в канавката. „Пиян съм“, помисли си той. „Прекалено пиян съм. Ти си идиот, Майкъл.“ Но това нямаше значение. Напротив, така се чувстваше някак по-могъщ, прекоси отривисто улицата с тежки и неравни стъпки и се озова пред портата.

Провря пръсти през желязната плетеница на оградата, взираше се в праха и наносите по олющените дъски на предната веранда. Камелиите бяха израснали като дървета, които надвисваха над перилата. Каменната пътека бе покрита с листа. Той промуши крак през металната ограда. Беше лесно да я прескочи.

— Хей, приятел!

Изумен, Майкъл се обърна и видя, че таксиметровият шофьор е до него. Беше много нисък. Дребен човечец с голям нос, очите му се губеха в сянката на бейзболната шапка, приличаше на превъзбуден горски трол.

— Какво се опитваш да правиш? Да не си си изгубил ключа?

— Не живея тук — отвърна Майкъл. — Нямам ключ. — И внезапно се разсмя на абсурдността на ситуацията. Чувстваше се замаян. Сладкият ветрец, който идваше откъм реката, бе прекрасен и тъмната къща бе точно отпред, почти на ръка разстояние.

— Хайде, нека те откарам в хотела, нали каза „Пончартрейн“? Нали така? Ще ти помогна да се качиш до стаята си.

— Не още — каза Майкъл, — само минутка. — Обърна се и тръгна надолу по улицата, внезапно объркан от потрошените и неравни, напълно лилави камъни, точно както ги помнеше. Нима нищо тук не беше избледняло? Избърса лицето си. Сълзи. Обърна се и погледна към страничния двор.

Миртовите дървета бяха пораснали неимоверно. Бледите им восъчни дънери бяха доста дебели. Огромната морава, която той помнеше, бе цялата в плевели, а старият чемшир бе расъл свободно и без поддръжка. И все пак беше прекрасно. Майкъл обичаше дори старите дървени решетки отзад, наклонени под тежкото бреме на преплетените увивни растения.

„И точно тук стоеше онзи мъж“, помисли си той, когато успя да различи далечното миртово дърво, онова, което се издигаше високо над стената на съседната къща.

— Къде си? — прошепна. Виденията отново надвиснаха плътно над него. Почувства, че полита към оградата и чу стона на железните й сухожилия. Някакъв тих шум се чу от зеленината встрани, точно вдясно от него. Той се обърна, зърна движение в листата. Цветовете на камелията падаха по меката земя. Майкъл коленичи, посегна през оградата и взе едно от тях — червено и прекършено. Говореше ли му нещо таксиметровият шофьор?

— Всичко е наред, приятел — каза Майкъл, вгледан в цветчето в ръката си, опитваше се да го види по-добре в мрака. Дали не бе мярнал проблясък на черна обувка точно пред себе си, отвъд оградата? И отново шумоленето. Боже, той се взираше в мъжки крак. Някой стоеше само на инч пред него. Изгуби равновесие, щом погледна нагоре, и когато коленете му се удариха в плочите, видя някаква фигура да се извисява над него, да се взира в него през оградата, а в очите й се отразяваше само искрица светлина. Непознатият първо изглеждаше като замръзнал, с разширени очи, втренчени в Майкъл с тревога и напрегнатост. После мъжът протегна ръка — бяло петно в тъмното. Майкъл пристъпи назад по плочите, в него се бе надигнала инстинктивна и някак необорима тревога. Но сега, щом се вгледа в избуялата зеленина, разбра, че там няма никого.

Празнотата бе така ужасяващо внезапна, както и изчезналата фигура.

— Боже, помогни ми — прошепна Майкъл. Сърцето му биеше силно в гърдите. Не можеше да се изправи. Шофьорът на таксито го дръпна за ръката.

— Хайде, синко, преди да е минала патрулката!

Беше издърпан и със силно олюляване стана на крака.

— Видя ли го? — прошепна. — Всемогъщи боже, това беше същият мъж! — Взря се в шофьора. — Казвам ти, беше същият мъж.

— Аз пък ти казвам, синко, че трябва да те закарам в хотела. Това е Гардън Дистрикт, момче, забрави ли? Не можеш да бродиш наквасен тук!

Майкъл отново залитна. Тежко запристъпва назад от камъните към тревата, после се обърна, посегна да се хване за дървото, но там нямаше дърво. И шофьорът отново го прихвана. После го задържа още един чифт ръце. Майкъл се извъртя. Ако беше мъжът, сигурно щеше да се разкрещи като откачен.

Но от всички хора на света той видя точно англичанина, онзи белокос тип с костюм от туид, който бе пътувал с него в самолета.

— Какво, по дяволите, правите тук? — прошепна Майкъл. Но дори през мътилката на алкохола видя благото изражение на мъжа, сдържаното му и изискано поведение.

— Искам да ти помогна, Майкъл — каза той с безмерна кротост. Имаше от онези богати и безкрайно любезни английски гласове. — Ще ти бъда много благодарен, ако ми позволиш да те отведа в хотела.

— Да, май това ще е най-умното в момента — каза Майкъл, като осъзнаваше ясно, че едва изговаря думите. Вгледа се обратно в градината, във високата фасада на къщата, сега почти напълно изгубена в мрака, макар че късчетата небе, надничащи през клоните на дъбовете, все още излъчваха меко сияние. Като че англичанинът и шофьорът си говореха нещо. Като че англичанинът плащаше сметката.

Майкъл се опита да бръкне в джоба на панталоните си за щипката с парите, но ръката му все се плъзгаше безрезултатно по плата. Той отстъпи от двамата мъже, политна напред и пак се притисна към оградата. Сега почти цялата светлина си бе отишла от моравата, от далечните буйни шубраци. Дървените решетки и тежките растения по тях бяха само някаква качулата форма в нощта.

И все пак под най-далечното миртово дърво Майкъл съвсем ясно различи слаба човешка фигура. Видя бледия овал на мъжкото лице и пред невярващия му взор се очертаха същата твърда бяла якичка от онова време, същата копринена вратовръзка.

Боже, сякаш е излязъл от роман. Беше видял същите детайли само преди миг в паниката си.

— Хайде, Майкъл, нека те отведа — каза англичанинът.

— Първо трябва да ми кажеш нещо — отвърна Майкъл. Беше започнал да трепери. — Виж, виждаш ли онзи мъж?

Но сега и той самият видя единствено сенки. Някъде от спомените долетя гласът на майка му, млад, отривист и болезнено близък:

— Майкъл, знаеш, че там няма никакъв мъж.

Осем

След като Майкъл си тръгна, Роуан седна на западния пристан и остави слънцето да я сгрява. Мислеше за всичко случило се някак несвързано и сънливо. Беше леко шокирана и наранена от него, някак прекрасно наранена.

Нищо не можеше да заличи срама и вината, които изпитваше, задето бе натоварила Майкъл със своите съмнения и печал. Но не това я тревожеше сега.

Нямаше да стане добър неврохирург, ако се задържаше задълго над грешките. Най-подходящото и най-инстинктивното за Роуан беше да оцени грешката и да реши как може да я избягва в бъдеще, а после да отмине нататък.

И тогава тя се замисли за самотата си, за тъгата си, за разкриването на собствената си нужда, която я бе накарала да падне в прегръдките на Майкъл, а също и за факта, че той я бе успокоявал с радост, че това ги бе привлякло един към друг, бе оцветило дълбоко новата им връзка по напълно непредвидим начин.

После започна да мисли за него.

Никога не бе обичала мъж на възрастта на Майкъл; никога не си бе представяла толкова безкористност и простота като тези, които личаха и в най-спонтанните му думи и жестове. Беше неподготвена за това и очарована от богатата му душа. А колкото до начина, по който правеше любов, е, той беше почти перфектен. Харесваше го груб и дързък, точно като нея; беше нещо като взаимно изнасилване. Искаше й се да можеха да го повторят сега.

А за Роуан, която толкова дълго бе държала духовната си и физическа жажда напълно разделени, като задоволяваше първата чрез медицината, а втората чрез почти анонимни сексуални партньори, внезапното събиране на двете в един добър, интелигентен, неустоимо гальовен и очарователно пленителен и красив човек със завладяващата комбинация от мистериозни психологически и психически проблеми, беше просто повече, отколкото можеше да понесе. Тя поклати глава и се изсмя тихичко на себе си, после отпи от кафето. „Дикенс и Вивалди — прошепна. — О, Майкъл, моля те, върни се при мен. Върни се скоро.“ Той беше дар от морето.

Но какво, за бога, щеше да се случи с него, дори и да се върнеше още сега? Тази фиксидея за виденията, къщата и предназначението го унищожаваше. И освен това Роуан имаше неясното усещане, че той няма да се върне.

Сега, докато седеше полузаспала под ясното следобедно слънце, тя ни най-малко не се съмняваше, че в момента Майкъл е пиян и че ще се напие още повече, преди дори да е стигнал онази мистериозна къща. За него щеше да е много по-добре, ако го беше придружила, за да се грижи за него, да се опитва да го успокоява при сътресенията по време на пътуването.

Сега й хрумна, че всъщност бе изоставила Майкъл два пъти — веднъж, когато го бе предала твърде бързо и твърде лесно на бреговата охрана, и тази сутрин, когато го пусна да замине за Ню Орлиънс сам.

Разбира се, никой не очакваше да тръгне с него. Но и никой не знаеше какво изпитва към Майкъл, нито какво Майкъл изпитва към нея.

А колкото до виденията му, тя бе мислила за тях надълго и нашироко и не бе стигнала до никакво заключение, освен че може би не се дължат на физиологична причина. Тяхната подробност — тяхната особеност — я стряскаше и някак я плашеше. И все онова усещане, че наивността на Майкъл е опасна, че е свързана изобщо с отношението му за злото. Той разбираше повече доброто.

Но защо, когато пътуваха насам от Сан Франциско, й бе задал онзи странен въпрос: дали не се опитваше да я предупреди за нещо?

Беше видял смъртта на Греъм, когато докосна ръката й, защото тя мислеше за нея. И това я измъчваше. Но как би могъл Майкъл да сметне това за нарочно предупреждение? Дали не бе усетил нещо, за което тя нямаше и представа?

Колкото по-дълго стоеше на слънцето, толкова повече установяваше, че не може да мисли ясно и че копнежът й по него е станал непоносим, вече достигаше точката на страданието.

Тръгна по стълбата към стаята си. Тъкмо пристъпи под душа, когато се сети нещо. Напълно бе забравила да използва контрацептиви с Майкъл. Не за първи път бе проявявала подобна глупост, но все пак не се бе случвало от много години.

Но вече беше сторено, нали така? Завъртя крана и пристъпи назад към плочките, като остави водата да я облива. Представи си, че има дете от него. Но това беше откачено. Тя не искаше деца. Никога не бе искала деца. Отново си спомни за ембриона в лабораторията, омотан с всичките онези жици и тръби. Не, нейната съдба бе да спасява живот, не да го създава. Какво значеше това? Сега щеше да се тревожи седмица-две; после щеше да разбере, че не е бременна, и всичко щеше да е наред.

Когато излезе от банята, толкова й се спеше, че едва осъзнаваше какво върши. Откри ризата на Майкъл захвърлена на леглото, онази, която бе свалил през нощта. Синя работна риза, но колосана и изгладена като официална. Това й хареса. Сгъна я грижливо и легна, като я притискаше в ръцете си — сякаш беше дете, гушнало любимото си одеялце или плюшена играчка.

Спа шест часа.

Когато се събуди, знаеше, че вече не може да остане сама в тази къща. Като че Майкъл бе оставил топлия си отпечатък върху всичко. Чуваше тембъра на гласа му, смеха му, виждаше огромните му сини очи, които се взират сериозно в нея през очилата с рогови рамки, усещаше облечените му в ръкавици пръсти да докосват зърната й, бузата й.

Беше твърде рано да очаква да се обади и сега къщата изглеждаше още по-празна след присъствието на неговата топлина.

Веднага се обади в болницата. Разбира се, имаха нужда от нея. Все пак беше събота вечер в Сан Франциско. Спешното на Общинската болница бе вече препълнено. Жертви прииждаха в центъра по травматология на Университетската от някаква верижна катастрофа на Магистрала 101, а в Мисионерската имаше няколко простреляни.

Още щом пристигна, в хирургията я чакаше пациент, интубиран и анестезиран — жертва на опит за убийство с брадва, който беше изгубил много кръв. Стажантът бързо четеше анамнезата, докато Роуан си миеше ръцете. Доктор Симънс вече бе отворил черепа. Още щом влезе в леденостудената операционна, Роуан видя, че той я посреща с облекчение.

Огледа добре присъстващите, докато протягаше ръце да й облекат стерилната зелена престилка и да й сложат латексовите ръкавици. Две от най-добрите сестри на смяна; на единия стажант му призлява; другият изглежда много развълнуван от случващото се; анестезиологът не й беше любимец, но го биваше. Доктор Симънс вече бе свършил доста добра работа.

А ето го и пациентът, анонимния пациент, повдигнат до нещо като седнало положение, с наведена глава и отворен череп. Лицето и крайниците му бяха напълно скрити под множество слоеве зелена памучна тъкан, освен двата голи, безпомощни крака.

Тя тръгна към главата на масата, към отпуснатото тяло, като кимна на думите на анестезиолога. После натисна с десния си крак педала, който настройваше огромния двоен хирургически микроскоп, фокусира го върху открития мозък, чиято тъкан бе разделена от блестящи метални щипки.

— Боже, що за ужасна бъркотия — прошепна.

Тих, деликатен смях.

— Тя знаеше, че ще дойдете, доктор Мейфеър — обади се по-възрастната от сестрите, — затова каза на мъжа си да продължава и да я халоса още веднъж с брадвата.

Роуан се усмихна зад маската, очите й се присвиха.

— Какво мислите, доктор Симънс? — попита. — Можем ли да изчистим всичката тази кръв оттук, без да изсмучем твърде много от мозъка на дамата?

И пет часа изобщо не помисли за Майкъл.

Беше два часът, когато се прибра. Къщата бе мрачна и студена, каквато и очакваше да бъде, но за първи път не мислеше за Ели. Не мислеше с болка и смущение за Греъм.

На секретаря нямаше съобщение от Майкъл. Това я разочарова, но не я изненада. Виждаше го съвсем ясно как се клатушка пиян на слизане от самолета. В Ню Орлиънс беше пет часът. Не можеше да се обади в хотел „Пончартрейн“.

„Най-добре беше да не мисли много за това сега“, реши тя, когато отново се запъти към леглото.

Най-добре да не мисли за документа в сейфа, който й забраняваше да се върне в Ню Орлиънс.

Най-добре да не мисли, че може да хване самолета и да иде при него. Най-добре да не мисли за Ендрю Слатъри, нейния колега, който все още не беше нает в Станфорд и със сигурност щеше да я замести в Университетската за няколко седмици. Защо, по дяволите, бе попитала Ларк за Слатъри тази вечер? Беше му се обадила точно след полунощ специално да го попита дали Слатъри си е намерил работа. Нещо ставаше в трескавия й малък мозък.

Беше три часът, когато отново отвори очи. В къщата имаше някой. Не знаеше дали я беше събудил звук, или вибрация, знаеше само, че там има някой. Цифрите на електронния часовник бяха единствената светлинка, освен далечното сияние на града. Силен напор на вятъра удари внезапно прозорците и донесе порой от искрящи пръски.

Тя осъзна, че къщата се движи силно на пилоните си. Чу се тихо потракване на стъкло.

Стана възможно най-тихо от леглото, извади трийсет и осемкалибровия си пистолет от чекмеджето на тоалетката, запъна ударника и заслиза по стълбата. Държеше пистолета с две ръце, както Чеиз, нейният приятел полицай, я бе научил. Беше се упражнявала и знаеше как да го използва. Не беше толкова изплашена, колкото ядосана, много ядосана и нащрек.

Не чу никакви стъпки. Само вятърът виеше далече в комина и караше дебелите стъклени стени да стенат тихо.

Виждаше дневната точно под себе си, обляна в обичайното синкаво лунно сияние. Още един залп от пръски удари прозорците. Чу и „Сладката Кристин“ да се удря с тъп тътен в гумите, закрепени по дължината на северния пристан.

Слезе тихо, стъпало по стъпало, очите й обхождаха празните стаи при всяка извивка на стълбата, докато не стигна до пода. Оттук можеше да види всяка част от къщата, освен банята зад себе си. Но навсякъде зърна само празнота и „Сладката Кристин“, която се полюляваше тромаво. После тръгна предпазливо към вратата на банята.

Малкото помещение беше празно. Нищо не беше докоснато. Чашата от кафе на Майкъл още стоеше на плота на тоалетката. Усети аромата на одеколона му.

Като погледна отново към предните стаи, тя се облегна на рамката на вратата. Яростта на вятъра, който удряше по стъклените стени, я тревожеше. Беше го чувала и преди, но преди много време. И само веднъж бе толкова силен, че да счупи стъклото. Но такава буря никога не бе настъпвала през август. Беше си зимно явление, придружено от пороен дъжд, който наводняваше хълмовете на Марин Каунти и заливаше улиците с кал, а понякога и подронваше основите на къщите.

Сега, някак смътно развълнувана, тя гледаше как водата се плиска, пръска по дългите пристани и ги опъстря с тъмни петна. Виждаше замръзналите капки по стъклото на кокпита на „Сладката Кристин“. Дали тази внезапна буря я беше заблудила? Опъна невидимите си антени. Слушаше.

Не чу никакъв чужд шум отвъд стенанията на стъклото и дървото. Но все пак нещо тук не беше наред. Не беше сама. И натрапникът не беше на втория етаж, беше сигурна в това. Беше някъде наблизо. Наблюдаваше я. Но къде?

Не можеше да намери никакво обяснение за онова, което чувстваше.

Електронният часовник в кухнята издаваше тихичко, едва доловимо тракане, докато цифрите се превъртаха, за да разкрият, че вече е три и пет сутринта.

С крайчеца на окото си тя долови движение. Не се обърна, за да погледне натам. Предпочете изобщо да не помръдва. И постепенно, като извръщаше поглед право към левия прозорец, без да обръща глава, тя видя фигурата на някакъв мъж на западния пристан.

Изглеждаше със слабо телосложение, с бяло лице, тъмна коса. Позата му не беше нито прикрита, нито заплашителна. Стоеше странно изопнат, с отпуснати до тялото ръце. Със сигурност не го виждаше добре, защото дрехите му й се сториха неподходящи до степен на невъзможност — съвсем официални, с елегантна кройка.

Гневът й нарасна и я обзе ледено спокойствие. Съобразяваше мигновено. Той не можеше да влезе в къщата през вратите към пристаните. Не можеше и да мине през дебелото стъкло. И ако се опиташе да го застреля, което със сигурност й се щеше да направи, щеше да пробие дупка в стъклото. Разбира се, може би и той щеше да насочи пистолет към нея, щом я видеше. Но защо да го прави? Натрапниците искат да влязат вътре. Пък и тя беше почти сигурна, че той вече я е видял, че я е наблюдавал, че и сега я наблюдава.

Обърна глава много бавно. Усещането й за опасност нарастваше. Гледаше спокойно как мъжът приближава към стъклото.

— Ела тук, копеле, с удоволствие ще те убия — прошепна тя, усещайки как косъмчетата по врата й щръкват. Някакъв прекрасен студ пробяга по цялото й тяло. Тя искаше да го убие, който и да беше, взломаджия или откачен. Искаше да го издуха направо от палубата със своя трийсет и осемкалибров пистолет. Или да го кажем по-просто, с всяка сила, която бе под неин контрол.

Бавно, с две ръце, тя вдигна пистолета. Насочи го директно към него и протегна ръце, както Чеиз я беше научил.

Натрапникът обаче продължи да я гледа и през студения си гняв тя започна да се чуди на някои физически детайли, които не бе забелязала досега. Тъмната му коса беше чуплива, лицето му — изпито и фино, имаше нещо тъжно и умолително в мрачното му изражение. Главата му бе извита леко настрани, като че разговаряше с нея, като че й говореше.

„Кой, за бога, си ти?“ — помисли Роуан. Несъответствията започнаха бавно да я поразяват, заедно с една съвършено странна мисъл. Това не е каквото изглежда. Това е някаква халюцинация! И с внезапен вътрешен обрат гневът й премина в подозрение и накрая в страх.

Тъмните очи на мъжа я гледаха умолително. Той вдигна бледите си ръце и прилепи пръсти към стъклото.

Тя не можеше нито да помръдне, нито да говори. Но след миг, вбесена от безпомощността и ужаса си, изкрещя:

— Връщай се в дупката, от която си изпълзял! — Гласът й звучеше силен и ужасен в празната къща.

Сякаш да й отговори, да я разстрои и победи съвсем, натрапникът бавно изчезна. Фигурата му стана прозрачна, после напълно се стопи, докато от него не остана нищо, освен ужасната и напълно побъркваща гледка на празния пристан.

Огромното стъкло изтрака. Последва още един гръм оттам, сякаш вятърът блъскаше в него. После морето като че се успокои. Напорът на водата изчезна. И къщата отново стана тиха. Дори „Сладката Кристин“ се укроти в канала зад пристана.

Роуан продължаваше да гледа празния кей. После усети, че ръцете й са мокри от пот и треперят. Усещаше пистолета невероятно тежък и някак опасно неконтролируем. Всъщност цялата трепереше. Въпреки това тръгна право към стъклената стена. Вбесена от беззащитността си пред това нещо, тя докосна стъклото там, където то бе сложило длани. Стъклото беше замъглено и осезаемо топло. Но не като стоплено от човешка ръка, тъй като тя не би могла да сгрее толкова студена повърхност, а сякаш е било нагрявано с нещо.

Отново огледа голите дъски. Втренчи се в мрака, в диамантената вода и далечните успокояващи светлини на Сосалито от другата страна на залива.

Тръгна бързо към кухнята, остави пистолета и взе телефона.

— Искам да се свържа с хотел „Пончартрейн“ в Ню Орлиънс, моля — каза тя, гласът й трепереше. Единственото, което можеше да направи сега, за да се успокои, докато чакаше, беше да се ослушва, да се увери в онова, което вече знаеше — че е съвсем сама.

Нямаше смисъл да проверява бравите и резетата. Нямаше смисъл да наднича в шкафове, ниши и всички ъгълчета. Нямаше никакъв смисъл.

Беше почти обезумяла, когато й отговориха от хотела.

— Трябва да говоря с Майкъл Къри — каза тя. — Трябва да е пристигнал тази нощ — добави. — Не, няма значение, че в Ню Орлиънс е пет и двайсет. Моля, звъннете му.

Като че ли стоя цяла вечност там сама, твърде потресена, за да се замисли колко е егоистично да буди Майкъл в този час. Тогава операторът отново се обади:

— Съжалявам, но господин Къри не отговаря.

— Опитайте отново. Изпратете някой в стаята му. Трябва да говоря с него.

Накрая, когато те отказаха да го събудят и разбира се, да влязат в апартамента му без разрешение — за което не можеше да ги вини — тя остави спешно съобщение, затвори телефона, отпусна се върху камината и се опита да помисли.

Беше сигурна какво е видяла, абсолютно сигурна. Привидение на пристана, гледаше я, изучаваше я! Някакво същество, което можеше да се появява и изчезва, когато си поиска. И все пак беше видяла някакви отблясъци по краищата на яката му; защо в косата му имаше капчици влага? Защо стъклото бе топло на допир? Чудеше се дали това нещо бе материално, когато е видимо, и дали тази материя се е разтворила, когато то „изчезна“.

Всъщност умът й отново прибягна към науката — тя знаеше, че това е силата й — но все пак не успя да преодолее паниката, ужасното чувство на безпомощност, което я бе завладяло и още не искаше да си отиде, което я караше да се страхува в собствения си дом, където никога не се бе страхувала от нищо.

А дали вятърът и дъждът бяха част от това, зачуди се. Със сигурност не си ги беше въобразила. И най-вече, защо това същество се бе явило точно на нея?

— Майкъл — прошепна Роуан. Името се отрони от устните й като молитва. После се изсмя тихичко. — Май и аз ги видях.

Стана и започна бавно да обикаля къщата с равномерна крачка, като святкаше всички лампи.

— Е, добре — каза тя спокойно. — Ако се върнеш, искам да е съвсем светло. Боже, нима не е абсурд? Нещо, което може да развълнува водите на залива Ричардсън, съвсем лесно ще завърти и един ключ за осветлението.

Но тя искаше да е светло. Беше изплашена. Отиде в спалнята, заключи вратата след себе си, заключи и вратата на дрешника, а после и вратата на банята, и легна, като натрупа възглавниците под главата си и остави пистолета наблизо.

Запали цигара, въпреки че мразеше да пуши в леглото, и изключи миниатюрните червени светлинки на алармата за дим.

„Призрак беше“, помисли. „Представете си само, видях призрак. Никога не съм вярвала в тях, но видях призрак. Няма какво друго да е. Няма какво друго. Но защо ще се явява на мен?“ И пред очите й отново изникна умолителното му изражение и цялото преживяване се върна при нея с ужасна яснота.

Изведнъж се почувства много нещастна, че не може да се свърже с Майкъл, защото Майкъл беше единственият човек на този свят, който може би щеше да повярва на случилото се и единственият, на когото тя можеше да се довери.

Всъщност беше развълнувана; странно, но се чувстваше също както в нощта, когато бе спасила живота му. Случи ми се нещо ужасно и страховито. Искаше да го сподели с някого. Лежеше с широко отворени, втренчени в ярката жълта лампа на спалнята очи и мислеше: „Защо се яви на мен?“.

Толкова странен бе начинът, по който създанието бе прекосило пристана и се бе вгледало в нея през стъклото.

— Като че аз бях странната.

Вълнението й не угасваше, но изгревът на слънцето й донесе огромно облекчение. Рано или късно Майкъл щеше да се събуди от пиянския си сън. Щеше да види, че лампичката за съобщения на телефона му свети, и със сигурност щеше да се обади.

— Ето, отново искам нещо от него, обаждам му се, без да знам какво става там, нуждая се от него…

Тя се унесе, в топлата сладка сигурност на слънчевата светлина, която се изливаше през стъклото, сгушена в топлите възглавници, увита в завивката от съшити шарени парчета плат. Мислеше за него, за тъмния мъх по ръцете му, за големите му очи, взрени в нея през очилата. И вече погълната от съня си помисли: „Дали този призрак има нещо общо с него?“.

Виденията. Искаше да каже: „Майкъл, това има ли нещо общо с виденията?“. После сънят някак се изроди в абсурд и тя се събуди, съпротивляваща се на гротескността и нереалността както винаги. По-добре да е будна, да мисли — Слатъри щеше да я замести и дори Ели да съществува някъде там, сигурно изобщо не се интересува дали Роуан се е върнала в Ню Орлиънс, трябва да е така, нали? Защото там отвъд сигурно е несравнимо по-добре; и отново потъна в безпаметен сън.

Девет

Майкъл се събуди внезапно, жаден и горещ под завивките, макар че в стаята бе доста хладно. Беше с шорти и с риза — ръкавите не бяха разкопчани, яката не беше свалена. Носеше и ръкавиците.

В края на малкия, застлан с пътека коридор, се виждаше слаба светлинка.

Над мекото всеобхватно жужене на климатика се дочуваше и някакъв шум, като от хартия.

„Мили боже, къде съм?“ — помисли си Майкъл. Седна. В края на малкия коридор имаше нещо като салон, а в него пиано от бяло, лъскаво дърво, зад което се виждаха диплите на драперия на цветя. Трябваше да е апартаментът му в хотел „Пончартрейн“.

Нямаше спомен да е идвал тук. И в същия миг се вбеси на себе си, задето се бе напил толкова. После еуфорията от предната вечер се върна, върна се и образът на къщата на Първа улица под виолетовото небе.

„Аз съм в Ню Орлиънс“, помисли той. И усети прилив на щастие, който разсея цялото му объркване и вина.

— Аз съм у дома — прошепна. — Каквото и да съм направил, аз съм у дома.

Но как бе успял да се добере до хотела? И кой беше в салона? Англичанинът. Последният му ясен спомен беше, че говори с него пред къщата на Първа улица. А след това си спомни и друго: отново видя тъмнокосия мъж зад черната метална ограда, който се взираше надолу към него. Видя искрящите очи само на няколко крачки от себе си и странно бледото и безстрастно лице. Обзе го някакво особено чувство. Не беше точно страх. Беше нещо по-дълбоко. Тялото му се напрегна, като при опасност.

Как бе възможно този мъж почти да не се е променил за толкова години? Как бе възможно преди миг да е там, а в следващия вече да го няма?

Струваше му се, че знае отговорите на тези въпроси, че винаги е знаел, че този мъж не е обикновен. Но внезапната поява на една толкова чужда мисъл почти го накара да се разсмее.

— Откачаш, мой човек — прошепна той.

Сега обаче трябваше да се вземе в ръце, на това странно място, и да разбере какво иска онзи англичанин.

Бързо огледа стаята. Да, това беше старият хотел. Почувства някаква сигурност, когато видя леко избелелия килим, боядисания климатик под прозорците и тежкия старомоден телефон на малкото резбовано писалище. Лампичката за съобщения мигаше в мрака.

Вратата на банята беше отворена и разкриваше малко от белите плочки.

Вляво от него беше дрешникът и отвореният му куфар, и — чудо на чудесата — на масичката до леглото имаше кофичка с лед, покрита с миниатюрни капчици влага — а в леда лежаха три дълги кутии „Милърс“.

— Боже, това е самото съвършенство!

Свали дясната си ръкавица и докосна една от кутиите. Проблесна образ на униформен сервитьор — същата стара вбесяваща и ненужна информация. Сложи си пак ръкавицата и отвори бирата. Изпи половината на големи глътки. После стана, отиде в банята и се изпика.

Дори в меката утринна светлина, която проникваше през летвите на капаците, успя да види, че комплектът му за бръснене е подреден на мраморната масичка. Взе четката за зъби и пастата и се изми.

Сега се чувстваше малко по-добре, главоболието като че поотслабна, отвратителното настроение също. Среса се, изпи остатъка от бирата и се почувства почти нормално.

Смени си ризата и обу панталоните. Взе още една бира от кофичката с лед, прекоси коридорчето и влезе в огромна, елегантно обзаведена стая.

Въпреки множеството кадифени канапета и столове, англичанинът седеше на малка дървена табуретка. Беше приведен над цял куп папки от кафяв картон и изписани на машина страници. Беше строен мъж, с осеяно с бръчки лице и разкошна бяла коса. Носеше сиво кадифено домашно сако с колан на кръста и сиви панталони от туид. Гледаше Майкъл със съвършено приятелско и мило изражение. Стана от мястото си.

— По-добре ли сте, господин Къри? — попита. Имаше един от онези изразителни английски гласове, които сякаш придаваха ново значение и на най-простите думи и те караха да си мислиш, че досега никой не ги е произнасял правилно. Очите му бяха малки и искрящо сини.

— Кой сте вие? — попита Майкъл. Англичанинът се приближи и протегна ръка. Майкъл не я пое, макар че не му се искаше да е толкова груб с човек, който изглежда така приятелски настроен, искрен и дори мил. Отпи още веднъж от бирата.

— Казвам се Аарън Лайтнър — каза англичанинът. — Дойдох от Лондон да се срещна с вас. — Съобщи го някак меко, ненатрапчиво. — Защото искам да поговорим, господин Къри — продължи мъжът внимателно, почти почтително. — Искам го толкова много, че съм готов да изтърпя всякакви неудобства и безпокойства. Затова и рискувах да си спечеля вашия гняв. Много съжалявам за това, наистина. Исках само да ви помогна, да ви доведа тук и позволете ми да отбележа, че вие бяхте напълно отзивчив.

— Нима? — Майкъл усети, че се наежва. И все пак този тип бе същински чаровник, трябваше да му го признае. Но още един поглед към папките, пръснати по масата, върна гнева му. За петдесет долара, а може би и по-малко, шофьорът на таксито щеше да му помогне и освен това сега нямаше да кисне тук.

— Съвсем вярно — каза Лайтнър тихо, някак кротко. — И вероятно аз трябваше да се оттегля в собствения си апартамент горе, но не бях сигурен дали не сте болен и, честно казано, се безпокоях.

Майкъл не отвърна нищо. Беше съвсем наясно, че човекът току-що бе прочел мислите му.

— Е, определено привлякохте вниманието ми с този малък трик — каза той. И си помисли: „Можеш ли да го направиш отново?“.

— Да, ако желаете — каза англичанинът. — Човек с вашия тип мислене, за нещастие, може твърде лесно да бъде прочетен. Вашата повишена сензитивност работи и в двете посоки, опасявам се. Но аз мога да ви покажа как да криете мислите си, как да издигате параван пред тях, ако пожелаете. От друга страна, това едва ли ще е нужно, защото наоколо няма много хора като мен.

Майкъл се усмихна въпреки волята си. Всичко това бе изречено с такава любезна смиреност, че той бе абсолютно победен и определено разколебан. Човекът изглеждаше напълно честен. Всъщност единственото емоционално впечатление, което получаваше от него, беше за доброта и това донякъде го изненадваше.

Мина покрай пианото към завесите на цветя и дръпна въжето. Мразеше да стои на изкуствено осветление сутрин. Отново се почувства щастлив, щом видя Сейнт Чарлз авеню, широките ивици трева, трамвайните релси и прашния листак на дъбовете. Не бе запомнил, че листата на дъбовете са толкова тъмнозелени. Сякаш всичко, което виждаше, бе някак изключително ярко. И когато трамваят мина под него, клатушкайки се бавно към горната част на града с познатия, неповторим рев, вълнението отново го завладя. Колко приспивно, колко прекрасно познато бе всичко тук.

Трябваше да излезе, да отиде отново до къщата на Първа улица, но усещаше, че англичанинът го гледа. И отново не долови нищо друго, освен честност и доброта.

— Добре, наистина ме заинтригувахте — каза Майкъл и се обърна. — И съм ви благодарен. Но всичко това не ми харесва. Наистина. Така че да оставим настрана интереса и благодарността, давам ви двайсет минути да ми обясните кой сте, защо сте тук и за какво е всичко това. — Седна на кадифеното канапе срещу мъжа и отрупаната с листове маса и изгаси лампата. — О, и благодаря за бирата. Наистина ми дойде добре.

— Има още в хладилника в кухнята — каза англичанинът, невъзмутимо любезен.

— Много мило — отвърна Майкъл. Чувстваше се удобно в тази стая. Не си я спомняше много добре от детството, но му допадаше — тъмните тапети на стените, с меките тапицирани мебели и ниските месингови лампи.

Мъжът се настани до масата и се обърна към него. Чак сега Майкъл забеляза малката бутилка бренди и чашата. Видя и сакото на мъжа на облегалката на другия стол. Едно куфарче, онова, което бе видял на летището, бе изправено до стола.

— Желаете ли малко коняк? — попита мъжът.

— Не. Защо сте наели апартамент тук? Какво става?

— Господин Къри, аз принадлежа към една стара организация. Нарича се Таламаска. Чували ли сте това име?

Майкъл се замисли за миг и отвърна:

— Не съм.

— Историята й датира още от единайсети век. Всъщност дори отпреди това. Но някъде през единайсети век сме приели името Таламаска, както и вид кодекс, да го наречем, определени правила. Казано със съвременни понятия, ние сме група историци, които се интересуват предимно от изследване на необичайни феномени. Вещерство, призраци, вампири, хора със забележителни психични способности — всички тези неща представляват интерес за нас и ние поддържаме огромен архив с информация по темата.

— И правите това от единайсети век?

— Да, дори отпреди това, както ви казах. В много отношения сме пасивна група; не обичаме да се намесваме. Но нека ви покажа нашата визитна картичка и нашето мото.

Англичанинът извади една картичка от джоба си, подаде я на Майкъл и се върна на мястото си. Майкъл я прочете:

ТАЛАМАСКА

„Ние наблюдаваме и сме винаги тук.“

Имаше и телефонни номера в Амстердам, Рим и Лондон.

— Имате центрове на всички тези места? — попита Майкъл.

— Наричаме ги метрополии — отвърна англичанинът. — Но да продължим — ние сме предимно пасивни, както казах. Събираме информация; съпоставяме, проследяваме препратките, съхраняваме записите. Но много активно предоставяме нашата информация на онези, които могат да имат нужда от нея. Научихме за вашето премеждие от лондонските вестници и чрез контакта ни в Сан Франциско. Мислим, че сме в състояние да… да ви бъдем от полза.

Майкъл махна дясната си ръкавица, изпъна бавно пръсти и я сложи встрани. Отново взе картичката. Ярък проблясък — Лайтнър поставя няколко такива картички в джоба си в някаква друга хотелска стая. Ню Йорк Сити. Миризма на цигари. Шум на коли. Някаква жена някъде говори нещо на Лайтнър с британски акцент…

— Защо не зададете определен въпрос, господин Къри?

Думите откъснаха Майкъл от образите.

— Добре тогава — отвърна той. „Този мъж казва ли ми истината?“ Потокът от образи продължи, изтощителен и обезкуражаващ, гласовете станаха по-високи, по-объркващи.

През глъчката Майкъл чу Лайтнър да казва:

— Концентрирайте се, господин Къри, извлечете онова, което искате да знаете. Научете дали сме добри хора.

Майкъл кимна и повтори тихо въпроса, но не можеше да издържа повече. Остави картичката на масата, като внимаваше да не докосне дървото. Трепереше леко. Отново си сложи ръкавицата. Зрението му се проясни.

— Е, какво узнахте? — попита Лайтнър.

— Нещо за рицарите тамплиери, откраднали сте парите им — отвърна Майкъл.

— Какво? — Лайтнър беше слисан.

— Откраднали сте парите им. Ето защо разполагате с всички тези метрополии из цялото кралство. Откраднали сте парите им, когато кралят на Франция ги е арестувал. Дали са ви ги да ги пазите и вие сте ги опазили. Вие сте богати. Червиви от пари. Срамувате се от случилото се с тамплиерите — че са били обвинени в магьосничество и са били убити. Това, разбира се, го знам от историческите книги. Завършил съм история. Знам всичко, случило се с тях. Кралят на Франция искал да прекърши мощта им. Очевидно не е знаел за вас. — Майкъл млъкна. — Малцина знаят за вас.

Лайтнър се взираше в него с откровено изумление. После лицето му се зачерви. Като че неудобството му се засилваше.

Майкъл се засмя, макар че се опита да се сдържи. Помръдна пръстите на дясната си ръка.

— Това ли имахте предвид, като казахте да се концентрирам и да извлека информация?

— Е, предполагам, че да. Но не съм си и помислял, че можете да извлечете толкова озадачаващо…

— Срамувате се от случилото се с рицарите тамплиери. Винаги сте се срамували. Понякога в Лондон слизате в подземието, където се пазят архивите, и четете старите документи. Не компютърни копия, а старите документи, написани върху пергамент с мастило. Опитвате се да се убедите, че орденът не е можел да направи нищо да помогне на тамплиерите.

— Много впечатляващо, господин Къри. Но ако знаехте нашата история, щяхте да разберете, че никой, освен папата не е можел да спаси рицарите тамплиери. Със сигурност не сме били в позиция да го направим, тъй като сме били малка и абсолютно тайна организация. И честно казано, когато гоненията са спрели, когато Жак дьо Моле и останалите били изгорени живи, не е имало на кого да върнем парите.

Майкъл отново се засмя.

— Не е нужно да ми обяснявате това, господин Лайтнър. Но вие като че наистина се срамувате заради нещо, случило се преди шестстотин години. Що за дълголетници сте се събрали там. Между другото, навремето написах доклад за рицарите тамплиери и съм съгласен с вас. Никой не е можел да им помогне, дори папата. Ако бяхте излезли на светло, щяха да изгорят и вас.

Лайтнър отново се изчерви.

— Без съмнение. Е, сега сигурен ли сте, че ви казвам истината?

— Сигурен? Аз съм впечатлен! — Майкъл го оглежда внимателно известно време. И отново се появи онова смътно усещане за почтено човешко същество, което споделя ценностите, които значеха много за самия него. — Значи вашата работа е причината да ме следите, въпреки безпокойствата, неудобствата и моето неблагоразположение? — Взе отново картичката и я пъхна в джоба на ризата си.

— Не съвсем — каза англичанинът. — Въпреки че наистина много искам да ви помогна и ако това ви звучи снизходително или обидно, моля да ме извините. Искрено съжалявам. Но истината е, че няма смисъл да лъжа човек като вас.

— Е, предполагам, че за вас няма да бъде никаква изненада, че през последните няколко седмици на няколко пъти съм се молил на глас някой да ми помогне. Сега съм малко по-добре, отколкото преди два дни, обаче. Доста по-добре. На път съм да направя онова… което чувствам, че трябва да направя.

— Вие притежавате огромна сила, а всъщност не я разбирате — каза Лайтнър.

— Но силата не е важна. Говоря за задачата. Четохте ли статиите за мен?

— Да, всичко, което успях да намеря.

— Е, тогава знаете за виденията, докато бях мъртъв, и че в тях се крие причината да се върна. И че по един или друг начин целият спомен за това бе изличен. Е, почти целият спомен.

— Да, разбирам.

— Тогава знаете, че феноменът с ръцете ми няма значение — каза Майкъл. — Неудобство. — Отпи още едно голяма глътка от бирата. — Никой не вярва на моята мисия. Но минаха повече от три месеца от инцидента и чувството си е същото. Върнах се тук заради задачата си. Тя има нещо общо с къщата, където бях снощи. Къщата на Първа улица. И ще продължавам да се опитвам да разбера каква точно е задачата ми.

Мъжът го гледаше напрегнато.

— Така ли? Къщата е свързана с виденията ви, докато сте били в безсъзнание?

— Да, но не ме питайте как. От месеци виждам все онази къща. Виждам я и насън. Свързана е. Изминах две хиляди километра, защото е свързана с тях. Но наистина не ме питайте как или защо.

— А Роуан Мейфеър, тя как е свързана с това?

Майкъл остави бавно бирата и погледна англичанина оценяващо.

— Вие познавате доктор Мейфеър?

— Не, но знам доста за нея и за семейството й — отвърна англичанинът.

— Така ли? За семейството й? Сигурно ще й е интересно да узнае това. Но откъде знаете за семейството й? Какво общо има то с вас? Мисля, че казахте, че сте чакали пред къщата ми в Сан Франциско, защото сте искали да говорите с мен.

Лицето на Лайтнър за миг потъмня.

— Много съм объркан, господин Къри. Вероятно вие ще ме осветлите. Но как така и доктор Мейфеър се озова там?

— Вижте, направо ми призлява от тия въпроси. Тя беше там, защото се опитваше да ми помогне. Нали е лекар.

— Значи е била там в качеството си на лекар? — попита Лайтнър почти шепнешком. — Значи просто съм работил с погрешни сведения. Не ви ли прати доктор Мейфеър тук?

— Да ме е пратила тук? Господи, не. Защо, по дяволите, ще го прави? Тя дори беше против моето идване тук. Истината е, че бях толкова пиян, когато тя ме взе от дома ми, че е истинско чудо, че не ме прати в болница. Иска ми се и сега да бях толкова пиян. Но откъде изобщо ви хрумна подобно нещо, господин Лайтнър? Защо Роуан Мейфеър да ме праща тук?

— Бихте ли ме извинили за момент?

— И аз не знам.

— Значи не сте познавали доктор Мейфеър преди виденията?

— Не. Както и пет минути след това.

— Не ви разбирам.

— Ами тя ме спаси, Лайтнър. Тя ме извади от морето. Видях я за първи път, когато ме извади на палубата на яхтата си.

— Боже господи, нямах представа!

— Е, нито пък аз, до петък вечерта. Искам да кажа, че и аз не знаех името й, нито коя е и въобще нищо за нея. Бреговата охрана мълчеше. Не бях открил нито името й, нито номера на лодката, когато дойде обаждането. Но точно тя ми спаси живота. Тя притежава някакво странно диагностично сетиво, нещо като шесто чувство дали пациентът ще оживее, или ще умре. Веднага започнала да се опитва да ме съживи. Понякога се чудя дали, ако ме бяха открили от бреговата охрана, щяха да се опитат да го направят.

Лайтнър мълчеше, взираше се в килима. Изглеждаше дълбоко разтревожен.

— Да, тя е невероятен лекар — прошепна той, но като че това не изразяваше напълно мислите му в момента. Сякаш се опитваше да се концентрира. — И вие й казахте за онези видения?

— Исках да се върна на яхтата. Смятах, че ако докосна палубата, може нещо да премине през ръцете ми. Нещо, което да събуди паметта ми. И най-странното беше, че тя се съгласи. Тя изобщо не е обикновен лекар.

— Да, напълно съм съгласен с вас — каза Лайтнър. — И какво стана?

— Нищо, нищо, освен осъзнаването, че съм я познал. — Замълча. Чудеше се дали този човек се досеща какво бе станало между тях. Не смяташе да му го разказва.

— А сега, струва ми се, и вие ми дължите някои отговори — каза той. — Какво точно знаете за нея и семейството й и какво ви накара да мислите, че тя ме е изпратила тук? Точно мен. Защо, по дяволите, ще ме изпраща тук?

— Ами точно това се опитвах да разбера. Смятах, че може да има нещо общо със силата на ръцете ви, че ви е помолила да направите някакво тайно разследване за нея. Това бе единственото обяснение, което успях да измисля. Но господин Къри, как разбрахте за тази къща? Искам да кажа, как направихте връзката между виденията си и…

— Тук съм израснал. Обичах тази къща още когато бях хлапе. Постоянно минавах покрай нея. Никога не съм я забравял. Дори преди да се удавя, често си мислех за нея. Исках да разбера чия е и какво означава всичко това.

— Нима… — отново прошепна Лайтнър. — Нима не знаете чия е?

— Не, нали това ви казвам, искам да разбера.

— Значи изобщо не знаете…

— Нали това ви казвам!

— Но вие се опитахте да прескочите оградата снощи.

— Помня. А сега, ако обичате, вие ми кажете някои неща. Вие знаете за мен. Знаете и за Роуан Мейфеър. Знаете за тази къща. Знаете и за семейството на Роуан… — Майкъл спря и се втренчи в Лайтнър. — Семейството на Роуан! Къщата тяхна ли е?

Лайтнър кимна мрачно.

— Наистина ли?

— Да, тяхна е от векове — каза тихо Лайтнър. — И ако не греша, тя ще принадлежи на Роуан Мейфеър след смъртта на майка й.

— Не ви вярвам — прошепна Майкъл, но всъщност му вярваше. Атмосферата на видението отново го обгърна само за да се стопи веднага, както винаги. Вгледа се в Лайтнър, неспособен да формулира нито един от въпросите, които гъмжаха в главата му.

— Господин Къри, отново моля за извинение, но обяснете ми по-подробно как тази къща е свързана с виденията. Или в частност, как така сте я забелязали и запомнили още като дете.

— Не и преди вие да ми кажете всичко, което знаете по въпроса — отвърна Майкъл. — Осъзнавате ли, че Роуан…?

Лайтнър го прекъсна:

— Ще ви разкажа много за къщата и онова семейство, но ви моля в замяна вие да ми отговорите първи. Да ми кажете всичко, което можете да си спомните, всичко, което ви се струва от значение, дори и да не сте в състояние да го разберете. Може би аз ще успея. Разбирате ли мисълта ми?

— Добре, информация за информация. Но вие наистина ще ми кажете каквото знаете?

— Абсолютно.

Е, явно си струваше. Това беше най-вълнуващото нещо досега, като се изключи идването на Роуан до дома му. И той беше изненадан колко много иска да разкаже на този човек всичко, абсолютно всяка подробност.

— Е, добре — започна Майкъл. — Както казах, често минавах покрай тази къща като дете. Отклонявах се от пътя си, за да мина оттам. Израснах на улица „Благовещение“, до реката, на около шест пресечки от къщата. Често виждах един мъж в градината, същия, когото видях и снощи. Помните ли, че ви питах дали и вие сте го видели? Е, видях го снощи до оградата и после по-навътре в градината, и проклет да съм, ако той не изглеждаше по абсолютно същия начин, както когато бях дете. И като имате предвид, че бях едва на четири, когато го видях за първи път. Бях на шест, когато го видях в църквата.

— Видели сте го в църква? — Лайтнър отново се взираше в него, очите му като че опипваха лицето на Майкъл.

— Да, по Коледа, в „Свети Алфонс“. Не го забравих, защото беше в най-святото от всички места, разбирате ли за какво говоря? Яслата бе сложена зад парапета на олтара, а той беше зад нея на страничните стъпала.

Лайтнър кимна.

— И вие сте сигурен, че е бил той?

Майкъл се изсмя.

— Е, като се има предвид от коя част на града идвах, да, сигурен съм, че беше той. Но, да, сериозно, наистина беше той. Видях го още веднъж, почти съм сигурен, но не съм мислил за това от години. Беше в концертната зала в центъра. Никога няма да забравя онзи концерт, защото свиреше Исак Щерн. За първи път чувах подобно нещо на живо. Както и да е. Видях онзи мъж в публиката. Той ме гледаше.

Майкъл се поколеба, атмосферата на отдавна отминалия момент се завърна неканена, защото онова време бе толкова тъжно и мъчително. Отърси се от нея. Лайтнър отново четеше мислите му, знаеше го.

— Не са много ясни, когато сте разстроен — каза тихо мъжът. — Но най-важното е, господин Къри…

— Кое е то?! Всичко това има нещо общо с онова, което видях, докато бях мъртъв. Знам го, защото продължих да мисля за него след инцидента, когато не можех да се съсредоточа върху нищо друго. Искам да кажа, че се събуждах и виждах онази къща, мислех, че трябва да се върна там. Роуан Мейфеър го нарече фиксидея.

— Вие сте й разказали за това…

Майкъл кимна. Довърши бирата.

— До най-малката подробност. Тя ме изслуша търпеливо, но не можа да разбере какъв е смисълът. И все пак каза нещо много интересно. Каза, че е твърде специфично, за да е патологично. Мисля, че има логика.

— Нека първо да ви помоля за още малко търпение — каза Лайтнър. — Ще ми кажете ли какво точно си спомняте от виденията? Казахте, че не сте ги забравили изцяло…

Доверието на Майкъл в този мъж започваше да се засилва. Може би заради мекия авторитетен маниер. Но никой не го бе питал за виденията му с такава сериозност, дори Роуан. Усети, че е напълно обезоръжен. Англичанинът изглеждаше толкова съпричастен.

— О, да, така е — каза Лайтнър бързо. — Повярвайте ми, напълно съпричастен съм, не само към случилото се с вас, но и към вярата ви в него. Моля ви, разкажете ми.

Майкъл разказа накратко за жената с черната коса, че е станало дума и за някакво бижу, някаква смътна идея за врата или портал…

— Не портал на врата обаче, не може да е това. Но има нещо общо с къщата. — Имало и някакъв номер, но го забравил. Не, не адрес. Не бил дълъг номер, бил от две цифри и от голямо значение. И целта, разбира се, целта, целта била да спаси нещо. Имал и ясното усещане, че може да откаже да го направи.

— Не мога да повярвам, че щяха да ме оставят да умра, ако не бях приел. Те ми даваха избор за всичко. Аз избрах да се върна и да изпълня задачата. Събудих се с мисълта, че трябва да направя нещо много важно.

Виждаше, че думите му имат изумителен ефект върху Лайтнър. Той дори не направи опит да прикрие изненадата си.

— Спомняте ли си и нещо друго?

— Не. Понякога ми се струва, че съм на крачка от това да си спомня всичко, но после то ми се изплъзва. Започнах да мисля за къщата около денонощие след това. Не, може би даже малко по-късно. И веднага се появи усещането за връзка. Почувствах същото и снощи. Бях дошъл на точното място, за да открия всички отговори, но все още не можех да си спомня! Това е достатъчно да те подлуди.

— Да, мога да си представя — каза тихо Лайтнър, но все още бе потънал в собствената си изненада и изумление от чутото. — Нека ви предложа нещо. Не е ли възможно, когато сте възкръснали и сте стиснали ръката на Роуан, образът на къщата да е дошъл чрез нея?

— Да, възможно е, ако не беше нещо много важно. Роуан не знае абсолютно нищо за тази къща. Тя не знае нищо за Ню Орлиънс. Тя не знае нищо и за семейството си. Втората й майка е починала миналата година.

Лайтнър като че не можеше да повярва на това.

— Вижте — продължи Майкъл. Той вече искаше да зареже цялата тема. Да, харесваше му да говори с Лайтнър. Но нещата бяха стигнали твърде далече. — Трябва да ми кажете как разбрахте за Роуан. Петък вечерта, когато дойде да ме вземе в Сан Франциско, тя ви видя. Спомена, че ви е виждала и преди. Искам да бъдете откровен с мен, Лайтнър. Каква е тая история? Как разбрахте за нея!

— Ще ви кажа всичко — каза Лайтнър с характерната си любезност. — Но, моля ви, нека ви попитам отново — сигурен ли сте, че Роуан никога не е виждала снимка на тази къща?

— Не е. Говорихме точно за това. Тя е родена в Ню Орлиънс…

— Да.

— Но я отнесли оттук още в деня на раждането. После я накарали да подпише документ, че никога няма да се върне. Питах я дали не е виждала поне снимки на тукашните къщи. Тя каза, че не е. Не е успяла да открие и парченце информация за семейството си след смъртта на осиновителката й. Не разбирате ли? Това не е дошло от Роуан! Тя просто се оказва замесена в него, както и аз самият.

— Какво искате да кажете?

Майкъл се почувства замаян от усилието да обясни.

— Искам да кажа, че знаех, че са избрали мен, защото всичко, което ми се е случило… това, което съм бил, мястото, където съм живял, всичко е свързано. Не разбирате ли? Не аз съм центърът на всичко това. Може би Роуан е центърът. Но аз трябва да й се обадя. Трябва да й кажа. Трябва да й кажа, че това е къщата на майка й.

— Моля ви, не го правете.

— Какво?

— Моля ви, Майкъл, седнете.

— Но какво говорите? Не разбирате ли колко невероятно е всичко това! Тази къща принадлежи на семейството на Роуан, а тя не знае нищичко за тези хора. Тя дори не знае пълното име на майка си.

— Не искам да й се обаждате! — каза Лайтнър с внезапна тревога. — Моля ви, не съм изпълнил своята част от сделката. Не сте ме изслушали.

— Боже, нима не разбирате? Може би Роуан точно е излизала в морето със „Сладката Кристин“, когато аз съм бил повален от скалата! Били сме се отправили един към друг и тогава онези хора, онези хора, които знаят всичко, са решили да се намесят.

— Да, разбирам ви… просто ви моля да ми позволите и аз да ви кажа каквото знам, преди да се обадите на Роуан.

Англичанинът каза още нещо, но Майкъл вече не го чуваше. Почувства внезапна силна дезориентация, като че бе на път да изпадне в безсъзнание, и ако не се беше хванал за масата, щеше да се строполи. Но това не бе слабост на тялото; умът му пропадаше и за една ярка секунда видението отново блесна пред него, чернокосата жена му говореше, после от някаква точка високо, от някакво прекрасно и въздушно място, където беше безтегловен и свободен, той видя малка яхта в морето долу и каза: „Да, ще го направя“.

Задържа дъха си. Отчаян да не изгуби виденията отново, той не посегна мислено към тях. Не ги притесняваше. Остана заключен в неподвижността, усещаше ги как отново го оставят объркан, усещаше студа и материалността на собственото си тяло, усещаше стария познат копнеж, и болка, и гняв.

— О, господи — прошепна той. — А Роуан няма и най-малката представа…

Осъзна, че седи на дивана. Лайтнър го бе подкрепил и той му беше благодарен. Иначе може би щеше да падне. Отново затвори очи, но виденията ги нямаше. Видя само Роуан, мила, красива и прекрасно разрошена в големия хавлиен халат, свела глава, русата й коса падаше като воал над лицето й, тя плачеше.

Когато отвори очи, видя, че Лайтнър седи до него. Имаше ужасното чувство, че му се губят секунди, дори минути. Нямаше нищо против присъствието на англичанина, обаче. Той изглеждаше искрено добър, вярваше му, въпреки че му бе разказал толкова невероятни неща.

— Минаха само секунда-две — каза Лайтнър. (Пак четене на мисли!) — Бяхте замаян. Едва не паднахте.

— Да. Не знаете колко ужасно е да не си спомняш. А Роуан каза нещо странно.

— Какво?

— Че може би те не са искали да помня.

— И вие го намирате за странно?

— Те искаха да помня. Те искаха да сторя онова, което се очакваше от мен. Имаше нещо общо с портал, знам го. И с числото тринайсет. Роуан каза и още нещо, което наистина ме порази. Попита ме откъде съм сигурен, че тези хора са добри? Господи, тя ме попита дали не мисля, че може те да са отговорни за инцидента, нали разбирате — да падна от скалата в морето. Господи, казвам ви — полудявам.

— Това са много добри въпроси — каза мъжът с въздишка. — Не казахте ли номер тринайсет?

— Какво? Така ли казах? Не съм… но май наистина го казах. Да, беше номер тринайсет. Боже, сега си спомням. Да, беше номер тринайсет.

— Сега искам да ме чуете. Не се обаждайте на Роуан. Облечете се и елате с мен.

— Чакайте малко, приятелю. Вие сте много интересен човек. В домашно сако изглеждате по-добре от всички, които съм виждал по филмите, и притежавате много убедителен и очарователен маниер. Но аз съм тук, точно където искам да бъда. Ще се върна в онази къща, след като се обадя на Роуан…

— И какво точно ще правите там? Ще позвъните на звънеца?

— Е, ще чакам, докато Роуан пристигне. Роуан иска да дойде, знам го. Тя иска да види семейството си. Явно всичко е заради това.

— А мъжът, той какво общо има с всичко това, според вас? — попита Лайтнър.

Майкъл се сепна. Седеше и се взираше в англичанина.

— Вие видяхте ли го? — попита той.

— Не. Той не ми позволи. Искаше вие да го видите. И много бих искал да знам защо.

— Но вие знаете всичко за него, нали?

— Да.

— Е, добре, ваш ред е да говорите и бих искал да започнете веднага.

— Да, такава беше сделката — каза Лайтнър. — Струва ми се, че сега е много важно, повече отвсякога, да научите всичко. — Стана и тръгна бавно към масата, започна да събира разпръснатите по нея листове, сложи ги спретнато в една голяма кожена папка. — И всичко е тук, в тази папка.

Майкъл го последва. Вгледа се в невероятния брой листове, които мъжът бе натъпкал вътре. Повечето бяха изписани на машина, но имаше и някои ръкописни.

— Вижте, Лайтнър, дължите ми някои отговори — каза Майкъл.

— Това тук е цял компендиум от отговори. От нашите архиви е. Посветено е изцяло на семейство Мейфеър. Започва още от хиляда шестстотин шейсет и четвърта. Трябва да дойдете с мен. Не мога да ви го дам тук.

— А къде?

— Имаме уединена къща наблизо, една стара плантация, доста приятно място.

— Не! — отвърна Майкъл нетърпеливо.

Лайтнър вдигна ръка да замълчи.

— На по-малко от час и половина път е. Сега трябва да настоя да се облечете и да дойдете с мен, за да можете да прочетете тази папка на спокойствие и тишина в Оук Хейвън и да запазите въпросите си за после, когато всички аспекти на този случай ще са ви ясни. Щом прочетете тези архиви, ще разберете защо ви моля да отложите обаждането си до доктор Мейфеър. Мисля, че ще бъдете доволен, че сте ме послушали.

— Роуан трябва да види тези записки.

— Да, така е. И ако вие пожелаете да й ги предадете вместо нас, ние ще сме ви безкрайно благодарни. Наистина.

Майкъл го гледаше изучаващо, опитваше се да отдели очарователния му маниер от поразителния смисъл на онова, което казваше. Чувстваше се привлечен от този човек, някак сигурен в знанията му, от една страна, и някак подозрителен, от друга. Но преди всичко беше силно заинтригуван от парченцата на пъзела, които се нареждаха по местата си.

Още нещо му стана ясно. Причината да не харесва толкова много силата на ръцете си беше, че щом докоснеше някого, или нечие притежание, веднага възникваше някаква интимност. В случая с непознати тя бързо отшумяваше, но при Лайтнър постепенно се засилваше.

— Не мога да дойда с вас в провинцията — каза Майкъл. — Изобщо не се съмнявам във вашата искреност, но трябва да се обадя на Роуан и искам да ми дадете тези материали.

— Майкъл, тук има информация, която се отнася до всичко, което ми разказахте. Тя се отнася до жената с черната коса. Отнася се и до онова особено важно бижу. Колкото до портала, не мога да разбера какво е значението му. Но номера, тринайсети, разбирам. А колкото до мъжа, жената с черната коса и бижуто, са свързани с него. Но ще ви предам тази папка единствено при моите условия.

Майкъл присви очи.

— Искате да кажете, че това е жената, която срещнах във виденията?

— Само вие можете да кажете това със сигурност.

— Нали няма да ми изиграете някакъв номер.

— Не. Разбира се. Но недейте и вие да играете номера на самия себе си, Майкъл. Винаги сте знаели, че мъжът не е какъвто изглежда, нали? Какво почувствахте снощи, когато го видяхте?

— Да-а-а, знаех… — прошепна Майкъл. Отново се чувстваше замаян. И все пак през него пробягна някаква мрачна, разстройваща тръпка. Отново видя мъжа да се взира в него през оградата. — Господи! — прошепна и преди да се усети, стори нещо много странно — вдигна ръка и бързо направи кръстен знак.

Объркан, той погледна Лайтнър.

И тогава го споходи една съвършено ясна мисъл. Вълнението му се засилваше.

— А дали те не са искали да се срещна с вас? Жената с черната коса може би е искала тази среща да се състои?

— Само вие можете да прецените дали е така. Само вие знаете какво са ви казали онези създания. Само вие знаете кои всъщност са те.

— За бога, но аз не знам. — Майкъл стисна главата си с ръце. Усети, че се взира в кожената папка. Върху нея имаше надпис на английски. Големи букви, украсени с вече полуизтрита позлата. — „Вещиците Мейфеър“ — прошепна той. — Това ли пише там?

— Да. А сега ще се облечете ли, за да дойдете с мен? Може вече да са ни приготвили закуска в къщата. Моля ви.

— Но вие не може да вярвате във вещици! — възкликна Майкъл. Но те идваха. Стаята отново избледня. Гласът на Лайтнър стана някак далечен, думите му се изпразниха от съдържание — бяха просто слаби, безсмислени звуци, идещи някак отвъд. Майкъл се разтрепери. Чувстваше се зле. Отново видя стаята на прашната утринна светлина. Леля Вив седеше тук преди много години, тук беше и майка му. Но не, това беше сега. Да се обади на Роуан…

— Не още — каза Лайтнър. — Не сте прочели папката.

— Вие се страхувате от Роуан. Има нещо в нея самата, има някаква причина, поради която искате да ме защитите от Роуан… — Виждаше как прашинките се въртят около него. Как бе възможно нещо толкова материално да създава такова усещане за нереалност? Мислеше за момента, когато бе докоснал ръката на Роуан.

Предупреждение. Сетне помисли за Роуан след това, в прегръдките му.

— Вие знаете какво е то — каза Лайтнър. — Роуан ви е казала.

— О, но това е лудост. Тя си го е въобразила.

— Не, не е. Погледнете ме. Знаете, че ви казвам истината. Не ме карайте да чета мислите ви заради това. Помислихте си за него още когато прочетохте думата „вещици“.

— Не съм. Не можеш да убиеш човек само с мисълта си.

— Майкъл, моля ви за по-малко от двайсет и четири часа. Оказвам ви голямо доверие. Моля ви да уважите нашите методи, моля ви да ми дадете това време.

Майкъл го гледаше объркан, неспособен да продума. Гледаше как Лайтнър сваля домашното си сако и облича това от костюма си. После сгъна спретнато домашното и го прибра в куфара заедно с кожената папка.

Трябваше да прочете написаното в нея. Гледаше как Лайтнър закопчава ципа на куфара, вдига го и го задържа с две ръце.

— Не мога да приема това! — викна Майкъл. — Роуан не е вещица. Това е лудост. Роуан е лекар и ми спаси живота.

И като си помислеше само, че това е нейната къща, онази красива къща, къщата, която обичаше още от дете. Отново усети онази нощ, като че е било вчера, с виолетовото небе, надничащо през клоните, и крясъците на птиците, сякаш беше насред гората.

През всичките тези години бе знаел, че мъжът не е реален. През целия си живот го бе знаел. Знаеше го и в църквата…

— Майкъл, този мъж чака Роуан — каза Лайтнър.

— Какво? Но защо тогава се яви на мен?

— Чуйте ме, приятелю. — Англичанинът сложи ръка върху неговата и я потупа сърдечно. — Нямах намерение да ви тревожа или пък да използвам интереса ви. Но това създание е свързано със семейство Мейфеър от поколения. То може да убива. Но и доктор Мейфеър може това. Тя сигурно е първата от вида си, която е способна да убива без помощта на това същество. А те вървят заедно, създанието и Роуан. Само въпрос на време е да се срещнат. Сега, моля ви, облечете се и елате с мен. Ако решите да бъдете нашият посредник и да предадете тази папка за вещиците Мейфеър на Роуан, ще помогнете на най-висшата ни цел.

Майкъл мълчеше, опитваше се да възприеме всичко това, очите му се взираха неспокойно в Лайтнър, но виждаха още безброй неща.

Не беше много наясно какво изпитва към „онзи мъж“ сега. Винаги му се бе струвал някак смътно красив, въплъщение на елегантността; тъжна, сантиментална фигура, която като че притежаваше, дълбоко в своето градинско скривалище, някакъв покой, какъвто самият Майкъл искаше да притежава. Зад оградата предната нощ мъжът се бе опитал да го изплаши. Или пък не?

Само ако бе свалил ръкавиците си и го беше докоснал!

Не се съмняваше в думите на Лайтнър. Във всичко това имаше нещо страховито, нещо ужасно, нещо мрачно в сенките, които обгръщаха къщата. И все пак тя му изглеждаше близка. Отново се замисли за виденията, но не в опит да си припомни, а просто за да потъне отново в атмосферата им, и пак го завладя усещането за доброта, както преди.

— Явно е било писано да се намеся — каза той. — Със сигурност. И може би е трябвало да използвам и силата на ръцете си. Роуан каза…

— Какво?

— Роуан попита защо мисля, че силата на ръцете ми няма нищо общо с това, защо настоявам, че тя е нещо отделно… — Отново си помисли, че би могъл да докосне мъжа. — Може би тя е част от всичко, може би не е просто някакво малко проклятие, изпратено да ме подлуди.

— Така ли си мислехте?

Той кимна.

— Нещо такова. Заради това не успявах да дойда. Бях се затворил в къщата си на Либърти стрийт два месеца. Не успях да открия Роуан по-скоро… — Той погледна ръкавиците си. Колко ги мразеше. Караха ръцете му да изглеждат изкуствени.

Не можеше да мисли повече. Не можеше да обхване всички аспекти на случващото се. Усещането за нещо познато не го напускаше и притъпяваше шока от разкритията на Лайтнър.

— Е, добре — каза Майкъл накрая. — Ще дойда с вас. Ще прочета папката, цялата. Но искам да се върна възможно най-скоро. Ще й оставя съобщение, че ще се върна скоро, в случай че звънне. Тя е важна за мен. Тя е по-важна за мен от вас. И това няма нищо общо с виденията. Има общо с това коя е и колко много… значи за мен. И не може да бъде подчинена на нищо друго.

— Дори на самите видения ли? — попита Лайтнър внимателно.

— Не. Два пъти, най-много три пъти в живота си човек изпитва такива чувства, каквито аз изпитвам към Роуан. Това е само по себе си приоритет, ценност.

— Разбирам — каза Лайтнър. — Ще ви чакам долу след двайсет минути. И ми се ще да ме наричате Аарън. Ако нямате нищо против. Ще изминем дълъг път заедно. Страхувам се, че си позволих да ви наричам Майкъл от известно време. Ще ми се да сме приятели.

— Ние сме приятели — каза Майкъл. — Какво друго, по дяволите, можем да бъдем? — И се изсмя тихичко, може би трябваше да признае, че харесва този тип. Всъщност дори се чувстваше леко неспокоен, че изпуска Лайтнър и куфарчето му от поглед.

Майкъл взе душ, избръсна се и се облече за по-малко от петнайсет минути. Не беше разопаковал нещата си, освен някои вещи от първа необходимост. И чак когато вдигна куфара си видя, че лампичката за съобщения на телефона до леглото му още мига. Защо, по дяволите, не бе отговорил на обаждането? Това внезапно го вбеси.

Веднага се обади на рецепцията.

— Да. Доктор Роуан Мейфеър ви търси, господин Къри. Някъде към пет и петнайсет сутринта. — Жената му даде номера на Роуан. — Настояваше да ви позвъним, дори да се качим в стаята ви.

— А вие направихте ли го?

— Да, господин Къри. Но не получихме никакъв отговор.

„А моят приятел Аарън е бил там през цялото време“, помисли си Майкъл с яд.

— Не искахме да използваме резервния ключ, за да влезем.

— Да, добре. Чуйте, искам да оставя съобщение за доктор Мейфеър, ако се обади отново.

— Да, господин Къри?

— Съобщението е, че съм пристигнал нормално и ще й се обадя след двайсет и четири часа. Сега трябва да изляза, но ще се върна.

Остави пет долара за камериерката на покривката на леглото и излезе.

В малкото тясно фоайе беше доста оживено. Кафенето бе препълнено и приятно шумно. Лайтнър бе сменил тъмния си костюм от туид и сега носеше безупречен раиран костюм от крепон. Стоеше до вратите и приличаше много на джентълмен от Юга от старите времена.

— Можехте да вдигнете телефона — каза Майкъл. Не добави, че Лайтнър прилича на старите белокоси мъже, които си спомняше от едно време, в дните, когато предприемаше вечерните си разходки из Гардън Дистрикт и надолу по булеварда към горната част на града.

— Реших, че нямам такова право — каза любезно Аарън. Отвори вратата пред Майкъл и махна на една сива дълга лимузина, паркирана до тротоара. — Освен това се страхувах, че може да е доктор Мейфеър.

— Да, тя е била — каза Майкъл. Прекрасен порив на августовска жега. Искаше му се да повърви. Колко успокояващ му се струваше паважът. Но знаеше, че трябва да направи това пътуване. Качи се на задната седалка на колата.

— Разбирам — каза Лайтнър. — Но не сте й се обадили. — И седна до него.

— Сделката си е сделка — отвърна Майкъл с въздишка. — Но това не ми харесва. Опитвам се да ви обясня как стоят нещата между Роуан и мен. Знаете ли, когато бях на двайсет, бе почти невъзможно да се влюбя в жена само за една нощ. Поне не се беше случвало. А когато бях на трийсет? Е, може би, но отново не се случи, макар че понякога ми се струваше обещаващо… сигурно просто съм бягал. Но сега съм към петдесетте и или съм по-глупав от тогава, или вече знам повече, защото мога да се влюбя за един ден или една нощ, мога да преценя ситуацията дотолкова, че да знам кога нещо е почти перфектно. Разбирате ли какво искам да кажа?

— Мисля, че да.

Колата беше старичка, но напълно сносна, с добре поддържана кожена тапицерия и малък хладилник от едната страна. Имаше достатъчно място за дългите крака на Майкъл. Сейнт Чарлз авеню прелиташе твърде бързо зад затъмнените стъкла.

— Господин Къри, уважавам чувствата ви към Роуан, макар че трябва да призная, че съм едновременно изненадан и заинтригуван. О, не ме разбирайте погрешно. Тази жена е необикновена откъдето и да я погледнеш — ненадминат професионалист и едновременно с това красиво младо създание с почти смайващ външен вид. Зная. Но онова, което искам да разберете, е, че папката за вещиците Мейфеър по принцип не може да бъде поверена на човек, който не принадлежи на нашия орден или не е член на самото семейство Мейфеър. Сега аз нарушавам правилата, като ви показвам тези материали. И причините са очевидни. Освен това искам да използвам това скъпоценно време, за да ви обясня за Таламаска, за това как действаме и за относителната лоялност, която бихме очаквали от вас в замяна на доверието ни.

— Добре, не се палете толкова. Има ли малко кафе в това славно такси?

— Да, разбира се — каза Аарън и взе един термос от отделението на вратата до себе си, взе и чаша и започна да я пълни.

— Черно, ако обичате — каза Майкъл. В гърлото му заседна буца, когато видя големите горди къщи по булеварда да прелитат покрай тях, с дълбоките си веранди, колонади и ярко боядисани капаци. А пастелното небе бе впримчено в мрежа от провиснали клони и нежно потрепващи листа.

Внезапно го споходи откачената мисъл, че някой ден ще трябва да си купи крепонен костюм като на Лайтнър и ще се разхожда по булеварда като джентълмените от миналото, ще се разхожда с часове, завой след завой, докато булевардът последва далечния бряг на реката, покрай всичките онези грациозни стари къщи, оцелели толкова много време. Чувстваше се като упоен, сякаш се рееше през този накъсан красив пейзаж в усамотението на колата, зад тъмните стъкла.

— Да, красиво е — каза Лайтнър. — Наистина много красиво.

— Е, добре, разкажете ми за този орден. Значи се разхождате насам-натам с лимузини благодарение на рицарите тамплиери. Какво друго?

Лайтнър поклати укорително глава, на устните му имаше намек за усмивка. Но отново се изчерви, за изненада и изумление на Майкъл.

— Просто се шегувам, Аарън. Хайде, как така разбрахте за семейство Мейфеър? И какво, по дяволите, означава „вещица“?

— Вещица е човек, който може да привлича и манипулира чрез невидими сили — каза Аарън. — Това е нашата дефиниция. Тя се отнася и за магьосниците или гадателите. Ние сме създадени, за да наблюдаваме феномени като вещиците. Всичко е започнало по времето, което наричаме Тъмните векове, дълго преди гоненията на вещиците, за които, сигурен съм, знаете. Започнало е с един-единствен магьосник, алхимик, както сам се наричал, който сложил началото на своите проучвания в усамотение, като събрал в една велика книга всички разкази за свръхестественото, които бил чул или прочел.

Името му и историята на живота му не са важни в момента. Но това, което характеризира неговите усилия, е, че те са били удивително светски за онова време. Той вероятно е единственият историк, който е писал за окултното, или невидимото, или мистериозното, без да прави никакви предположения или твърдения за демоничен произход на привиденията, духовете и прочее от рода. И изисквал същата непредубеденост на съзнанието от малкото си последователи. „Просто изучавайте работата на така наречения заклинател — казвал той. — Не предполагайте, че знаете откъде идват силите му.“

— Сега ние не сме по-различни — продължи Аарън. — Догматични сме само когато се отнася до пълната ни лишеност от догма. И макар че това е голяма и изключително тайна организация, тя е отворена за нови членове, за хора, които биха уважили нашата пасивност и нашите бавни и акуратни методи, хора, които смятат изследването на окултното за толкова вълнуващо, колкото и ние самите — хората, надарени с необичайни дарби, като силата, която притежават ръцете ви…

— Когато прочетох за първи път за вас, трябва да призная, че не знаех нищо за връзката ви с Роуан Мейфеър и онази къща на Първа улица. Всъщност мислех за членство. Разбира се, не планирах да ви кажа веднага за нас. Но сега всичко е различно, ще се съгласите с мен. Каквото и да се е случило през това време, аз дойдох в Сан Франциско, за да мога да ви предоставя нашите знания, да ви покажа, ако желаете, как да използвате тази сила и тогава, вероятно, да повдигна въпроса, че може би ще намерите нашия начин на живот за задоволяващ и приятен, дотолкова, че да обмислите…

— Нали разбирате, има нещо във вашия живот, което ме заинтригува, така че исках да разбера повече, както от пресата, така и от първоизточника. Затова предприехме нещо като малко разследване. Изглежда, преди инцидента сте били на кръстопът, сякаш сте били постигнали целите си и все пак не сте били удовлетворен…

— Да, тук сте напълно прав — каза Майкъл. Бе забравил напълно за пейзажа отвън. Очите му бяха втренчени в Лайтнър. Той му подаваше чаша с кафе. — Продължавайте, моля.

— Пък и въобще вашето минало — каза Лайтнър. — Липсата на семейство, освен скъпата ви леля, разбира се, която аз наистина намерих за очарователна. Както и въпросът за силата, която притежавате и която е много по-голяма, отколкото предполагах… Но да продължа с ордена. Ние наблюдаваме окултни феномени по целия свят, както сигурно се досещате. И работата ни със семейства на вещици е само малка част от всичко това. Всъщност една от малкото, в която се крие истинска опасност, защото наблюдаването на появата на призраци, дори обсебването, както и случаите на прераждане и четене на мисли и прочее, не съдържат почти никакъв риск. Но при вещиците е съвсем различно… И затова само най-опитните членове на организацията ни биват канени да работят с подобна материя, дори ако става дума само за проучване или вникване в темата. Почти не се случва начинаещ или просто млад член да бъде привлечен в изследване като това на семейство Мейфеър, защото опасностите са твърде големи.

— Но всичко ще ви стане съвсем ясно, когато прочетете папката. Сега искам от вас само да не разкривате онова, което ви предлагаме, както и дейността ни. Защото, ако се наложи да се разделим, по взаимно съгласие или не, вие ще трябва да уважавате тайните на хората, споменати в историята на Мейфеър…

— Знаете, че в това отношение можете да ми имате доверие. Знаете що за човек съм — каза Майкъл. — Но за каква опасност става дума? За онзи мъж ли говорите, или за Роуан…

— Не бързайте. Какво друго искате да научите за нас?

— За членството, какво представлява всъщност?

— Започва с послушничество, точно като в религиозен орден. Но пак искам да отбележа, че човек не възприема някакво учение, когато се присъедини към нас. Той възприема начин на живот. По време на годината на послушничество, новоприетият идва да живее в метрополията, за да се среща с по-старите членове, да работи в библиотеките и да чете в тях, ако желае…

— Това звучи като истински рай — каза Майкъл замечтано. — Но не исках да ви прекъсвам. Продължавайте.

— След две години подготовка започваме да говорим за сериозни ангажименти, за работа на терен и за научни изследвания. Разбира се, някой може да избере друго и тук вече ние не приличаме на религиозен орден, защото не нагърбваме членовете си с неизменни задължения, не ги караме да дават обет за подчинение. Вярност, поверителност — това е много по-важно за нас. Но вие разбирате, че в крайна сметка всичко опира до разбирането за онова, което може да бъде извлечено и усвоено в едно специално общество…

— Да, разбирам — каза Майкъл. — Разкажете ми за метрополиите. Къде са те?

— Метрополията в Амстердам е най-старата в момента — отвърна Аарън. — После е къщата извън Лондон, и нашата най-голяма и вероятно най-тайна резиденция — в Рим. Разбира се, католическата църква не ни обича. Не ни разбира. Слага ни наравно с дявола, както прави с вещиците и магьосниците, с рицарите тамплиери, но ние нямаме нищо общо с дявола. Ако съществува, той със сигурност не ни е приятел…

Майкъл се засмя.

— Мислите ли, че дяволът съществува?

— Не зная, наистина. Но точно това трябва да каже и един добър член на Таламаска.

— Продължавайте, за метрополиите…

— Ами, мисля, че бихте харесали онази в Лондон, наистина…

Майкъл едва забеляза, че са напуснали Ню Орлиънс и сега минават през мочурлива местност, по някакъв гол участък от нова магистрала и небето се е стеснило до панделка от перфектно синьо. Попиваше всяка дума на Лайтнър като омаян. Но в него се зараждаше някакво мрачно, тревожно чувство, което се опитваше да игнорира. Всичко това беше някак познато, тази разбулена история на Таламаска. Беше му позната, както и плашещите думи за Роуан и „мъжа“, беше му позната, както и онази къща. А това бе мъчителна мисъл, някак внезапно обезкуражаваща, защото изглеждаше, че огромната картина, от която чувстваше, че е част, става все по-неясна и все по-голяма, а целият свят като че се смаляваше, за да изгуби своя блясък и своето обещание за безкрайни естествени чудеса и вечно въртящо се колело на късмета, дори част от своята първична романтика.

Аарън сигурно бе разбрал какво изпитва Майкъл, защото спря за миг, преди да продължи разказа си и му каза внимателно, почти разсеяно:

— Просто слушай, Майкъл. Не се страхувай…

— Кажи ми нещо, Аарън.

— Ако мога, разбира се…

— Можеш ли да докоснеш дух? Онзи мъж имам предвид. Мога ли да го докосна с ръка?

— Е, понякога ми се струва, че това е напълно възможно… Поне можеш да докоснеш нещо. Но, разбира се, дали самото създание ще позволи да бъде докоснато, е съвсем друг въпрос, както скоро сам ще се убедиш.

Майкъл кимна.

— Значи всичко е свързано. Ръцете, виденията и дори ти… и тази твоя организация. Всичко е свързано.

— Почакай, почакай да прочетеш историята. На всяка стъпка от играта… чакай и наблюдавай.

Десет

Когато се събуди към десет, Роуан започна да се съмнява какво всъщност е видяла. В потока слънчева светлина, която сгряваше къщата, призракът изглеждаше съвсем невероятен. Тя се опита да върне спомена — зловещите звуци на водата и вятъра. Сега всичко това изглеждаше невъзможно.

Дори почувства облекчение, че не се е свързала с Майкъл. Не искаше да изглежда глупава и най-вече не искаше отново да го натоварва. От друга страна, как би могла да си въобрази подобно нещо? Мъж отвън, опрял ръце на стъклото, вгледан в нея някак умолително.

Но нямаше никакво доказателство, че е бил тук. Тя излезе на пристана, извървя го до края, огледа перилата, водата. Никаква следа от нещо необичайно. Но пък и какви следи би могло да има? Стоеше при перилата, усещаше бързия вятър, беше благодарна за тъмносиньото небе. Няколко платноходки бавно и грациозно излизаха от яхтения клуб и се отправяха към открито море. Скоро заливът щеше да се изпълни с тях. Почти й се прииска да излезе със „Сладката Кристин“, но реши да не го прави. Влезе в къщата.

Още нямаше обаждане от Майкъл. Можеше да излезе с яхтата в морето или да иде на работа.

Вече бе облечена и тъкмо щеше да тръгне към болницата, когато телефонът иззвъня.

— Майкъл — прошепна тя. После осъзна, че това е старата линия на Ели.

— Моля, личен разговор с госпожица Ели Мейфеър.

— Съжалявам, тя не може да се обади — каза Роуан. — Вече не е тук. — Така ли трябваше да каже? Винаги бе ужасно да съобщава на хората, че Ели е мъртва.

От другата страна протече кратко обсъждане.

— Бихте ли ни казали къде можем да я намерим?

— А вие бихте ли ми казали кой се обажда, моля? — попита Роуан. Остави чантата си на плота в кухнята. Къщата беше сгрята от утринното слънце и на нея й бе малко топло с палтото. — С удоволствие ще приема разговора за своя сметка, ако отсреща желаят да разговарят с мен.

Пак обсъждане, после дрезгав глас на възрастна жена:

— Да, ще разговарям. Операторът се изключи.

— Аз съм Роуан Мейфеър, мога ли да ви помогна?

— Да, като ми кажете кога и как мога да намеря Ели — каза жената. Беше нетърпелива, вероятно дори гневна, но несъмнено студена.

— Вие нейна приятелка ли сте?

— Ако не мога да се свържа с нея веднага, бих искала да разговарям със съпруга й, Греъм Франклин. Вероятно имате номера му в службата?

„Боже, каква ужасна жена“, помисли си Роуан, но у нея започва да нараства подозрението, че може да е някаква роднина.

— И с Греъм не можете да се свържете. Но ако ми кажете коя сте, с удоволствие ще ви обясня ситуацията.

— Благодаря, но нямам такова намерение. — Гласът беше стоманен. — Много е важно да се свържа с Ели Мейфеър или с Греъм Франклин.

„Търпение“, каза си Роуан. Това очевидно е възрастна жена и ако е роднина, си струваше да я задържи на телефона.

— Съжалявам, че трябва да ви го кажа, но Ели Мейфеър почина миналата година. От рак. Греъм умря два месеца преди нея. Аз съм дъщеря им Роуан. Бих ли могла да ви помогна с нещо? Може би с някаква информация?

Тишина.

— Аз съм леля ти Карлота Мейфеър — отвърна жената. — Обаждам се от Ню Орлиънс. Защо, за бога, не съм уведомена за смъртта на Ели?

У Роуан започна да се заражда гняв.

— Не зная коя сте, госпожице Мейфеър — каза тя, като с усилие се опитваше да говори бавно и спокойно. — Нямам нито телефон, нито адрес на роднините на Ели в Ню Орлиънс. Тя не ми остави подобна информация. Изричните инструкции на адвоката й бяха никой да не бъде уведомяван, освен приятелите й тук.

Изведнъж усети, че трепери, слушалката започна да се хлъзга в ръката й. Не й се вярваше, че е била толкова груба, но беше късно да съжалява. Освен това осъзна, че е силно развълнувана. Не искаше жената да прекъсва връзката.

— Там ли сте, госпожице Мейфеър? — попита тя. — Съжалявам, но май ме хванахте малко неподготвена.

— Да — отвърна жената, — вероятно и двете бяхме малко неподготвени. Явно нямам избор, освен да говоря направо.

— Бих желала да го сторите.

— За нещастие мое задължение е да ви уведомя, че тази сутрин майка ви почина. Предполагам, разбирате какво искам да кажа. Вашата майка. Исках да го съобщя на Ели и да оставя нещата изцяло в нейни ръце — тя да прецени как и кога да ви поднесе тази информация. Съжалявам, че трябва да го научите по този начин. Майка ви почина тази сутрин в пет часа и пет минути.

Роуан бе твърде зашеметена, за да може да отговори. Все едно жената я беше ударила. Това не беше скръб. Беше твърде остро, твърде ужасно, за да е скръб. Като че майка й изведнъж бе оживяла, дишаща, съществуваща само за част от секундата, в изречените думи. И в същия миг това живо създание бе обявено за мъртво; тя вече не съществуваше.

Роуан дори не се опита да проговори. Отдръпна се в обичайното, естествено за нея мълчание. Видя мъртвата Ели в погребалното бюро, заобиколена от цветя, но в това нямаше нищо от сладкото ухапване на мъката. Това беше чист ужас. И документът, който лежеше в сейфа вече повече от година. „Ели, тя е била жива и аз трябваше да я познавам, а сега вече я няма.“

— Няма нужда да идвате тук — каза жената с едва доловимо променен тон. — Необходимо е обаче веднага да се обадите на адвоката си, за да се свърже с мен, защото има належащи въпроси около вашето наследство, които трябва да бъдат обсъдени.

— Но аз искам да дойда — каза Роуан без капка колебание. Гласът й бе станал по-дебел. — Искам да дойда веднага. Искам да видя майка си, преди да я погребат. — По дяволите документа и тази отвратителна жена, която и да беше тя.

— Това едва ли е уместно — каза изморено жената.

— Настоявам — отвърна Роуан. — Не ми се ще да ви безпокоя, но искам да видя майка си, преди да я заровят. Няма нужда никой да разбира коя съм. Просто искам да дойда.

— Това ще е безсмислено пътуване. И със сигурност Ели не би го одобрила. Ели ме увери, че…

— Ели е мъртва! — прошепна Роуан, гласът й бе дрезгав от усилието да не изгуби контрол. Цялата трепереше. — Вижте, за мен е важно да видя майка си. Ели и Греъм вече ги няма, казах ви. Аз… — Не можеше да го изрече. Звучеше твърде жалко и твърде лично да признае, че е самотна.

— Трябва да настоявам — каза жената със същия изморен, някак лишен от емоции глас — да останете там, където сте.

— Защо? — попита Роуан. — Какво значение има за вас дали ще дойда? Казах ви, не е нужно никой да разбира коя съм.

— Няма да има публично бдение, нито официално погребение — каза жената. — Няма значение кой ще разбере и кой не. Вашата майка ще бъде погребана веднага щом бъде възможно. Помолих това да стане утре следобед. Опитвам се да ви спестя мъката. Но ако не искате да ме послушате, правете каквото смятате за нужно.

— Идвам — каза Роуан. — По кое време утре следобед?

— Майка ви ще бъде погребана от „Лониган и синове“ на Мегазин стрийт. Погребалната меса ще е в църквата „Успение Богородично“ на Джозефин стрийт. Службата ще се състои веднага щом уредя всичко. Няма смисъл да биете толкова път, за да…

— Искам да видя майка си. Моля ви да изчакате, докато дойда.

— За подобно нещо не може да става въпрос — каза жената леко ядосано или пък нетърпеливо. — Съветвам ви да тръгнете веднага, ако сте решена да присъствате. И моля ви, не очаквайте да прекарате нощта под този покрив, нямам възможност да ви посрещна подобаващо. Къщата, разбира се, е ваша, и аз ще я освободя възможно най-скоро, ако така желаете. Но ви моля да отседнете в хотел, докато успея да се изнеса. И пак ви казвам, нямам възможност да ви осигуря удобства тук.

И със същия изморен глас жената даде на Роуан адреса.

— Първа улица ли казахте? — попита Роуан. Това бе улицата, която й бе описвал Майкъл, беше сигурна в това. — Там ли е къщата на майка ми?

— Не съм спала цяла нощ — каза жената, говореше бавно, някак апатично. — Щом ще идвате, ще ви обясня всичко тук.

Роуан понечи да я попита още нещо, но за нейно изумление тя прекъсна връзката.

Беше толкова ядосана, че за миг дори не почувства нищо. После обидата погълна всичко останало.

— Коя, по дяволите, си ти? — прошепна Роуан, докато очите й се пълнеха със сълзи. — И защо, за бога, ще ми говориш по този начин! — Тресна телефона, прехапа устна и се обгърна плътно с ръце. — Господи, каква отвратителна жена.

Но нямаше време за плач или мечти за Майкъл. Бързо извади кърпичка, издуха си носа, избърса си очите, взе бележника и химикалката от кухненския плот и написа адреса, който й бе дала жената.

„Първа улица“, помисли Роуан, докато гледаше написаното. Вероятно бе просто съвпадение. И „Лониган и синове“, името, което Ели бе споменала, докато бълнуваше за своето детство и дом. Бързо се обади на „Услуги“ в Ню Орлиънс и взе номера на погребалното бюро.

Обади се Джери Лониган.

— Казвам се доктор Роуан Мейфеър, обаждам се от Калифорния относно погребението.

— Да, доктор Мейфеър — отвърна мило мъжът и гласът му веднага й напомни за Майкъл. — Зная коя сте. Майка ви е при мен.

Слава богу, без увъртания, без нужда от излишни обяснения. И все пак тя се зачуди откъде мъжът знаеше за нея? Нима осиновяването не бе станало тайно?

— Господин Лониган — каза тя, като се опитваше да говори ясно и да не обръща внимание на странно надебелелия си глас, — за мен е много важно да присъствам на погребението. Искам да видя майка си, преди да я заровят.

— Разбира се, доктор Мейфеър. Разбирам ви. Но госпожица Карлота току-що се обади и каза, че ако не погребем майка ви утре… Е, да кажем просто, че настоя за това, доктор Мейфеър. Мога да насроча службата най-късно за три следобед. Мислите ли, че ще успеете да дойдете? Ще задържа всичко, колкото мога.

— Да, абсолютно, ще успея — каза Роуан. — Тръгвам тази нощ или най-късно рано сутринта. Но, господин Лониган, ако все пак закъснея…

— Доктор Мейфеър, ако знам, че сте на път, няма да затворя ковчега, преди да дойдете.

— Благодаря ви, господин Лониган. Но току-що разбрах, че…

— Доктор Мейфеър, простете, че ви го казвам, но то се случи току-що. Взех майка ви в шест тази сутрин. Мисля, че госпожица Карлота бърза да приключи с всичко. Но тя вече е толкова стара…

— Чуйте ме, нека ви дам телефона си в болницата. Ако нещо се случи, моля ви, обадете ми се.

Той си записа номерата.

— Не се притеснявайте, доктор Мейфеър. Майка ви ще е в „Лониган и синове“, когато дойдете.

Сълзите отново бяха на път да рукнат. Той звучеше така естествено, така безнадеждно прям.

— Господин Лониган, бихте ли ми казали още нещо? — попита тя, гласът й силно трепереше.

— Да, доктор Мейфеър.

— На колко години беше майка ми?

— На четирийсет и осем, доктор Мейфеър.

— Как се казва?

Това очевидно го изненада, но той бързо се съвзе.

— Казва се Деидре. Беше много красива жена. Със съпругата ми бяха приятелки. Жена ми обичаше Деидре, посещаваше я. Рита е тук до мен. Много се радва, че се обадихте.

По някаква причина това трогна Роуан почти толкова дълбоко, колкото и цялата останала поразяваща информация. Тя притисна силно кърпичката към очите си и преглътна.

— Можете ли да ми кажете от какво почина майка ми, господин Лониган? Какво пише в смъртния акт?

— Пише естествена смърт, доктор Мейфеър, но майка ви беше болна, наистина болна от много години. Мога да ви дам името на лекаря, който се грижеше за нея. Мисля, че би поговорил с вас, тъй като и вие сте лекар.

— Ще взема номера му, когато дойда — каза Роуан. Не можеше да продължава този разговор. Издуха си бързо и тихо носа. — Господин Лониган, знам един хотел. „Пончартрейн“. Той близо ли е до погребалното бюро и църквата?

— Ами можете да изминете разстоянието пеша, ако времето е хубаво.

— Ще ви се обадя веднага щом пристигна. Но моля ви отново, обещайте ми, че няма да заровите майка ми, преди да…

— Не се безпокойте за това, доктор Мейфеър. Има още нещо. Жена ми поиска да ви го кажа.

— Слушам ви.

— Вашата леля, Карлота Мейфеър, не иска да се пускат никакви обявления в сутрешния вестник, и честно казано, аз също не мисля, че сега е моментът за това. Но има толкова много Мейфеър, които биха желали да разберат за погребението. Имам предвид, че братовчедите ще бъдат недоволни, когато разберат колко набързо е станало всичко. Сега това зависи от вас, нали разбирате, ще сторя каквото кажете, но жена ми се чуди дали ще имате нещо против, ако се обади на братовчедите. Разбира се, тя ще се свърже само с един-двама, а те ще съобщят на останалите. Но ако не искате, няма да го прави. Рита Мей, жена ми, смята, че е срамота да погребем Деидре по този начин, без никой да разбере, пък и мисли, нали разбирате, че за вас може да е добре да се срещнете с роднините си. За бога, та те дойдоха на погребението на госпожица Нанси миналата година. И мис Ели дойде, мис Ели от Калифорния, сигурен съм, че знаете това…

Не, Роуан не знаеше. Още един тъп шок я порази при споменаването на Ели. Някак болезнено беше да си я представи там, сред всичките онези безименни братовчеди, които тя самата никога не бе виждала. Силата на гнева й и горчивината, която изпитваше, я изненадаха. Ели и братовчедите. А Роуан сам-сама в тази къща. И отново започна да се бори да запази самообладание. Зачуди се дали това не е един от най-трудните моменти в живота й след смъртта на Ели.

— Да, ще бъда благодарна, ако жена ви стори това, което сметне за нужно, господин Лониган. Бих искала да видя братовчедите… — Тя спря, защото не можеше да продължи. — И, господин Лониган, що се отнася до Ели Мейфеър, моята осиновителка — тя също почина. Миналата година. Ако мислите, че някой от тези братовчеди трябва да знае за това…

— О, разбира се, че ще им съобщим. Така ще ви спестим неудобството да им го кажете лично, когато пристигнете. Много съжалявам да го чуя. Нямах представа.

Звучеше така искрен. Бе готова да повярва, че той наистина съжалява. Беше прекрасен старомоден мъж. Сякаш герой на Деймън Ръниън.

— Доскоро, господин Лониган. Ще се видим утре сутрин.

За миг, след като затвори телефона, й се стори, че ако позволи на сълзите да потекат, никога няма да спрат. Вихърът от емоции бе така силен, че я замайваше, болката настояваше за някакво незабавно действие и най-странните, най-невероятните картини изпълваха ума й.

Тя преглътна сълзите и се видя как бърза към стаята на Ели. Видя се как вади дрехите й от чекмеджетата и закачалките, как ги разкъсва на парчета, обзета от почти неконтролируем гняв. Видя се как разбива огледалото й и дългата редичка шишенца, която все още стоеше на тоалетката й, всички онези парфюми, от които ароматът бе изветрял още преди месеци.

— Мъртва, мъртва, мъртва — шепнеше Роуан. — Била е жива вчера и онзи ден и по онзи ден, а аз съм била тук и не съм направила нищо! Мъртва! Мъртва! Мъртва!

И тогава странната сцена изчезна, като че трагедията на гнева й бе преминала в друго действие. Видя се да удря с юмруци дървените и стъклени стени, докато от ожулените й ръце не потече кръв. Ръцете, които бяха оперирали мнозина, които бяха изцерили мнозина, бяха спасили толкова много животи.

Но Роуан не направи нищо такова.

Седна на стола до кухненския плот, сви се, вдигна ръка да закрие лицето си и започна да плаче на глас в празната къща, а образите все още прелитаха през ума й. Накрая положи глава на свитите си ръце и плака, плака, докато не се задави и не се изтощи съвсем, и всичко, което можеше да направи, бе да шепне отново и отново:

— Деидре Мейфеър, на четирийсет и осем, мъртва, мъртва.

Накрая обърса лице с опакото на ръката си, отиде до постелката пред камината и легна на нея. Болеше я главата и целият свят изглеждаше някак пуст, враждебен и лишен от всяко обещание за топлина или светлина.

Това щеше да отмине. Трябваше да отмине. Бе изпитала тази мъка в деня, когато погребаха Ели. Бе я изпитвала и преди това, когато стоеше в болничния коридор, докато Ели викаше от болка. И все пак й се струваше, че не е възможно нещата да се оправят. Когато мислеше за документа в сейфа, за документа, който я спираше да отиде в Ню Орлиънс след смъртта на Ели, тя се презираше, задето го бе уважила. Презираше Ели, задето я бе накарала да го подпише.

Мислите й продължаваха така — бездънни, нещастни, изсмукващи духа й и вярата й в себе си.

Сигурно бе лежала там около час, слънцето бе сгряло дъските по пода, ръцете й и едната страна на лицето й. Срамуваше се от самотата си. Срамуваше се, че е жертва на такова страдание. Преди смъртта на Ели тя бе толкова щастлив човек, толкова безгрижна, изцяло отдадена на работата, идваше и си отиваше от къщата, сигурна в топлината и любовта, и даваше топлина и любов в замяна. Когато си помисли колко много бе възлагала на Майкъл, колко много имаше нужда от него сега, се почувства още по-изгубена.

Наистина, нямаше извинение за късното обаждане тази нощ и че сега толкова отчаяно се нуждаеше от него. Започна да се успокоява. После в главата й бавно се настани една мисъл — призракът бе дошъл миналата нощ, нощта, в която бе починала майка й.

Тя седна по турски и се опита да си спомни преживяването до най-малката подробност. Беше погледнала часовника само секунди преди нещото да се появи. Беше три и пет минути. А не каза ли онази жена, че майка й е умряла в пет и пет?

Точно по същото време в Ню Орлиънс. Но дали имаше някаква странна вероятност двете събития да са свързани.

Разбира се, ако майка й й се беше явила, тогава всичко щеше да е ясно. Това щеше да е един от онези тайнствени моменти, за които хората говорят до края на живота си. Тогава в употреба влизаха всички любими клишета — „преломен, свръхестествен, красив“ момент. Всъщност почти невъзможно е да се опише подобно нещо. Но не й се бе явила жена, а мъж, странен и чудновато елегантен мъж.

Само мисълта за случилото си, мисълта за умолителното изражение на това същество я накара да усети отново ужаса от предната нощ. Тя се обърна и се взря тревожно в стъклената стена. Разбира се, там нямаше нищо — само безкрайното чисто синьо небе над тъмните далечни хълмове и блещукащата и сияеща панорама на залива.

Каквото и да беше, то изглеждаше някак неясно, нематериално, дори незначително, като се имаше предвид, че майка й бе починала. А сега трябваше да мисли точно за това. И губеше ценно време.

Стана и отиде до телефона. Обади се в дома на доктор Ларкин.

— Ларк, налага се да замина — каза тя. — Неизбежно е. Може ли Слатъри да ме замести?

Колко студен звучеше гласът й, също като на старата Роуан. Но той не беше истински. Докато разговаряха, тя отново се вгледа в стъклената стена и празния пристан, където бе стоял високият строен мъж. Отново видя тъмните му очи, които търсеха лицето й. Едва разбираше какво й говори Ларк. „Няма начин да съм си въобразила такова нещо“, помисли си.

Единадесет

Пътуването до къщата на Таламаска отне по-малко от час и половина. Лимузината пое по някаква мрачна отбивка на междущатската магистрала и после продължи по пътя покрай реката, когато бяха вече само на пет минути от къщата.

Но пътят се стори доста по-кратък на Майкъл, който бе напълно погълнат от разговора с Аарън.

Когато стигнаха до къщата, той вече имаше доста добра представа какво точно представлява Таламаска и бе уверил Аарън, че никога няма да разгласява прочетеното в папката. Идеята за ордена му харесваше; харесваше му и внимателният, цивилизован начин, по който Аарън му представяше нещата; и на няколко пъти дори си помисли, че ако не бе толкова настървен по „целта“ си, сигурно с радост щеше да се присъедини към тях.

Но това бяха глупави мисли, защото удавянето му му беше дало усещането за цел и психическите му сили, а тези неща бяха довели Таламаска при него.

Всичко това бе изострило и любовта му към Роуан — да, сигурен беше, любов — като нещо отделно от виденията, въпреки че сега знаеше, че и тя има нещо общо с тях.

Опита се да обясни всичко това на Аарън, щом наближиха портата.

— Всичко, което ми казваш, ми звучи някак познато, както когато видях къщата снощи. Но ти, разбира се, знаеш, че няма как Таламаска да ми е позната, не е възможно да съм чувал за вас и да съм забравил, освен ако те не са ми казали, докато бях мъртъв. Опитвам се да ти обясня, че любовта ми към Роуан не ми се струва позната. Не звучи като нещо, което е било предопределено да стане. Тя е свежа; тя е свързана в съзнанието ми с нещо като бунт. Помня, че когато бяхме заедно и говорихме на закуска в къщата й в Тибурон, аз погледнах над водата и някак предизвикателно съобщих на онези същества, че ставащото с Роуан има значение за мен.

Аарън го слушаше внимателно, както винаги.

На Майкъл му се струваше, че и двамата усещат как познанията им един за друг се задълбочават все повече и се превръщат в нещо естествено за тях.

Беше пил само кафе, откакто напуснаха Ню Орлиънс. Възнамеряваше да запази положението, поне докато не прочетеше всичко, което Аарън му даде.

Освен това бе изморен от лимузината, от гладкия, брутален маниер, с който тя се носеше през стария мочурлив пейзаж. Искаше да подиша чист въздух.

Още щом влязоха през портата на къщата, като завиха вляво от пътя покрай реката и дигата остана зад тях, Майкъл позна мястото, защото го беше виждал в книгите. Алеята, покрай която растяха дъбове, бе фотографирана безброй пъти. Изглеждаше направо приказна в своето южняшко готическо съвършенство, огромните чернокори дървета протягаха закривените си тежки клони, за да формират непрекъснат свод — груба, неправилна арка, която продължаваше по целия път до верандата.

Големи ивици сив испански мъх висяха от възлестите лакти на тези клони. От всички страни се надигаха корени, които стесняваха чакълестата алея.

Майкъл беше възхитен. Гледката докосна тихо сърцето му точно както красотата на Гардън Дистрикт. В душата му се надигна тиха вяра, че без значение какво ще се случи с него, тук, на юг, той е у дома си и нещата някак си ще се оправят.

Колата навлизаше все по-навътре в зелената светлина на дълбокия тунел, накъсаните слънчеви лъчи пронизваха сенките, а отвъд се простираше ливада с висока трева и безформени храсти, които закриваха къщата.

Майкъл натисна бутона, за да свали прозореца.

— Господи, какъв въздух само! — прошепна той.

— Да, невероятно е — каза тихо Аарън, но всъщност се усмихваше снизходително. Жегата беше потискаща, но на Майкъл не му пукаше.

Сякаш целият свят се смълча, когато колата спря и те слязоха пред голяма двуетажна къща. Построена преди Гражданската война, тя беше една от онези прекрасни семпли постройки — масивна и все пак тропическа, куб, украсен с френски прозорци, и заобиколен от всички страни с дълбоки веранди и дебели гладки колони, които се издигаха, за да подкрепят покрива.

Изглеждаше така, сякаш бе изградена да улавя ветровете, да се взира към полето и реката — здрава тухлена постройка, направена да оцелява в бури и проливни дъждове.

Не е за вярване, помисли си Майкъл, че отвъд далечната дига е реката и безбройните лодки по нея, които бяха видели преди по-малко от час, докато пухтящият ферибот ги превозваше до южния бряг. Сега съществуваше единствено лекият вятър, който се прокрадваше над тухлената настилка, на която стояха. Широките двойни врати внезапно се отвориха, за да ги приемат, блуждаещото слънце блещукаше в стъклото на красиво извитите ветрилообразни прозорци на горния етаж.

Къде беше останалата част от света? Нямаше значение. Майкъл отново чу прекрасните звуци, които го успокояваха на Първа улица — жуженето на насекомите, вятъра, като че отчаяния писък на птици.

Аарън го хвана за ръката и го въведе в къщата, очевидно, без да обръща внимание на шока от хлада на климатиците.

— Ще пообиколим набързо — каза той.

Майкъл едва го чуваше. Къщата го бе завладяла изцяло. Той обичаше сградите в този стил, с техните широки централни фоайета, прости стълбища и огромни квадратни стаи в перфектна симетрия от двете им страни. Реставрацията и мебелировката бяха разкошни и изпипани до най-малкия детайл. И както е характерно за англичаните — с тъмнозелени килими и махагонови библиотечни шкафове и лавици, които се издигаха чак до таваните в основните стаи.

Само няколко орнаментирани огледала напомняха за предвоенния период, както и един малък клавесин, сложен в един от ъглите. Всичко останало си беше чисто викторианско, но в никакъв случай неприятно.

— Тук е като в частен клуб — прошепна Майкъл. Беше почти комично — някакъв случаен човек, настанен удобно в едно кресло, дори не вдигна очи от книгата или вестника, докато те минаваха безшумно покрай него. Но цялостната атмосфера бе несъмнено привлекателна. Чувстваше се добре тук. Хареса му мимолетната усмивка на жената, която ги подмина по стълбището. Искаше и той да седне в библиотеката по някое време. А през множеството френски прозорци се виждаше зеленината отвън, огромна пълзяща мрежа, която поглъщаше синьото небе.

— Ела, ще ти покажем стаята — каза Аарън.

— Аарън, няма да оставам. Къде е папката?

— Разбира се, но ти трябва спокойствие да я прочетеш.

Поведе Майкъл по коридора на втория етаж до предната спалня от източната страна на къщата. Високите до тавана прозорци гледаха и към предната и към страничните веранди. И въпреки че килимът беше тъмен и дебел, като в цялата къща, декорацията бе напълно в колониалната традиция, с две писалища с мраморни плотове и едно от онези съкрушителни легла с подпори, което изглеждаше като създадено за подобен род къщи. Няколко ръчно изработени завивки покриваха безформения пухен матрак. По високите метър и половина подпори нямаше никакви орнаменти.

Но в стаята имаше изненадващ набор от модерни уреди — включително и малък хладилник, телевизор върху резбован шкаф и стол и бюро, поставени в ъгъла, така че да гледат към предните и източните прозорци. Телефонът имаше много бутончета и миниатюрни, старателно написани вътрешни номера. Две кресла със странични облегалки в стил кралица Ана стояха като на пръсти пред камината. Вратата към прилежащата баня беше отворена.

— Добре, да действаме — каза Майкъл. — Къде е папката?

— Първо трябва да обядваме.

— Ти обядвай. Аз мога да си взема сандвич и да ям, докато чета. Моля те, ти ми обеща. Папката.

Аарън настоя да отидат на малка замрежена веранда в задната част на втория етаж и там, с изглед към градината с чакълести алеи и стари фонтани, да седнат и да похапнат. Това бе пищна южняшка закуска — с изобилие от препечени филийки, пшеничена каша и наденички, както и много кафе от цикория с мляко.

Майкъл бе ненаситен. Отново изпита онова усещане, което бе имал с Роуан — че е хубаво да не си пиян. Хубаво е да си с ясна глава, да гледаш зелената градина с надвисналите чак до самата трева клони на дъбовете. Божествено бе да усещаш отново топлия въздух.

— Всичко се случи толкова бързо — каза Аарън, докато му подаваше панера с препечени филийки. — Имам чувството, че трябва да кажа още нещо, но не знам какво. Искахме да подходим към теб бавно, да те опознаем и ти да опознаеш нас.

Майкъл отново се сети за Роуан. Мисълта, че не бе могъл да й се обади, го тормозеше. И все пак изглеждаше безсмислено да обяснява на Аарън колко се безпокои за нея.

— Само ако бях осъществил контакта както се надявах — каза Аарън, — щях да те поканя в нашата метрополия в Лондон и въвеждането ти в ордена там можеше да стане по-бавно и по-елегантно. Дори след години работа на терен от човек не се очаква да поеме толкова опасна задача, като това да се намеси в случая с вещиците Мейфеър. В ордена дори няма толкова квалифициран член, който да се заеме с нея, освен мен самия. Но ето че ти си замесен, ако трябва да използваме този толкова прост съвременен израз.

— Да, вътре съм чак до шията — каза Майкъл, като не спираше да яде. — Но разбирам какво искаш да кажеш. Щеше да е все едно Католическата църква да ме моли да участвам в екзорсизъм, без да съм ръкоположен за свещеник.

— Да, нещо такова. Понякога си мисля, че по отношение на липсата ни на догматизъм и ритуалност ние сме най-строги от всички. Нашата дефиниция за добро и зло е много по-фина, и ставаме още по-нетърпими към онези, които не я съблюдават.

— Виж, Аарън. Няма да кажа на никоя жива душа за тази папка, освен на Роуан. Съгласен ли си?

Аарън се замисли.

— Майкъл, когато прочетеш материалите, ще се наложи да поговорим отново за онова, което трябва да направиш. Изчакай, преди да кажеш „не“. Поне послушай съвета ми.

— Ти се страхуваш от Роуан, нали?

Аарън отпи малка глътка от кафето. Известно време се взира в чинийката. Не бе ял почти нищо, освен половин препечена филийка.

— Не съм сигурен. Единствената ми среща с нея беше доста странна. Бих могъл да се закълна, че…

— Какво?

— Че тя отчаяно искаше да говори с мен. Да поговори с някого. И все пак усетих някаква враждебност, някаква обща враждебност, като че ли тази жена е някакъв свръхчовек, който не може да понася общуването с чуждите й човешки същества. О, знам, че звучи откачено. Разбира се, тя не е свръхчовек. Но ако се замислим за психичните сили като за мутации, тогава можем да започнем да смятаме същество като Роуан за нещо различно, както един вид птици се отличава от друг. Иначе казано, усетих нейната различност. — Замълча. Като че за първи път забелязваше, че Майкъл не е свалил ръкавиците си, докато се храни. — Защо не опиташ без тях? Може пък да те науча как да блокираш образите. Не е толкова трудно…

— Искам папката — каза Майкъл. Обърса уста със салфетката и изпи остатъка от кафето си.

— Разбира се, и ще я имаш — каза Аарън с въздишка.

— Мога ли вече да ида в стаята си? О, и ако ми донесат още една каничка от това прекрасно черно сладко кафе и горещо мляко…

— Разбира се.

Аарън поведе Майкъл обратно, като спря само да поръча кафето, и продължи надолу през широкото централно фоайе, към предната спалня.

Тъмните драперии, които покриваха високите прозорци, бяха дръпнати и през стъклата грееше нежна лятна светлина, филтрирана от дърветата.

Куфарчето с дебелата кожена папка лежеше на леглото.

— Добре, приятелю — каза Аарън. — Ще ти донесат кафето, без да чукат, за да не те безпокоят. Седни на предната веранда, ако искаш. И, моля те, чети внимателно. Обади ми се по телефона, ако ти потрябвам. Набери оператора и питай за Аарън. Аз ще съм през две стаи по коридора, ще поспя малко.

Майкъл свали вратовръзката и сакото си, отиде в банята и си изми лицето. Точно вадеше цигарите от куфара, когато донесоха кафето.

Беше изненадан и леко притеснен да види Аарън отново с угрижено изражение. Бяха минали едва пет минути.

Аарън каза на младия сервитьор да остави таблата на бюрото в ъгъла и го изчака да излезе.

— Лоши новини, Майкъл.

— Какво искаш да кажеш?

— Току-що се обадих в Лондон да проверя съобщенията си. Изглежда, са се опитвали да се свържат с мен в Сан Франциско, за да ми кажат, че майката на Роуан умира. Но не са ме открили.

— Роуан трябва да знае за това, Аарън.

— Вече е късно, Майкъл. Деидре Мейфеър е починала тази сутрин, към пет часа. — Гласът му леко потрепна. — През това време двамата с теб сме разговаряли.

— Боже, това ще е ужасно за Роуан — каза Майкъл. — Не можеше да си представиш как ще й се отрази. Просто не можеш.

— Тя идва. Свързала се е с погребалното бюро, помолила ги е да отложат службата. Те са се съгласили. Питала е за хотел „Пончартрейн“. Разбира се, ще проверим дали е направила резервация. Но мисля, че можем да разчитаме, че ще пристигне съвсем скоро.

— Вие сте по-лоши от ФБР, знаеш ли? — каза Майкъл, но не беше ядосан. Това бе точно информацията, която искаше. С леко облекчение той отново прехвърли в ума си пристигането си, отиването до къщата и събуждането след това. Не, с нищо не бе могъл да предизвика среща между Роуан и майка й.

— Да, много сме акуратни — каза тъжно Аарън. — Мислим за всичко. Чудя се, дали и Господ е тъй равнодушен, както ние при нашите наблюдения. — Лицето му бе претърпяло осезаема промяна, сякаш той се обръщаше навътре към себе си. После тръгна да излиза, без да продума повече.

— Познавал си майка й, нали? — попита Майкъл.

— Да, познавах я — каза Аарън с горчивина — и никога не успях да направя каквото и да било, за да й помогна. Но при нас често става така. Вероятно този път нещата ще са различни. Или пък не. — Завъртя дръжката на вратата. — Всичко е там. — Посочи папката. — Вече няма време за приказки.

Майкъл гледаше безпомощно как си тръгва. Мимолетният израз на емоция го бе изненадал, но и някак му бе вдъхнал увереност. Усещаше такава тъга, че не бе успял да каже нищо успокояващо. А ако започнеше да мисли отново за Роуан, за това, че ще я види, че ще я прегърне и ще се опита да й обясни всичко това, щеше да полудее. Нямаше време за губене.

Взе кожената папка от леглото и я сложи на писалището. Събра си цигарите и седна в кожения стол. Почти разсеяно посегна към сребърната каничка за кафе и си наля, после добави и топло мляко.

Сладкият аромат изпълни стаята.

Сърцето го болеше за Роуан.

Започна да чете.

Дванадесет

Час по-късно Роуан се обади в хотела. Бе опаковала малкото летни дрехи, които имаше. Всъщност събирането на багажа донякъде я изненада, защото тя като че ли се гледаше отстрани как избира и прибира нещата си. В куфара изчезнаха леки копринени дрехи, блузи и рокли, купени още преди години за ваканции, и никога неносени. Много бижута, изоставени още от колежа. Неотворени парфюми. Елегантни обувки с високи токове, които никога не бе вадила от кутията. Годините, отдадени на медицината, не й бяха оставили време за подобни неща. Същото беше и с ленените костюми, които бе носила само един или два пъти на Хавай. Е, сега щяха да й послужат добре. Сложи в куфара и козметичния комплект, който не бе отваряла повече от година.

Полетът й бе в полунощ. Щеше да отиде в болницата, за да въведе в работата Слатъри, а после да продължи за летището.

Сега трябваше да резервира стая в хотела и да остави съобщение на Майкъл, че идва.

На обаждането в хотела отговори мил южняшки глас. Да, имали свободен апартамент. Но не, господин Къри отсъствал. Оставил съобщение за нея, че няма да го има двайсет и четири часа. Не, не казал къде е, нито кога ще се върне.

— Добре — каза Роуан с много изморена въздишка. — Моля, предайте му, че идвам и че майка ми е починала; че погребението е утре в „Лониган и синове“. Записахте ли?

— Да, мадам. И позволете ми да изкажа съболезнованията си, всички чухме за майка ви. Често я виждах на верандата й.

Роуан беше изумена.

— Извинете, бихте ли ми казали, къщата й на Първа улица ли е?

— Да, докторе.

— И този квартал ли се казва Гардън Дистрикт?

— Да, докторе, точно така.

Тя измърмори някакви благодарности и затвори. Та това беше абсолютно същата улица, която Майкъл й описваше. И откъде всички знаят за майка ми, зачуди се тя. Та аз дори не казах на жената името й.

Но беше време да тръгва. Излезе на северния пристан да провери дали „Сладката Кристин“ е здраво завързана в случай на буря. После заключи кокпита и се върна в къщата. Включи многобройните алармени инсталации, които не бе използвала от смъртта на Ели насам.

Сега беше време да хвърли последен поглед.

Спомни си как Майкъл стоеше пред онази елегантна стара викторианска къща на Либърти стрийт и говореше за някаква поличба и че никога няма да се върне тук. Е, тя нямаше толкова ясно усещане, но самият последен оглед я натъжи. Къщата беше като изоставена, като ненужна. А когато погледна към „Сладката Кристин“, се почувства по същия начин.

Сякаш дългата вярна служба на „Сладката Кристин“ вече нямаше никакво значение. Всички мъже, с които се бе любила в кабината, вече нямаха значение. Всъщност самият факт, че не бе завела Майкъл надолу по стълбата към топлата кабина, си беше забележителен. Не се бе сетила за това досега. Майкъл изглеждаше като част от съвсем различен свят.

Изведнъж почувства силен порив да потопи „Сладката Кристин“ заедно с всички спомени, свързани с нея. Но това беше глупаво. Защото точно „Сладката Кристин“ я бе отвела при Майкъл. Сигурно полудяваше.

Слава богу, че заминаваше за Ню Орлиънс. Слава богу, че щеше да види майка си, преди да я заровят, и, слава богу, че скоро щеше да е с Майкъл и да му разкаже всичко и просто да бъде с него. Трябваше да вярва, че ще стане така, нищо че не й се беше обадил. Помисли си с горчивина за подписания документ в сейфа. Но той вече нямаше значение за нея, дори не си струваше да го вади оттам, за да го скъса.

Затвори вратата, без да поглежда назад.

Част втора

Вещиците Мейфеър

Тринадесет

Досие на вещиците Мейфеър

Предговор от преводача на части I-IV

Първите четири части на това досие съдържат материали, написани от Петир ван Абел специално за Таламаска — на латински, и предимно на нашия латински код, използван в ордена от XIV до XVIII век, за да се запази секретността на писмата и докладите. Огромно количество информация е написана и на английски, тъй като Петир ван Абел имал обичай да пише на този език, когато е сред французи, и на френски, когато е сред англичани, за да успее да изрази диалозите и определени мисли и чувства по-естествено, отколкото позволявал старият латински код.

Почти всички тези материали са в епистоларна форма, тъй като това е била, и все още е, основната форма, в която се изготвят докладите за архивите на Таламаска.

По това време глава на ордена е бил Стефан Франк и повечето от настоящите материали са адресирани до него в личен и понякога неофициален маниер. Но Петир ван Абел през цялото време е държал сметка, че пише именно доклад, и затова е положил огромни усилия да обяснява и изяснява нещата за неинформирания читател. По тази причина може би и описва канал в Амстердам, макар че адресатът живее точно там.

Преводачът не е съкратил нищо. Материалът е адаптиран само където оригиналните писма и записки в дневници са били повредени или пък вече са били нечетливи. Или пък където думите и фразите на стария латински код са непознати за сегашните членове на ордена, или където архаизмите на английския затрудняват прочита. Правописът, разбира се, е осъвременен.

Читателят трябва да има предвид, че английският по онова време — края на седемнайсети век — е бил вече езикът, който ние познаваме. Фрази като „много добре“ или пък „така ми се струва“, вече били в обръщение. Те не са добавяни към текста.

Ако светът на Петир изглежда изненадващо „екзистенциален“ за онова време, трябва само да препрочетете Шекспир, който пише почти седемдесет и пет години преди това, за да разберете колко атеистично, иронично и екзистенциално са били настроени мислителите тогава. Същото може да се каже и за отношението на Петир към сексуалността. Строгите ограничения през деветнайсети век понякога ни карат да забравяме колко либерални по въпросите на плътта са били седемнайсети и осемнайсети век.

Като стана дума за Шекспир — Петир е имал голяма слабост към него и е четял пиесите и сонетите му. Често нарича Шекспир „моя философ“.

Колкото до пълната история на Петир ван Абел, която е не по-малко интригуваща, тя е разказана в раздела, посветен на него, който съдържа седемнайсет тома, включващи пълните преводи на всеки негов доклад по всичките разследвани от него случаи, и то в реда на написването им.

Освен това притежаваме два негови портрета, рисувани в Амстердам от Франц Хале, и то специално за Ромер Франц, нашия директор през онзи период. От единия виждаме, че Петир е бил висок, светлокос младеж — почти скандинавски тип — с овално лице, възголям нос, високо чело и любопитен поглед; на другия портрет, датиран двайсет години по-късно и рисуван от Томас де Кайзер, се вижда по-едро и пълно лице, и все пак определено тясно, със спретнато оформени мустачки, брада и дълга къдрава руса коса, подаваща се изпод широкопола черна шапка. И на двата портрета Петир изглежда спокоен и някак ведър, което е типично за мъжете от холандските портрети от онова време.

Петир е бил член на Таламаска още от дете и чак до смъртта си, която срещнал, докато изпълнявал дълга си, на четирийсет и три години — последният му подробен доклад до Таламаска хвърля светлина по въпроса.

Той бил даровит разказвач, добър слушател и природно надарен писател, както и страстен и импулсивен мъж. Обичал артистичните среди на Амстердам и прекарвал много от свободното си време в компанията на художници. Никога обаче не изоставил своите разследвания и коментарите му са винаги многословни, детайлни и на места излишно емоционални.

Някои читатели могат да намерят това за дразнещо. Други могат да го сметнат за безценно, защото той ни предава не само колоритно описание на видяното от него, но и ни позволява да зърнем особеностите на собствения му характер.

Самият той до известна степен можел да чете мисли (признава, че не е особено добър в употребата на силата си, защото я ненавиждал и се отнасял с недоверие към нея) и освен това имал способността да премества дребни обекти с мисълта си, да спира часовници и прочее трикове.

Като сираче, бродещо по улиците на Амстердам, Петир влязъл в контакт с Таламаска още на осем години. Историята разказва, че като дочул, че метрополията подслонява „различни“ души като него, той все се навъртал около нея и накрая една зимна нощ заспал на прага й, където сигурно щял да измръзне, ако Ромер Франц не го открил и прибрал. По-късно се оказало, че момчето е образовано и може да пише както на латински, така и на холандски, а и френски разбирало доста добре.

Всичките му спомени от ранните години с родителите му били спорадични и ненадеждни, макар че той предприел разследване на собственото си минало и открил не само самоличността на баща си — Ян ван Абел, известния хирург от Лайден, но и многотомните му писания, съдържащи най-прочутите анатомични и медицински илюстрации за онова време.

Петир често казвал, че за него орденът е и майка, и баща. Нямало по-отдаден член на Таламаска от него.

Вещиците Мейфеър

Част 1 (препис първи)

От докладите на Петирван Абел до Таламаска, 1689

Септември, 1689, Монклеве, Франция

„Скъпи Стефан,

Най-сетне пристигнах в Монклеве, в самото подножие на планините Кевен — а именно в предпланините — и мрачното малко укрепено градче с неговите керемидени покриви и нерадостни бастиони е наистина в трепетно очакване на изгарянето на някаква опасна вещица, както ми бяха казали.

Тук е ранна есен и въздухът от долината е свеж, вероятно дори докоснат от жегата на Средиземноморието. От портите се разкрива най-прекрасната гледка към лозята, от които се прави местното вино — Бланкет дьо Лимо.

Още първата вечер тук се гостих с него в изобилие и мога да ви уверя, че е точно толкова добро, колкото тези бедни граждани твърдят.

Но вие знаете, Стефан, че не обичам този регион, защото в планините още отеква ехото от писъците на убитите катари, заровени със стотици из околността още преди векове. Колко време трябва да мине преди кръвта на толкова много хора да попие достатъчно дълбоко в земята, че да бъде забравена?

Таламаска винаги ще помни. Ние, които живеем в свят на книги и трошливи пергаменти, на потрепващи свещи и присвити в полумрака очи, винаги ще помним историята.

Тя е за нас. Много преди да чуя името Таламаска, баща ми говореше за тези избити еретици и за лъжите, които се разпространяват за тях. Защото той също бе чел много по въпроса.

Но какво общо има това с трагедията на графиня Дьо Монклеве, която ще умре утре на клада, издигната до вратите на катедралата «Свети Михаил»? Този стар, укрепен град е целият от камък, но не и сърцата на жителите му, макар че никой не може да предотврати екзекуцията на тази дама, което възнамерявам да обясня по-долу.

Сърцето ме боли, Стефан. Повече от безпомощен съм, защото съм обсаден от откровения и спомени. И трябва да разкажа най-невероятната история.

Но ще се опитам да карам подред, доколкото мога, като се старая да се придържам, както винаги — макар че винаги се провалям — към онези аспекти на това тъжно приключение, които си струват да бъдат отбелязани.

Позволи ми да кажа първо, че не мога да предотвратя тази екзекуция. Не само защото въпросната дама е смятана за непокаяла се могъща вещица, но и защото е обвинена, че е отровила съпруга си, а свидетелствата срещу нея са крайно страховити, както ще обясня по-долу.

Майката на съпруга й е обвинила снаха си в общение със Сатаната и в убийство; двамата малки синове на нещастната графиня са подкрепили показанията на баба си, а единствената дъщеря на обвинената във вещерство, Шарлот, изключителна двайсетгодишна красавица, вече е заминала за Западните Индий с младия си съпруг от Мартиника и невръстния си син, за да не бъде самата тя обвинена във вещерство.

Но в този случай не всичко е каквото изглежда и аз ще изложа подробно какво открих. Само моля за търпение, тъй като ще започна от самото начало и после ще се потопя в неясното минало. В този случай има много интересни за Таламаска събития, но на малко от тях би могло да се повлияе. И сега аз пиша тези редове с прискърбие, защото познавам тази дама и дойдох тук с подозрението, че я познавам, и се надявах и молих да греша.

Когато за последно ти писах, тъкмо напусках германските провинции, изморен до смърт от ужасните гонения на вещици там и от невъзможността да се намеся във всичко това. Станах свидетел на две масови изгаряния в Трир, на най-презрените мъчения, извършени от протестантски свещеници, които са още по-ожесточени от католиците и в пълно съгласие с тях, че Сатаната е сложил ръка на земята и жъне победи сред наглед най-невинните граждани — в някои случаи просто глупци, но най-често почтени домакини, хлебари, бояджии, просяци и прочее от този род.

Колко невероятно е, че тези религиозни хора вярват, че дяволът може да е толкова глупав, че да се опитва да поквари само бедните и безвластните — защо не краля на Франция например? — и че народът по принцип е толкова слаб.

Но ние сме обсъждали това много пъти.

Бях привлечен тук, а не от дома си в Амстердам, за който копнея с цялата си душа, защото за обстоятелствата около този случай се говори нашир и надлъж и най-странното в него е, че е обвинена самата графиня, а не някаква селска акушерка, някоя пелтечеща слабоумница, готова да назове коя да е бедна душа за свой съучастник и прочее.

Но аз открих и в този случай много от елементите, наблюдавани навсякъде, където е замесен популярният инквизитор, отец Ловие, който от цяло десетилетие се хвали, че е изгорил стотици вещици и ще открие такива и тук, ако ги има. Присъства и много популярната книга за вещерството и демонология на същия този човек, която циркулира из цяла Франция и е четена с крайно настървение от полуграмотни хора, които се взират в обстойните описания на демони, като че са част от библейския ръкопис, когато всъщност са просто глупави мръсотии.

И, да, трябва задължително да спомена гравюрите в този прекрасен текст, които минават от ръка на ръка с такава почит и са една от главните причини за целия шум, тъй като са сръчно измайсторени картинки на дяволи, танцуващи на лунна светлина, на старици, угощаващи се с пеленачета или пък летящи на метли.

Тази книга като че е омагьосала целия град и за никого от нашия орден няма да е изненада, че я разпространява точно старата графиня — обвинителката на снаха си, която е казала пред самите стъпала на църквата, че ако не била тази безценна книга, никога нямало да разбере, че в самия й дом живее вещица.

О, Стефан, покажи ми поне един човек, прочел хиляди книги, и ще сме открили интересен събеседник. Но покажи ми такъв, прочел вероятно три книги, и ще сме открили наистина опасен враг.

Ето, пак се отклонявам от моя разказ.

Пристигнах тук в четири часа тази вечер, като прекосих планината и се спуснах на юг, към долината — бавна и трудна езда. Още щом зърнах града, който надвисна над мен като огромна крепост, защото навремето е бил точно това, аз веднага се освободих от всички документи, които можеха да докажат, че не съм човекът, за когото се представям — католически свещеник, изучаващ вещерската поквара, който пътува из цялата страна, за да проучи уличените във вещерство, та да може да ги изкорени по-лесно от своята енория у дома.

Прибрах всичките си странични и уличаващи вещи в една каса и я зарових на сигурно място в гората. След това облякох най-фината си църковна одежда, сложих си сребърно разпятие и всички други премени, с които да мина за богат свещеник, и продължих към портите на града. Минах покрай кулите на Шато дьо Монклеве, бившия дом на нещастната графиня, която знаех само по титлата Невеста на Сатаната или Вещицата от Монклеве.

Незабавно започнах да разпитвам всеки срещнат защо е издигната такава голяма клада в самия център на площада пред портите на катедралата и защо търговците са нагласили сергиите си за напитки и сладкиши, когато явно няма никакъв панаир, и каква е причината да бъдат сковани толкова много пейки за зрители на север от църквата и до нея, точно срещу стените на затвора? И защо дворовете на четирите хана в града са пълни с коне и карети, и защо е всичкото това суетене и сочене към високия зарешетен прозорец на затвора над трибуната за зрители, и после към отвратителната клада?

Да не би това да има нещо общо с празника на Свети Архангел Михаил, който е на следващия ден, иначе казано — Архангеловден?

Нито един от хората, с които говорих, не се поколеба да ме осветли, че всичко това няма нищо общо със светеца, макар това да била негова катедрала и освен че избрали неговия празник за едно угодно на Господа, ангелите и светиите дело — екзекуцията на красивата графиня, която щяла да бъде изгорена жива, без привилегията да бъде удушена преди това, за назидание на всички вещици в околността, които били много, въпреки че графинята не назовала абсолютно никого като свой съучастник, дори при най-невъобразимите мъчения, толкова голяма била мощта на дявола над нея, но инквизиторите все пак щели да ги открият.

И от тези хора, които сигурно щяха да говорят до припадък, ако им бях позволил, разбрах и че едва ли имало семейство в тази благоденстваща област, което да не е видяло с очите си големите сили на графинята, защото тя без усилия лекувала всички болни и приготвяла за тях билкови отвари, и полагала ръце на недъгавите им крайници и тела, и в замяна не искала нищо, освен да я споменават в молитвите си. Всъщност тя се славела и с това, че разваляла черните магии на по-слабите вещици; и урочасаните от тях често отивали при нея за хляб и сол, за да прогонят демоните, изпратени им от незнайни зложелатели.

Не сте виждали толкова гарвановочерна коса, ми каза един от тях. И — о, тя беше толкова красива, преди да я затворят, каза друг, а трети — детето ми е живо благодарение на нея, а четвърти твърдеше, че графинята можела да излекува и най-силната треска и че раздавала злато в празнични дни, и към всеки се обръщала с благи думи.

Стефан, сигурно ще решиш, че съм попаднал на канонизация, а не на екзекуция. Защото никой от онези, които срещнах през този първи час, в който обикалях из тесните улици, яздех насам-натам като изгубен и спирах да поговоря, с когото видех, не пророни и една лоша дума за дамата.

Но без съмнение тези прости хорица изглеждаха още по-възбудени от факта, че тази добра, велика жена ще бъде предадена на пламъците пред очите им, сякаш нейната красота и доброта допринасяха за пищността на огромния спектакъл, на който щяха да се насладят. Казвам ти, в сърцето ми се събуди страх от сладкодумните им славословия за нея и от нетърпението, с което я описваха, и от блясъка в очите им, когато заговореха за смъртта й, че накрая просто не можех да издържам повече, отидох сам до кладата и започнах да яздя около нея, за да добия представа за огромния й размер.

Да, невероятно количество дърва и въглища само за да изпепелиш напълно едно човешко същество. Взирах се в нея с отвращение и се чудех защо съм избрал тази работа, когато никога не съм влизал в град като този, с голи каменни сгради и стара катедрала с три камбанарии, без да чуя с ушите си глъчката на тълпата, пращенето на огъня, кашлянето и задъхването, и накрая писъците на умиращите. Знаеш, че колкото и често да виждам подобни отвратителни изгаряния, аз не мога да се примиря с тях. Какво е това в душата ми, което ме кара да търся подобен ужас отново и отново?

Дали не се самонаказвам за някакво престъпление, Стефан? И кога ще се накажа достатъчно? Не мисли, че това са празни бълнувания. Има смисъл да пиша всичко това, както скоро сам ще се убедиш. Защото щях да се срещна лице в лице с младата жена, която някога обичах по-силно от всеки друг и по-живо от всичките й прелести помнех смута на лицето й, когато за първи път я погледнах, окована в една каруца на пуст път в Шотландия, само часове след като бе видяла как изгарят майка й.

Вероятно, ако изобщо си спомняш за нея, вече си се досетил за истината. Но не бързай да четеш по-напред. Имай търпение. Защото докато яздех напред-назад пред кладата и слушах пелтеченето и глупостите на двама местни търговци на вино, които се хвалеха, че са виждали и други изгаряния, сякаш това беше някаква голяма гордост, аз не знаех цялата история на графинята. Но вече я знам.

Накрая, вероятно към пет часа, влязох в най-хубавия и най-стар хан в града, който се намира срещу църквата и прозорците му гледат точно към вратите на «Свети Михаил» и мястото на екзекуцията, което току-що описах.

Тъй като градът очевидно бе пренаселен заради събитието, аз очаквах да бъда отпратен. Можеш да си представиш изненадата ми, когато разбрах, че наемателите на най-хубавите стаи в предната част на хана са били отпратени, въпреки разкошните им одежди, защото се оказало, че нямат и стотинка. Аз платих веднага цяло състояние за една от тези така наречени «прекрасни стаи» и поисках доста свещи, за да мога да пиша до късно през нощта, както и правя сега. Изкачих разкривеното малко стълбище и открих, че мястото е сносно, с приличен сламеник, не много мръсен, като се имат предвид доста неща, едно, от които е, че все пак това не е Амстердам. Имаше и огнище, от което нямах нужда, заради прекрасното септемврийско време, а прозорците, макар и малки, наистина гледаха точно към кладата.

— Ще виждате много добре оттам — каза гордо ханджията и аз се запитах колко ли пъти е наблюдавал подобни зрелища и какви ли мисли пораждат у него, но тогава той също заговори колко красива е графиня Дебора и започна да клати тъжно глава като всички останали.

— Дебора ли казахте?

— Аха — отвърна той. — Дебора дьо Монклеве, нашата красива графиня, макар че всъщност не е французойка. Само да беше малко по-силна вещица… — И замълча с оклюмала глава.

Уверявам те, Стефан, сякаш ми забиха нож в гърдите. Предполагах коя може да е и затова не се сдържах, а го накарах да продължи.

— Моля ви, разкажете ми още.

— Тя каза, че когато съпругът й умирал, не е могла да го спаси, било извън способностите й… — И тук той отново замлъкна с тъжна въздишка.

Стефан, виждали сме безброй подобни случаи. Изкусна селска знахарка се превръща във вещица, когато силата й да изцелява изведнъж не проработва. Преди това за всички тя е просто добра лечителка и не се чуват никакви приказки за дяволи. И ето че това се повтаря и тук.

Станах от писалището, на което седя в момента, изгасих свещите и слязох в салона долу. Слаб огън се опитваше да се бори с влагата и мрака в каменното помещение, а неколцина местни философи се топлеха пред него, или пък искаха да изсушат подгизналата си от пиене плът. Настаних се на удобна маса и си поръчах вечеря. Опитах се да прогоня от съзнанието си странната мисъл, която ме обсебва винаги когато видя топло огнище, че осъдените също изпитват тази уютна топлина, преди тя да се превърне в агония и телата им да бъдат погълнати от пламъците.

— Донесете ми от най-хубавото вино — поръчах аз — и нека го споделя с тези добри хора тук, с надеждата, че те ще ми разкажат за вещицата, защото имам много да уча.

Моята покана бе приета на мига и аз вечерях в самия център на цял парламент, в който всички започнаха да говорят едновременно, така че трябваше да посочвам онзи, когото исках да изслушам, и да кажа на останалите да млъкнат.

— Как бяха повдигнати обвиненията? — попитах направо.

И хорът започна нехармоничните си обяснения, че графът яздел през гората, паднал от коня и едва се прибрал у дома. След като се нахранил и наспал добре, той се събудил възстановен и готов да иде на лов, но тогава болката се върнала и се наложило пак да си легне.

Цяла нощ графинята седяла до леглото, заедно с майка му, и слушала стенанията му.

— Раната е дълбоко в него — обявила жена му. — Не мога да му помогна. Скоро на устните му ще избие кръв. Трябва да му дадем нещо за болките.

И тогава, както предрекла, на устните му се появила кръв и стенанията му се засилили. Той започнал да крещи на жена си, която била излекувала мнозина, да му донесе най-добрите си лекове. Графинята отново уверила свекърва си и децата си, че не притежава сила да изцери тази рана. И от очите й потекли сълзи.

— Е, може ли вещица да плаче, питам ви? — обади се ханджията, който бе слушал разказа, докато бършеше масата.

Признах, че според мен не е вероятно.

Тогава те започнаха да описват бавната смърт на графа, който накрая започнал да крещи, защото болките му станали непоносими, макар че жена му му дала вино и билки, за да облекчи страданията и да освободи съзнанието му.

— Спаси ме, Дебора — крещял той и не пожелал да види свещеника, който дошъл. Но тогава, в последния си час, пребледнял и трескав, кървящ и от устата, и от червата, той извикал свещеника и обявил, че жена му е вещица и винаги е била такава, че майка й е изгорена за вещерство и сега той страда заради нейните грехове.

Свещеникът се отдръпнал с ужас, сметнал, че това са бълнувания на умиращ човек. През всичките години тук той обожавал графинята и живеел от нейната щедрост, но старата графиня прихванала сина си за раменете, накарала го да легне, после казала:

— Говори, синко.

— Вещица, такава е, и винаги е била такава. Тя ми довери това, омагьоса ме с хитрините на млада невеста, плака на рамото ми. И така ме обвърза към себе си и дяволските си номера. Майка й я е научила на черното изкуство в град Донелайт в Шотландия, и точно там са я изгорили пред очите на дъщеря й.

А на жена си, която била коленичила до леглото и ридаела, захлупила глава на ръцете си, той изкрещял:

— Дебора, за бога. Аз умирам. Ти спаси жената на хлебаря, спаси дъщерята на мелничаря. Защо не спасиш и мен!

Толкова бил обезумял, че свещеникът не могъл да му даде последно причастие и той умрял проклинайки и в ужасни мъки.

Младата графиня като че обезумяла, когато той затворил очи. Започнала да го вика, да го уверява в обичта си, а после сама паднала като мъртва. Синовете й, Кретиен и Филип, и дъщеря й Шарлот се събрали около нея, опитвали се да я успокоят и я прегръщали, докато лежала на пода.

Но старата графиня не забравила думите на сина си. Отишла в покоите на снаха си и открила в шкафовете не само безброй мехлеми, мазила и отвари за лечение на болести и за отровителство, но и странна кукла, издялана от дърво, с глава, направена от кост, с издълбани очи и уста, с черна коса и мънички цветчета в копринената коса. Обзета от ужас, старата графиня я изпуснала, защото знаела, че може да е само дело на злото, тъй като твърде много приличала на сламените кукли, които селяните правели при старите езически ритуали и срещу които свещениците проповядвали. След това отворила друга врата и там намерила безброй бижута и много злато, на купчини, в ковчежета, в малки копринени торбички, които снаха й със сигурност смятала да открадне след смъртта на съпруга си.

Младата графиня била задържана на часа, а свекърва й завела децата й в покоите й, за да им покаже природата на ужасното зло, та да могат да се изправят с нея срещу вещицата.

— Но всички знаят — каза синът на ханджията, който говореше най-много от всички, — че бижутата са собственост на младата графиня, която ги донесе със себе си от Амстердам, защото е била вдовица на богат мъж, а нашият граф, преди да тръгне да търси богата жена, притежаваше единствено хубавото си лице, поизтърканите си дрехи, замъка и земята на баща си.

О, как ме заболя от тези думи, не можеш да си представиш. Само почакай и чуй разказа ми.

Тъжни въздишки се чуха от цялата компания.

— А колкото за златото, тя беше много щедра — каза друг, — защото трябваше само да идеш при нея и да я помолиш за помощ.

— О, тя наистина е могъща вещица, няма съмнение в това — каза трети, — защото кой друг би могъл да спечели толкова сърца, колкото графинята? — Но дори тези думи не бяха изречени с омраза и страх.

Бях замаян, Стефан.

— Значи сега старата графиня е присвоила парите — отбелязах аз, вгледан в огризаните кокали на масата. — И какво е станало с куклата?

— Изчезнала е — казаха те в един глас, сякаш отговаряха на ехтения в катедралата.

— Изчезнала е.

— Но Кретиен се заклел, че е виждал това отвратително нещо и че то било от Сатаната и дори свидетелствал, че майка му е говорила за нея, като че била някакъв идол.

И така, те продължиха в същия дух, като вдигаха ужасна гюрултия — нямало никакво съмнение, че красивата Дебора е убила и съпруга си в Амстердам още преди графът да я срещне, защото така правели вещиците, нали, а можел ли някой да отрече, че тя е вещица, особено като се знаела историята на майка й?

— А историята на майка й доказана ли е? — настоях аз.

— От Парижкия парламент изпратиха писма. Графинята се обърна с молба към тях, както и към Шотландския съвет, и те изпратиха уверения, че наистина една шотландска вещица е изгорена в Донелайт преди двайсет години, а дъщеря й Дебора оцеляла и била отведена от Божи човек.

Как замря сърцето ми при тези думи, защото знаех, че няма никаква надежда. Защото какво по-страшно доказателство срещу нея от това, че навремето майка й също е била изгорена? Дори не си направих труда да питам дали Парижкият парламент е отхвърлил молбата й.

— Да, а с официалното писмо от Париж пристигна и една илюстрирана брошура, която все още се разпространява из Шотландия. В нея се разказва за злата вещица от Донелайт, която била акушерка и лечителка с голяма слава, докато не се разбрало за сатанинските й дела.

Стефан, ако сега не се сещаш за дъщерята на шотландската вещица, значи изобщо не си спомняш онази история. Но аз вече не хранех никакво съмнение.

— Моята Дебора — прошепнах в сърцето си. Нямаше шанс да бъркам.

Като обявих, че съм виждал много екзекуции и се надявам да видя още толкоз, аз помолих да ми кажат името на шотландската вещица, защото вероятно ще проуча и нейния случай.

— Мейфеър — казаха те. — Сузан от Мейфеър[13], която се наричала просто Сузан Мейфеър.

Дебора. Не можеше да е друга, освен детето, което бях спасил в Шотландия преди много години.

— О, но, отче, в онази книга за шотландската вещица има много ужасни истини, които дори не смея да изрека.

— Такива книги не са Светото писание — отвърнах аз предизвикателно. Но те се заеха да ме осветляват за ефекта, който имало делото срещу Сузан Мейфеър, изпратено от Парижкия парламент и понастоящем в ръцете на инквизитора.

— А в покоите на графинята открита ли е отрова? — попитах аз, като се опитвах да изкопча поне частица от истината.

Не, отвърнаха те, но свидетелствата срещу нея били толкова солидни, че това нямало значение, тъй като свекърва й я била чула да говори на невидими същества. Синът й Кретиен, а също Филип, и дори Шарлот видели това, макар че Шарлот предпочела да замине, вместо да свидетелства срещу майка си. Други хора също били свидетели на силите на графинята, която можела да движи предмети, без да ги докосва, и да предсказва бъдещето, и прочее невъзможни неща.

— А тя не признала нищо, така ли?

— Самият дявол я потопил в транс по време на мъченията — каза синът на ханджията. — Защото как би могло човешко същество да изпадне в унес, докато го горят с нажежено желязо.

При тези думи усетих как ми призлява, прималява и за малко да припадна. И все пак продължих да ги разпитвам.

— И тя не посочи никакви съучастници? Вещиците обикновено бързат да издадат съучастниците си.

— Но тя е най-могъщата вещица, живяла по тия места, отче — каза търговецът на вино. — За какво са й помощници? Когато чу имената на излекуваните от нея, инквизиторът я оприличи на най-великите магьосници от митологията и със самата Вещица от Аендор[14].

— Само Соломон е трябвало да се яви, за да съвпадне всичко напълно — подметнах аз.

Но те не ме чуха.

— Ако има друга вещица, това е Шарлот — каза старият винар. — Никога не сте виждали нещо подобно на нейните негри, те влизат с нея дори в църквата на неделната служба, издокарани с перуки и копринени дрехи! И трите мулатки, които се грижат за детето й. А мъжът й, висок и блед като върба, страда от някаква сериозна болест, която го е поразила още в детството. Дори майката на Шарлот не успя да я изцери. И само да видите как Шарлот нарежда на негрите да носят своя господар из града, нагоре-надолу по стълбищата, да му наливат вино и да го поднасят до устните му, а после да бършат брадичката му със салфетка. Седяха точно на тази маса. Той беше блед като изографисаните в църквата светци сред всички онези лъскави черни лица. Най-високият и най-черният, Реджиналд му викат, чете гръмогласно на господаря си от някаква книга. И Шарлот живее сред такива хора още от осемнайсетгодишна, защото се ожени за въпросния Антоан Фонтене от Мартиника на тази крехка възраст.

— Със сигурност Шарлот е откраднала куклата от шкафа — каза синът на ханджията, — за да не може свещеникът да я докопа. Кой друг в това ужасно семейство би посмял да я докосне?

— Но нали казахте, че Дебора не е успяла да излекува болестта на съпруга си? — попитах аз внимателно. — Самата Шарлот също. Може би тези жени не са вещици.

— О, но лекуването и омагьосването са две различни неща — каза винарят. — Да не би те да са прилагали дарбите си само за изцеряване! Какво общо има онази дяволска кукла с лекуването?

— А какво ще кажете за заминаването на Шарлот? — попита друг, който току-що се бе присъединил към събранието и изглеждаше извънмерно развълнуван. — Какво друго означава, освен че и двете са вещици? Още щом майката беше арестувана, Шарлот избяга със съпруга си, с детето и всичките онези негри, обратно в Западните Индий, откъдето бяха дошли. Не преди това, все пак отиде в затвора при майка си и остана в килията й повече от час. Позволиха й го, защото бяха достатъчно глупави да смятат, че Шарлот ще я убеди да признае, което тя, разбира се, не направи.

— И добре е постъпила — казах аз. — А къде замина Шарлот?

— За Мартиника, така казват, с онзи блед и уродлив съпруг, който е натрупал цяло състояние в плантациите. Но никой не знае дали е така наистина. Инквизиторът писа до Мартиника, за да настоява властите там да разпитат Шарлот, но те не му отговориха, макар че вече мина достатъчно време, пък и какво правосъдие може да се очаква на място като това?

Слушах тези бръщолевения повече от половин час. Описваха ми делото, как Дебора протестирала, че е невинна, дори пред съдиите и пред онези от града, които били призовани за свидетели, и как самата тя била писала на Негово Величество крал Луи, и как оттам отговорили да се потърси вещерско клеймо, как я съблекли в килията, отрязали гарвановата й коса, обръснали й главата и я огледали за дяволски знак.

— И намериха ли? — попитах аз, като вътрешно треперех от отвращение, опитвах се да не викам в съзнанието си образа на момичето, което помнех от миналото.

— Да, намерили са два знака — каза ханджията, който току-що се бе присъединил към нас с трета бутилка бяло вино, платено от мен и разлято по чашите за всеобща радост. — Тя твърдеше, че са белези по рождение, каквито мнозина имали по телата си, настояваше да огледат всички граждани, ако не й вярват, но никой не го направи. Вече беше толкова изтощена и отслабнала от глада и мъченията, но красотата й не си беше отишла.

— Как така? — попитах аз.

— Сега тя прилича на лилия — каза тъжно старият винар. — Много бяла и чиста. Дори надзирателите я обичат, толкова голяма е силата й да очарова. И свещеникът плака, когато й даде последното причастие, което не й отказа, въпреки че не се беше покаяла.

— Но не разбирате ли, тя може да прелъсти и Сатаната. Затова я наричат негова невеста.

— Но не е успяла да очарова съдията — казах аз. И всички кимнаха, явно без да осъзнават, че изричам това с горчива насмешка.

— А дъщеря й, какво е казала тя за вината на майка си, преди да замине? — продължих аз.

— Нито думичка на никого. А после е избягала посред нощ.

— Вещица — каза синът на ханджията. — Иначе как ще остави майка си да умре сама, и то когато дори синовете й са се обърнали срещу нея?

Никой не можеше да даде отговор на този въпрос, но аз се досещах.

По това време, Стефан, вече нямах желание за друго, освен да се измъкна от тази странноприемница и да говоря с енорийския свещеник, макар че това, както знаеш, винаги е най-опасната част. Защото ако инквизиторът се пръкнеше отнякъде, където сигурно пиеше и се гощаваше с парите, спечелени от тази лудост, сигурно щеше да ме познае от друг случай и — ужас на ужасите — щеше да разбере каква е целта ми и да разкрие измамата ми.

Междувременно новите ми приятели бяха изпили още от виното ми и говореха, че младата графиня била нарисувана от най-известния художник в Амстердам, толкова голяма била красотата й, но тъй като сам можех да им разкажа тази част от историята, аз просто замълчах, обзет от мъка, платих тихо още една бутилка за компанията и си тръгнах.

Нощта беше топла и огласяна от разговори и смях, всички прозорци бяха отворени и неколцина граждани все още отиваха или се връщаха от катедралата, а други се тълпяха покрай стените, готови за зрелището. От високия зарешетен прозорец на затвора, където държаха жената, не се виждаше никаква светлинка.

Като прекрачвах насядалите хора, които разговаряха в тъмното, стигнах до жилището на свещеника от другата страна на голямата сграда и почуках с мандалото. Отвори ми стара жена, която ме въведе вътре и извика пастора.

Прегърбен сивокос човек дойде почти веднага и ме поздрави, като каза, че било добре да бъде известен за пристигането на странстващ свещеник и че съм можел да се изнеса от странноприемницата и да отседна при него.

Но моите извинения бяха приети твърде бързо, както и оправданията, че болка в ръцете ми пречи да провеждам служби, заради което съм бил освободен от това задължение, и прочее лъжи.

За късмет инквизиторът бе настанен при всички удобства от старата графиня в шатото извън града и тъй като всички местни големци отишли да вечерят с него, той нямало да се появи тази нощ.

Пасторът изглеждаше доста засегнат от това, както и от целия ход на събитията, тъй като бил напълно лишен от правомощията си от съдията и инквизитора и прочее духовническа сган, която се излива в случаи като този.

«Какъв щастливец си само», помислих си аз, докато той ме въвеждаше в опушената си стая, защото ако тя се бе пречупила при мъченията и бе назовала имена, половината град щеше да е в затвора и всеки щеше да тръпне от ужас.

Макар че, знаеш ли, Стефан, винаги има хора, които устояват, а ние изпитваме съчувствие единствено към онези, които не издържат на изтезанията.

— Влезте и поседете за малко с мен — каза свещеникът — и ще ви кажа каквото знам за нея.

И аз веднага му зададох най-вълнуващите ме въпроси, тъй като таях слабата надежда, че местните може и да грешат. Изпращана ли е молба до местната епископия? Да, и оттам я осъдили. А до Парламента в Париж? Да, и те отказали да изслушат случая й.

— Вие видяхте ли тези документи с очите си?

Той кимна печално, отвори едно чекмедже и ми подаде омразния памфлет, за който ми бяха споменали, с неговите отвратителни гравюри на Сузан Мейфеър, агонизираща в пламъците. Хвърлих този боклук встрани.

— Наистина ли графинята е такава ужасна вещица? — попитах.

— О, това се знае нашир и надлъж — прошепна той, като вдигна високо вежди, — само дето никой нямаше куража да каже истината. И добре че графът проговори, за да изчисти съвестта си, а старата графиня прочете онази демонология на инквизитора и откри там точни описания на странните неща, на които тя и внуците й от доста време ставаха свидетели. — Изпусна една дълбока въздишка. — А ще ви кажа и още една отвратителна тайна. — Той отново зашепна: — Графът имаше любовница, много влиятелна дама, чието име не трябва да бъде замесвано в този случай. Но от нейната собствена уста знаем, че графът е бил ужасен от графинята и полагал големи усилия да прокуди мислите за любовницата си от ума си, когато бил в присъствието на жена си, защото тя можела да прочете всичко в сърцето му.

— Мнозина семейни мъже могат да последват този пример — казах аз с отвращение. — Но какво доказва това? Нищо.

— О, но не разбирате ли? Точно затова го е отровила след случката с коня. Решила е, че всичко може да се припише на падането и няма да я заподозрат.

Не казах нищо.

— Но тая работа е известна тук — каза той лукаво — и утре, когато тълпата се събере, забележете накъде гледат всички и ще видите графиня Дьо Шамилар от Каркасон на трибуната за зрители пред затвора. Но, моля ви, не сте го чули от мен.

Пак замълчах, но потънах в още по-дълбоко отчаяние.

— Не можете да си представите каква власт има дяволът над тази вещица — продължи той.

— Моля ви, осветлете ме.

— Дори след като я разпъваха жестоко на масата за мъчения и смачкаха краката й в металните ботуши, след като гориха стъпалата й с желязо, тя не призна нищо, само викаше майка си и крещеше: «Роелант, Роелант», а после и «Петир». Сигурно това са имената на нейните демони, тъй като сред приближените й няма такива хора. Тогава с помощта на тези демони тя изпадна в унес и не изпитваше вече и най-слабата болка.

Не можех да слушам повече!

— Може ли да я видя? — попитах. — Много е важно да се срещна с нея, за да я разпитам. — И тук извадих своята дебела книга с научни наблюдения на латински, който този старец едва четеше, и задърдорих за процесите, на които съм бил свидетел в Брамберг, и за тъмниците за вещици, където били измъчвани със стотици, и много други неща, които го впечатлиха достатъчно силно.

— Ще ви заведа при нея — каза той накрая, — но ви предупреждавам, че може да е изключително опасно. Когато я видите, ще разберете.

— Какво имате предвид? — поинтересувах се, докато той ме водеше надолу по стълбите на светлината на една свещица.

— Защото тя още е красива! Ето колко я обича дяволът. Ето защо я наричат негова невеста.

После ме поведе по един тунел, който продължаваше под нефа на катедралата, където римляните бяха заравяли своите мъртви в древността и през който стигнахме до затвора от другата страна. Изкачихме една вита стълба до последния етаж, където графинята бе заключена зад толкова дебела врата, че тъмничарите едва я отвориха. Като държеше високо свещта, свещеникът се насочи към дъното на дълбоката килия.

През решетките проникваше съвсем слаба светлина. Останалата идваше от свещта. И тогава я видях на сламеника — с бръсната глава, слаба, сгърчена, в разпокъсана роба от грубо платно, но все пак чиста и искряща като лилия, както я бяха описали нейните поклонници. Бяха обръснали дори веждите й и перфектната форма на голата й глава и пълната липса на коса придаваха на очите й и на цялото й изражение някакво неземно сияние, когато тя вдигна поглед и ни огледа, един по един, внимателно, с едва доловимо и някак безразлично кимване.

Такова лице човек очаква да види под ореол, Стефан. Ти също си го виждал, нарисувано с маслени бои на платно, както ще ти припомня след малко.

Тя дори не помръдна, само ни кимна спокойно и мълчаливо. Бе свила колене към гърдите си и ги обгръщаше с ръце, сякаш й беше студено.

Сигурно си мислиш, Стефан, че след като аз познавам тази жена, е имало голяма вероятност тя също да ме познае, да ми каже нещо, да започне да ме умолява или дори да ме проклина, което щеше да постави самоличността ми под въпрос, но истината ти казвам, в бързината дори не помислих за това.

Но нека прекъсна разказа си за тази злощастна нощ и да ти разкажа цялата история, преди да продължа с онова, което щеше да се случи тук.

Първо обаче излез от стаята, слез по стълбището в главната зала на метрополията и се вгледай в портрета на тъмнокосата жена, нарисуван от Рембранд ван Рейн. Картината виси точно в подножието на стълбите. Това е моята Дебора Мейфеър, Стефан. Това е жената, сега лишена от дългата си тъмна коса, която, докато пиша това, седи разтреперана в затвора от другата страна на площада.

Сега съм в стаята си в хана, скоро след срещата си с нея. Имам много свещи, както вече ти казах, твърде много вино и огън, който да разсейва студа. Седя на масата пред прозореца и ще ти напиша цялата история с обичайния ни шифър.

Защото минаха двайсет и пет години, откакто срещнах за първи път тази жена. Тогава бях млад мъж на осемнайсет години, а тя беше едва на дванайсет.

Беше преди ти да постъпиш в Таламаска, Стефан, а аз бях постъпил в ордена преди шест години като сираче. Тогава кладите на вещици като че горяха от единия до другия край на Европа и затова бях отделен от проучванията си, за да придружа Юниус Паулус Кепелмайстер, нашият стар вещеролог, на пътуване из континента, и той тъкмо бе започнал да ме посвещава в немногобройните си несъвършени методи, с които се опитваше да спасява вещици, като ги защитаваше, когато можеше, и ги убеждаваше на четири очи да назовават за свои съучастници обвинителите си и дори съпругите на най-видните граждани, за да бъде осуетено разследването и първоначалните обвинения да бъдат свалени.

И чак на по-късен етап от нашето пътуване разбрах, че всъщност неизменно търсим истински вълшебници — хора, които четат мисли, които могат да местят предмети само с воля, да призовават духове, макар че рядко, дори при най-големите гонения, се откриваше истински магьосник.

Това беше осемнайсетата ми година, както вече споменах, и моето първо напускане на метрополията, откакто бях започнал да се обучавам там, затова когато Юниус се разболя и почина в Единбург, аз не знаех какво да правя. Бяхме тръгнали да разследваме един процес в Шотландия, срещу знахарка, много прославена с лечителските си способности, която бе урочасала доячка от селото и бе обвинена в магьосничество, макар че никакво зло не бе сполетяло жената.

В последната си нощ на тоя свят Юниус ми нареди да продължа към шотландското градче без него; каза ми и да привикна възможно най-бързо към маскировката ми като швейцарски учен калвинист. Бях твърде млад, за да се представям за свещеник, и затова нямаше как да използвам документите на Юниус, но бях пътувал като негов придружител с обикновени протестантски дрехи и затова продължих с тях и сам.

Не можеш да си представиш колко се страхувах, Стефан.

А изгарянията в Шотландия ме ужасиха. Шотландците са, и винаги са били, както знаеш, не по-малко ожесточени и кошмарни от французите и германците, явно без да се поучат в никаква степен от много по-милосърдните и разсъдливи англичани. И толкова ме беше страх по време на това мое първо пътуване, че дори красотата на тази страна не успя да ме очарова.

Още щом видях, че градчето е малко и доста отдалечено от съседните, както и че жителите му са овчари, разбрах, че тук невежеството и ожесточеността ще са много по-големи, отколкото подозирах. И за цялата тази страховитост допринасяха близките руини на някогашна голяма катедрала, които се издигаха като кости на левиатан от високата трева, а далече отвъд дълбоката долина се виждаше запуснат замък с кръгли кули и миниатюрни прозорци, който вероятно беше вече само празна развалина.

Как можех да съм от някаква полза тук без подкрепата на Юниус? Когато навлязох в землището на градчето, бързо разбрах, че съм закъснял, защото вещицата беше изгорена същия ден и тъкмо бяха докарали каруци да разчистят пепелта от кладата.

Пълнеха кола след кола с овъглено дърво, кости и въглища, а после процесията напусна малкото площадче, на което още стояха хора с печални изражения, и се отправи отново към полята. Точно тогава погледът ми се спря на Дебора Мейфеър, дъщерята на вещицата.

Ръцете й бяха вързани, роклята й разкъсана и мръсна. Бе доведена да види как пепелта на майка й ще бъде пръсната в четирите посоки на света.

Стоеше там безмълвна, черната й коса бе разделена по средата и се спускаше на разкошни вълни по гърба й, сините й очи бяха съвсем сухи.

— Това е вещерско клеймо — каза една старица от зяпачите, — да не може да пророни и сълза.

О, но аз познах празното детско лице, познах сякаш унесената й походка, безразличието, с което гледаше как изхвърлят пепелта и как конете препускат през нея, за да я разпръснат. И го знаех, защото помнех своето детство, когато бродех сиротен по улиците на Амстердам след смъртта на баща си. Спомних си как тогава хората ми говореха, а аз дори и не помислях да им отвръщам или пък да вдигна поглед, или да направя каквото и да било. Дори когато ме удряха и разтърсваха, аз си оставах все така неестествено тих, само смътно се чудех защо си правят труда да вършат толкова странно нещо, гледах косите слънчеви лъчи по стената зад тях, вместо вбесените им лица, и не обръщах внимание на ръмженето, което излизаше от устните им.

Това високо, великолепно дванайсетгодишно момиче бе налагано с камшик, докато майка му бе умирала на кладата. Бяха обръщали главата й, за да гледа как се спуска камшикът.

— Какво ще правят с нея? — попитах аз старата жена.

— Трябваше да я изгорят, но се уплашиха — отвърна тя. — Твърде млада е и е първомайско дете; никой не смее да й посегне, защото не се знае чия дъщеря е. — И старицата се обърна и хвърли печален поглед към отдалечения на левги отвъд зелената долина замък, кацнал на високите голи скали.

Знаеш ли, Стефан, много деца са били екзекутирани при подобни гонения. Но всеки град е различен, а това беше Шотландия. Аз не знаех нито какво значи първомайско дете, нито кой живее в замъка, както и какво значение има всичко това.

Гледах мълчаливо как качват момичето в една каруца и поемат обратно към града. Тъмната й коса се развяваше на вятъра, когато конете препуснаха. Тя не се обърна нито наляво, нито надясно, взираше се право напред. Един грубиян я държеше да не падне, защото колелата на каруцата подскачаха силно при всяка неравност по пътя.

— Ох, трябваше да я изгорят и да се свършва — каза старицата отново, сякаш бях започнал да споря с нея, а всъщност и думица не бях изрекъл. После се изплю встрани и добави: — Само господарят да не ги беше спрял — и отново се загледа в далечния замък, — със сигурност щяха да я изгорят.

И тогава взех решение. Щях да я отведа, щях да измисля нещо.

Оставих старицата да се връща пеша в стопанството си и последвах каруцата с момичето обратно до града, като само веднъж я видях да се съвзема от очевидния ступор — и то когато подминахме древните камъни извън селището, онези огромни камъни, наредени в кръг още в предисторически времена. Сигурно знаеш за тях повече, отколкото аз някога ще науча. Та тя гледаше към този каменен кръг със силно любопитство, сякаш бе видяла нещо невероятно.

В полето, насред кръга, стоеше един самотен мъж и се взираше в нея, озарен от светлината на откритата шир. Изглеждаше не по-възрастен от мен, висок, с крехко телосложение и тъмна коса. Но не го виждах ясно, защото хоризонтът зад него бе толкова ярък, че той изглеждаше почти прозрачен, и аз дори реших, че може да е призрак.

Погледите им като че се срещнаха при преминаването на каруцата, но не съм съвсем сигурен — знам само, че някакъв човек или нещо за миг беше там. Забелязах го само защото тя беше толкова безжизнена и защото това може да има някакво отношение към нашата история. И сега дори си мисля, че наистина е така, но какво точно ще трябва ние с теб да изясним по-късно. Сега да продължавам.

Веднага отидох при свещеника и при комисията, назначена от Шотландския съвет и още неразпусната, защото точно сега бе дошъл часът за вечерята, която, както е обичаят, беше приготвена с провизии от имота на мъртвата вещица. Тя имала толкова много злато в къщата си, каза ми ханджията, че с него било платено за целия процес, за мъченията, на инквизитора, на съдията и дори за дървата и въглищата за кладата, както и за каруците, които разнесли после пепелта.

— Хапни с нас — покани ме ханджията, — вещицата плаща. А има и още много злато.

Аз отказах. Слава богу, не се наложи да обяснявам защо, и тръгнах право към хората на трапезата, като се представих за изучаващ Библията Божи човек. Попитах дали мога да отведа със себе си детето на вещицата в Швейцария, при един добър свещеник калвинист, който ще се погрижи за нея, ще я образова и ще я направи добра християнка, за да изтрие спомена за майка й от ума й?

Казах твърде много на тези мъже, а не биваше. Трябваше да спомена само Швейцария, защото те самите искаха да се отърват от детето, което заявиха направо, а и херцогът искал да я прокудят, а не да я изгарят, защото била първомайско дете.

— Моля ви, обяснете, какво означава това? — попитах аз.

И те ми обясниха, че хората в планинските селища са все още много привързани към старите обичаи и че в навечерието на месец май строят големи клади насред полето, които палят единствено с произведен от тях пламък, чрез триенето на две пръчки. А после танцуват цяла нощ покрай кладите и се забавляват. И по време на такава веселба Сузан, най-красивата жена в града и Майска кралица онази година, заченала Дебора, оцелялото дете.

Та затова тя била дете на веселбата и била много обичана, защото никой не знаел кой е баща й, можел да е всеки от мъжете в селото. Можел дори да е човек с благородническа кръв. В старите езически и вече забравени времена, макар че тези селяни изобщо не ги били забравили, тези деца били деца на боговете.

— Отведи я, братко — казаха те, — при този добър свещеник в Швейцария и графът ще бъде много доволен, но вземи хапни и пийни нещо, преди да тръгнеш, защото вещицата плаща и има за всички.

След час поех извън селото с детето на седлото зад мен. Минахме право през пепелта по кръстопътищата, на която тя, доколкото видях, не хвърли дори бегъл поглед. Не погледна нито веднъж и към кръга от камъни. Нито пък се обърна за последно към замъка, докато яздехме надолу по пътя, който минава по брега на Лох Донелайт.

Още щом стигнахме първия хан, в който щяхме да отседнем, вече знаех съвсем добре какво бях сторил. Момичето вече беше мое, безмълвно, беззащитно и много красиво, в някои отношения вече почти жена, а аз бях още почти момче — но достатъчно голям, за да направя разликата. Бях я отвел без позволението на Таламаска и можех да се изправя пред най-ужасната буря от порицания при завръщането си.

Ние взехме две стаи, както подобаваше, защото тя изглеждаше много повече като жена, отколкото като дете. Но се страхувах да я оставя сама, за да не би да избяга, затова се увих в наметалото си, сякаш то по някакъв начин щеше да ме удържа, легнах на срещуположния сламеник и се втренчих в нея, като се опитвах да измисля какво да правя.

Сега, на светлината на вонящата свещ, видях, че тя е вързала два кичура на възли от двете страни на главата си, за да удържа тежката си коса, и че очите й са също като на котка. С това искам да кажа, че бяха овални, тесни, леко извити в ъгълчетата и таяха някакъв блясък. Под тях имаше закръглени, но все пак фини бузи. Това не беше лице на селянка, в никакъв случай, бе твърде деликатно, а под разпокъсаната роба личаха високи, налети гърди. Глезените й пък, кръстосани пред нея, тъй като седеше на пода, бяха съвършено оформени. Не можеше да погледнеш устата й, без да ти се прииска да я целунеш, и аз се засрамих от мислите, които тя събуждаше в главата ми.

Не бях имал абсолютно никакво друго намерение, освен да я спася. Сега обаче сърцето ми биеше от желание към нея. А това дете, едва на дванайсет, седеше и ме гледаше.

Къде ли бяха мислите й, чудех се аз и се опитвах да ги прочета, но тя като че разбра това и затвори съзнанието си за мен.

Накрая започнах да мисля за съвсем прости неща — че тя има нужда от храна и сносни дрехи — сякаш тепърва откривах, че слънчевата светлина сгрява, а водата утолява жаждата. Затова излязох да намеря храна за нея, вино, прилична рокля и кофа с топла вода за миене, както и гребен за косата й.

Тя се втренчи в тези неща, сякаш ги виждаше за първи път. На светлината на свещта аз видях, че е покрита с мръсотия и разранена от бича, който бе разкъсал кожата й чак до костта.

Стефан, трябва ли да си холандец, за да се отвратиш от подобно нещо? Кълна ти се, бях обзет от жалост, докато я събличах и къпех, но мъжът в мен направо гореше в ада. Кожата й беше бледа и мека, сякаш готова за раждане на деца, и тя изобщо не се възпротиви, докато я миех. После я облякох и накрая й сресах косата.

Сега вече зная повече за жените, но тогава ги познавах единствено от книгите. А това същество изглеждаше още по-мистериозно за мен заради голотата и безпомощната си притихналост. И все пак тя се взираше в мен от затвора на тялото си с някаква ярост, очите й ме плашеха и ме караха да мисля, че ако я докосна по някакъв неподобаващ начин, ще ме убие.

Дори не трепна, когато започнах да почиствам раните от бича.

После я нахраних с дървена лъжица, Стефан, и макар че поемаше всяка хапка, не посягаше към нищо и не настояваше за нищо.

През нощта сънувах, че се възползвам от нея, и с облекчение разбрах, че не съм го направил. Но тя беше будна и ме гледаше с онези котешки очи. Известно време и аз се взирах в нея, като отново се опитвах да разгадая мислите й. Лунното сияние се изливаше през незакритите прозорци заедно с доста студен въздух и на тази светлина видях, че тя е изгубила безизразността си и сега изглежда зла и гневна. Това ме изплаши много. Момичето изглеждаше като диво същество, облечено с колосана якичка, боне и синя рокля.

Започнах да й говоря успокоително на английски, че с мен ще е в безопасност, че ще я заведа на място, където никой няма да я обвинява във вещерство, и че онези, които са посегнали на майка й, са извратени и жестоки.

Това като че я обърка, но тя не каза нищо. Казах й, че съм чувал за майка й, че тя е била лечителка и е можела да помага на болните, а такива хора е имало винаги и никой не ги е наричал вещици, преди да настъпят тези ужасни времена. Но сега Европа е завладяна от суеверие и докато в старите дни хората са били убеждавани, че не могат да разговарят с дяволите, сега самата църква вярва в подобни неща и търси вещици във всяко селце и всеки град.

Тя не продума, но лицето й като че вече не бе така заплашително, сякаш думите ми бяха смекчили гнева й. Видях в очите й да изгрява почуда.

Казах й, че съм от орден на добри хора, които не искат да я нараняват или да изгарят старите лечители. И че ще я заведа в метрополията, където братята ми се надсмиват над онова, в което вярват ловците на вещици.

— Не в Швейцария, както казах на лошите хора от твоето село, а в Амстердам. Чувала ли си за този град? Наистина прекрасно място.

И тогава студенината като че се върна в нея. Със сигурност бе разбрала думите ми. Изсмя се тихо и я чух да прошепва на английски:

— Ти не си свещеник. Ти си лъжец!

Веднага отидох при нея и хванах ръката й. Бях много зарадван, че разбира английски, а не само безнадеждните диалекти, които се срещат по тези места, защото сега вече можех да й говоря много по-уверено. Обясних й, че съм изрекъл всички тези лъжи, за да я спася, и че трябва да повярва, че съм добър човек.

Но тогава тя някак посърна пред очите ми, отдръпна се от мен, както се затваря цвете.

През целия следващ ден изобщо не ми проговори, на по-следващия също, въпреки че сега ядеше сама, и то добре, и като че ли възвръщаше силите си.

Когато вече бяхме в Лондон, една нощ се събудих, защото я чух да говори. Слязох от сламеника и я видях да гледа през прозореца, чух я да казва нещо на английски със силен шотландски акцент: «Махни се от мен, дяволе! Не искам да те виждам повече».

Когато се обърна, в очите й имаше сълзи. Сега повече отвсякога приличаше на жена, силуетът й се очертаваше на прозореца, светлината от остатъка от свещта се издигаше към лицето й. Тя ме гледаше без изненада и със същата студенина като преди. Легна си и обърна лице към стената.

— На кого говореше? — попитах аз. Тя не продума. Седях в тъмното и й говорех, без да зная дали изобщо ме чува. Казах й, че ако е видяла нещо, било то дух или призрак, не е задължително той да е дяволът. Защото кой може да каже какво всъщност са тези невидими създания? Умолявах я да ми разкаже за майка си и какво е направила, че да я обвинят във вещерство, защото вече бях сигурен, че тя също има сили като нея, но не получих отговор.

Заведох я на баня и й купих друга рокля. Но всичко това не събуди никакъв интерес у нея. Взираше се в тълпите и преминаващите карети със студенина. И тъй като исках да се махна от този град и да си ида у дома, аз съблякох черните одежди и се предреших като холандски благородник, защото така вероятно щях да предизвиквам повече респект и да получавам по-добро отношение.

Но тази промяна събуди в нея някакво мрачно и потайно изумление и тя отново ми се изсмя, сякаш да каже, че е наясно с безчестните ми намерения. Аз не сторих нищо да потвърдя подозренията й. Чудех се дали може да чете мислите ми, защото всеки път, когато се събуждах, отново виждах как я къпя. Надявах се да не може да ги чете.

Изглеждаше толкова хубава в новата рокля, никога не бях виждал по-красиво момиче. И тъй като тя не искаше, аз сплетох част от косата й вместо нея и увих плитката върху главата й, за да не падат кичурите върху лицето й. Бях виждал жените да правят така. О, изглеждаше прелестно.

Стефан, за мен е невероятно страдание да пиша тези неща, но го правя не само за нашите многотомни архиви, но и защото сърцето ми се къса. Искам да видя раните, които не могат да се изцерят. Но не е нужно да приемаш на доверие моите хвалебствия за нейната красота — сам си видял портрета й.

Влязохме в Амстердам, предрешени като заможни холандци, брат и сестра. И както се надявах, нашият град я събуди от вцепенението със своите живописни, обградени с дървета канали, красиви кораби и великолепни четири — и пететажни сгради, които тя разглеждаше с любопитство.

Тръгнахме към метрополията на брега на канала, и като разбра, че това е моят «дом», както и неин, тя не успя да прикрие удивлението си. Защото това дете бе виждало само мизерните села на овчари и мръсните странноприемници, в които отсядахме. Така че можеш да си представиш как реагира при вида на истинско легло в чиста холандска спалня. Не изрече нито дума, но леката усмивка на устните й говореше достатъчно.

Аз отидох право при старшите, Ромер Франц и Петрус Ланкастър, които добре помниш, и признах какво бях направил.

Избухнах в сълзи и казах, че детето е било само и затова съм го отвел, че нямам никакво друго извинение, задето съм похарчил толкова много пари. За мое изумление те ми простиха, но и доста ми се посмяха, защото знаеха и най-интимните ми тайни. Ромер каза:

— Петир, по пътя от Шотландия си се самонаказвал тъй силно, че със сигурност заслужаваш увеличаване на парите за разходи и вероятно дори по-добра стая.

Още смях последва тези думи. Аз не се усмихнах, защото дори тогава бях обзет от мечти по красотата на Дебора, скоро обаче добрите духове ме напуснаха и аз отново потънах в болка.

Дебора не отговаряше на никакви въпроси. Но когато жената на Ромер, която живееше с нас, отиде при нея и сложи бродерия в ръцете й, тя започна да шие умело.

Към края на седмицата жената на Ромер и някои от другите жени я бяха научили да плете дантели и тя през цялото време се занимаваше с това, но все още не отговаряше на никакви въпроси, само се взираше в хората наоколо и после се връщаше към работата си, без да продума.

Към жените от нашия орден, не съпругите, а изследователките, които сами притежаваха сили, тя като че изпитваше особено отвращение. На мен лично не продумваше, но не спираше да ми отправя изпълнени с омраза погледи. Когато я молех да се разходим заедно, тя приемаше и скоро градът напълно й завъртя главата и тя ми позволи да й купя питие от една механа, макар че гледката на жените, които пиеха и ядяха там, явно я изуми, както я изумяваха и чужденците, дошли от много по-далече.

През цялото време й разказвах за града, за историята му, за толерантността му, за това как евреите са дошли тук, за да избегнат гоненията във Франция, и как дори католиците и протестантите тук живеят в мир, както и че в Амстердам няма екзекуции за неща като вещерство. Заведох я да види и печатарите и книгопродавците. Заведох я и на кратка визита в къщата на Рембранд ван Рейн, защото той много обичаше гости и неизменно бе обграден от многобройни ученици.

Обичната му Хендрике, която толкова харесвах, си бе отишла преди две години, но Титус, синът му, бе с него. Винаги съм предпочитал картините, които той нарисува през този период от живота си, заради странната им меланхолия, за разлика от по-ранните, когато беше на върха на славата. Тъкмо пиехме по чаша вино с младите художници, неизменно събрани там да се учат от майстора, когато Рембранд за първи път видя Дебора, а после дори я нарисува.

През цялото време се опитвах да я забавлявам и да я отвличам от адските мисли, както и да й показвам шарения свят, от който можеше да стане част.

Тя продължаваше да мълчи, но аз виждах, че художниците й харесват, а портретите на Рембранд я привличаха особено много, както и той самият — внимателен и гениален човек. Ходихме и в други ателиета и говорихме и с други художници — с Емануел де Вит и други, които по онова време работеха в града, някои от тях наши приятели и до днес. Тя като че ли харесваше това и се оживяваше, в тези моменти лицето й ставаше по-нежно и мило.

Но когато минахме покрай магазините за бижута, тя ме спря, като леко ме докосна с белите си пръсти по ръката. Бели пръсти. Пиша това, защото си го спомням съвсем ясно — деликатна ръка, сияеща като ръка на дама, чийто допир отново събуди в мен желание.

Изглеждаше силно запленена от бижутерите, които режеха и полираха диамантите, както и от търговците и богатите посетители, дошли от цяла Европа, дори от целия свят да купят тези прекрасни бижута. Искаше ми се да имах пари, за да й взема нещо красиво. Търговците веднага бяха запленени от красотата й и от красивите й одежди — жената на Ромер я беше облякла наистина разкошно — и започнаха да си играят с нея и да я питат дали иска да види техните изделия.

Тя хареса един прекрасен бразилски смарагд със златен обков, който тъкмо показваха на богат англичанин. Когато англичанинът се отказа от него, защото беше много скъп, Дебора седна на масичката да го разгледа, като че можеше да го купи. Взираше се като омагьосана в правоъгълния камък, обкован с филигран от старо злато. Попита на английски колко струва и дори не мигна, когато чу цената.

Уверих търговеца, че ще си помислим дали да го купим, тъй като дамата очевидно го иска, и с усмивка й помогнах да излезем на улицата. Бях много тъжен, че не мога да й го подаря.

И докато вървяхме по вълнолома обратно към къщата, тя ми каза:

— Не тъгувай. Никой не очаква подобно нещо от теб. — Тогава за първи път ми се усмихна и стисна ръката ми. Сърцето ми подскочи, но тя отново охладня и потъна в мълчание.

Разказах всичко това на Ромер, който каза, че макар да не сме давали обет за целомъдрие, моето поведение било много достойно, както и очаквал, но сега трябвало да се върна към изучаването на английските книги, защото все още съм пишел ужасно на този език, пък и така съм щял да ангажирам ума си.

На седмия ден от пребиваването на Дебора в метрополията, един от нашите членове, за когото си чувал и от когото дори си се учил, макар че тя е мъртва вече от много години, дойде от Харлем, където бе на посещение при брат си — съвсем обикновен човечец. Тя обаче не беше никак обикновена, а могъща вещица — Гертруд ван Сталк. По онова време бе най-силният член на ордена. Веднага й разказаха за Дебора и тя помоли да говори с детето, за да види дали ще може да прочете мислите й.

— Дори не ни е казала дали може да чете и пише — каза Ромер, — всъщност не ни е казала нищо и ние не можем да определим дали долавя мислите или намеренията ни. Затова не знаем как да процедираме. Усещаме със сърцата си, че има дарби, но не сме сигурни; заключила е съзнанието си за нас.

Гертруд веднага отиде при нея, но още щом чу стъпките й, Дебора скочи така, че преобърна табуретката, захвърли ръкоделието си и притисна гръб към стената. Оттам се втренчи с омраза в Гертруд, а после се опита да избяга от стаята, като започна да забива нокти в стените, като че искаше да мине през тях, докато накрая откри вратата и изтича по стълбите, за да излезе на улицата.

Двамата с Ромер я хванахме, умолявахме я да се успокои и я уверявахме, че никой не иска да я нарани. Накрая той каза:

— Трябва да накараме това дете да проговори.

През това време Гертруд ми даде една бележка, надраскана на латински на лист хартия. На нея пишеше: «Това дете е могъща вещица». Аз го подадох на Ромер, без да продумам.

Помолихме Дебора да дойде с нас в кабинета на Ромер — голяма, просторна стая, която ти добре познаваш, тъй като сега е твоя, но по онова време бе пълна с часовници, защото той много ги обичаше. Тези часовници сега са пръснати из цялата къща.

Ромер винаги държеше прозорците към канала отворени и през тях нахлуваше живителният шум на града. Отчасти това беше дори приятно. Щом въведохме Дебора в озарената от слънчевата светлина стая и я помолихме да седне и да се успокои, тя като че кротна и притихна, а после седна и някак изморено и измъчено го погледна в очите.

Измъчено. В този миг видях в погледа й такава болка, че едва не се разплаках. Защото маската на безразличието почти се бе стопила и устните на Дебора трепереха, когато тя каза на английски:

— Кои сте вие? Какво, за бога, искате от мен?

— Дебора — каза Ромер тихо и утешително. — Чуй какво ще ти кажа, дете, ще говоря направо. През цялото време се опитвахме да разберем доколко си способна да разбираш.

— А какво трябва да разбера? — попита тя с ненавист. От натежалите й гърди излизаше почти женски, треперещ глас, бузите й пламтяха. Тя се превръщаше в жена, твърда и студена отвътре, опустошена от ужаса, на който бе станала свидетел. Къде се дяна детето, помислих си аз, а тя се обърна, втренчи се в мен, а после отново в Ромер. Не го бях виждал толкова разтревожен. Но той успя да се съвземе и отново заговори:

— Ние сме орден учени и нашата цел е да изследваме редките дарби, каквито е притежавала и твоята майка, погрешно смятана за рожба на дявола. Ти също имаш такива дарби. Нима не е вярно, че майка ти е можела да лекува? Дете, такава сила не идва от дявола. Виждаш ли всички тези книги наоколо? Те са пълни с истории за подобни хора, наричани на едно място вълшебници, на друго вещици, но какво общо има дяволът с всичко това? Ако притежаваш такива сили, моля те, довери ни се, за да можем да те научим как да боравиш с тях.

Ромер й разказа и как сме помагали на вещици да избягат от инквизиторите си и да дойдат при нас, на сигурно място. Каза й дори за две от нашите членки — които имаха силната дарба да виждат духове, и за Гертруд, която можеше да накара прозорците да се тресат само с мисълта си.

Очите на детето се разширяваха все повече, но лицето й си оставаше каменно. Ръцете й стискаха подлакътниците на стола, тя бе килнала глава наляво и оглеждаше Ромер от глава до пети.

На лицето й отново се появи омраза. Ромер прошепна:

— Тя чете мислите ни, Петир, а може да скрие своите от нас.

Това я стресна, но пак не каза нищо.

— Дете — каза Ромер, — станала си свидетел на нещо ужасно, но със сигурност не вярваш в обвиненията срещу майка ти. Кажи ни, моля те, на кого си говорила онази нощ? Петир те е чул. Ако можеш да говориш с духове, кажи ни. Нищо лошо няма да ти се случи.

Никакъв отговор.

— Дете, нека ти покажа своята сила. Тя не идва от Сатаната и изобщо не е нужно да го призовавам, за да я използвам. Аз не вярвам в Сатаната. Виж часовниците наоколо — онзи високия, стенния, и онзи с махалото вляво от теб, и онзи на полицата над камината, и часовника на писалището ей там.

Тя ги огледа всичките, което много ни зарадва, защото означаваше, че разбира. После отново се втренчи в Ромер, когато той, без изобщо да помръдва, накара всичките часовници да спрат като един. Безкрайното тиктакане изчезна и в стаята се възцари тишина, която сякаш бе приглушила дори звуците от канала под нас.

— Дете, повярвай ни, защото ние също обладаваме подобни сили — каза Ромер, а после се обърна към мен и ми каза да накарам със силата на мисълта си часовниците отново да заработят. Аз затворих очи и наредих на часовниците: «Работете!», и те наистина заработиха, а стаята отново се изпълни с тиктакането им.

Изражението на Дебора премина от хладна подозрителност във внезапно презрение. Тя скочи от стола, отстъпи към книгите до стената и взирайки се с омраза в нас, изкрещя:

— Вещици! Защо не ми казахте? Вие всички сте вещици! Вие сте орден на Сатаната. — А после сълзите рукнаха по лицето й и тя захлипа: — Истина е, истина, истина!

Обгърна се с ръце, за да закрие гърдите си, и гневно ни заплю. Нищо не можехме да кажем, за да я успокоим.

— Всички ние сме прокълнати! А вие се криете в този град на вещици, където не могат да ви изгорят! — пищеше тя. — О, лукави вещици в дяволски дом!

— Не, дете — извика Ромер. — Ние нямаме нищо общо с дявола! Опитваме се да разберем онова, което другите осъждат.

— Дебора — изкрещях аз, — забрави лъжите, които са ти втълпили. Никой в този град няма да те изгори! Помисли за майка си. Какво каза тя или какво направи, преди да започнат да я измъчват и да я карат да повтаря тези гадости?

О, но точно това не биваше да казвам! Нямаше как да зная, Стефан. Нямаше как да зная. Чак когато лицето й сякаш се вкамени и тя запуши ушите си с ръце, осъзнах грешката си. Майка й беше вярвала, че твори зло!

И тогава от треперещите устни на Дебора започнаха да се леят проклятия:

— Нечестивци, това сте вие! Вещици! Часовници можели да спират! Е, добре, ще ви покажа какво може да прави дяволът чрез една вещица.

Тя пристъпи в центъра на стаята, загледа се в прозореца, сякаш в синьото небе, и извика:

— Ела, мой Лашър, покажи на тези нещастни вещици силата на великата вещица и нейния дявол. Счупи всички часовници, до един!

И в този миг огромна тъмна сянка се появи на прозореца, сякаш духът, когото зовеше тя, се бе смалил, за да влезе в стаята.

Тънкото стъкло по циферблатите на часовниците се разтроши, изкусно споените дървени кутии се отвориха, пружините изскочиха навън и часовниците започнаха да падат от полицата на камината и от писалището, а високият стенен часовник се разби на пода.

Ромер бе много изплашен, защото рядко бе виждал дух с такава сила, и ние просто усещахме това създание, допира му до дрехите ни, когато профуча покрай нас и сякаш изстреля невидимите си пипала, за да изпълни повелята на вещицата.

— Да се продъните в ада дано, вещици. Аз няма да бъда като вас! — пищеше Дебора, а когато книгите започнаха да падат от лавиците, тя отново избяга навън и затръшна вратата след себе си така, че колкото и да се мъчехме, не успяхме да я отворим.

Но духът си бе отишъл. Вече нямаше защо да се страхуваме от него. След продължителна тишина вратата се отвори и ние излязохме от стаята. Тогава разбрахме, че Дебора е напуснала къщата доста отдавна.

Ти знаеш, Стефан, че по това време Амстердам беше един от най-големите градове в Европа, с население сто и петдесет хиляди души, че и повече. И тя бе изчезнала в този голям град. Търсихме я във всички бордеи и кръчми, но без резултат. Дори при херцогиня Ана, най-богатата проститутка в Амстердам, защото там момиче като Дебора със сигурност би намерило убежище. И макар че херцогинята както винаги ни посрещна добре и дори ни сервира добро вино, не можа да ни каже нищо за мистериозното дете.

Вече бях така съсипан от нещастие, че не можех да стана от леглото. Лежах, захлупил лице върху ръцете си, и ридаех, макар че всички ми казваха, че това е глупаво, а Гертруд се кълнеше, че ще открие «момичето».

Ромер ми каза, че трябва да запиша всичко случило се с тази млада жена, като част от изследователската ми работа, но, Стефан, написаното бе толкова жалко и неизчерпателно, че затова сега не те насочвам за справка към онези стари доклади. Когато се върна в Амстердам, с Божията помощ, ще подменя записките си с тази много по-живописна хроника.

Но да продължим, не остана много за разказване — след две седмици един млад ученик на Рембранд, неотдавна пристигнал от Утрехт, дойде при мен и каза, че момичето, което търся, сега живее със стария портретист Роелант, който бе познат само под това име и на младини бе учил в Италия, и все още имал много поръчки, но бил много болен и недъгав и едва можел да плаща дълговете си.

Може би не помниш Роелант, Стефан, но нека ти кажа, че той беше добър художник, чиито портрети биха направили чест и на Караваджо, и ако не беше поразен от тази болест на костите, която го бе осакатила, сигурно щеше да е много по-известен.

По онова време той беше вдовец с трима сина, както и много добър човек.

Веднага отидох да видя Роелант, който ме знаеше и винаги ме посрещаше сърдечно, но този път вратата се затръшна под носа ми. Нямал време за срещи с «млади учени», както ни наричаше, и ме предупреди с доста зложелателен тон, че такива като нас могат да бъдат прогонени дори от Амстердам.

Ромер каза, че трябва да оставя нещата така за известно време, а ти знаеш, Стефан, че ние оцеляваме, защото успяваме да не привличаме вниманието. Но в последвалите дни виждахме, че Роелант плаща многобройните си дългове и че той и децата от първата му жена сега са облечени в хубави дрехи, които говореха за извънредно богатство.

Казваха, че Дебора, много красиво шотландско момиче, наето от него за бавачка на синовете му, приготвила някакъв мехлем за изкривените му пръсти, който ги сгрял и отпуснал, и той отново можел да държи четката. Според слуховете получавал добри пари за новите портрети, но няма как да е правил по три или четири такива на ден, за да изкара достатъчно за мебелите и дрехите, които сега влизаха в онази къща.

Скоро се разчу, че шотландското момиче било богато, извънбрачно дете на благородник, който въпреки че не я припознал, й изпращал много пари, които тя деляла с Роелант заради това, че я е приел в дома си.

Кой може да е този човек, чудех се аз. Благородникът от огромния шотландски замък, който се издигаше почти като естествена скала над долината, от която бях отвел това дете, босо, мръсно и разкъсано чак до кости от камшика, неспособно дори да се храни само? Същинска приказка, няма що!

С Ромер гледахме на всичко това с безпокойство, защото ти знаеш не по-зле от мен причината, поради която не използваме силите си за собствена облага. Чудехме се откъде идва цялото това богатство, ако не от онзи дух, който бе връхлетял в кабинета на Ромер, за да изпотроши всички часовници по команда на Дебора.

Но в дома на Роелант всички бяха доволни и старецът се ожени за младото момиче, преди годината да е изтекла. Два месеца преди сватбата Рембранд вече я беше нарисувал, а месец след венчавката портретът бе закачен в салона на Роелант, за да могат всички да го видят.

На врата на Дебора на този портрет висеше същият онзи бразилски смарагд, който тя толкова бе харесала по време на нашата разходка. Беше го купила преди доста време от бижутера, заедно с всякакви други скъпоценности и златни съдове, които й бяха харесали, както и картини на Рембранд, Хале и Юдит Лейсер, на които така се възхищаваше.

Вече не можех да стоя настрана. Къщата бе отворена за всеки, който искаше да види картината на Рембранд, с която Роелант особено много се гордееше. И когато аз пристъпих прага, за да видя портрета, старият Роелант не направи никакъв опит да ме спре, а дори докуцука до мен с бастуна си и собственоръчно ми предложи вино. А после ми посочи своята любима Дебора, която беше в библиотеката на къщата и заедно с учителя си четеше и пишеше на латински и френски, защото това било най-голямото й желание. Учела се много бързо, каза Роелант. Това го изумявало, дори наскоро била прочела писанията на Анна Мария ван Шурман, която твърдяла, че жените са не по-малко способни да учат от мъжете.

Изглеждаше преизпълнен с радост.

Когато видях Дебора, се усъмних дали наистина зная истинската й възраст. Облечена в зелено кадифе и окичена с бижута, тя изглеждаше като истинска млада жена — може би на седемнайсет. Роклята й бе с широки ръкави и огромна пола, а в черната й коса имаше зелена панделка с атлазени розетки. Очите й също изглеждаха зелени на фона на тази прекрасна дреха. В този миг ми хрумна, че вероятно самият Роелант не знае истинската й възраст. Но нито дума не излезе от устата ми, за да разоблича всички лъжи, с които се бе обградила — просто стоях потресен от красотата й, сякаш поразен от мълния. Втора, много по-мощна мълния, ме прониза в сърцето, когато тя вдигна поглед и се усмихна.

Казах си, че е време да тръгвам, и оставих чашата с вино. Но тя пристъпи към мен с усмивка, хвана ръцете ми и рече:

— Ела с мен, Петир.

Отведе ме в малка стая, пълна с шкафове, където явно държаха чаршафите.

Колко изискана и грациозна бе сега. Дори придворна дама не би била толкова елегантна. В същия миг се сетих за онова момиче в каруцата, което ми се бе сторило същинска малка принцеса.

И все пак оттогава тя се бе променила в много отношения. На слабите снопове светлина, които проникваха в малката стая, аз можах да я огледам много подробно — видях, че е в прекрасно здраве, парфюмирана, с руж на бузите, а на високите й едри гърди почиваше великолепният бразилски смарагд в своя филигранен обков.

— Защо още не си казал на никого онова, което знаеш за мен? — попита тя, сякаш не знаеше отговора.

— Дебора, ние ти казахме истината за нас. Искахме само да ти предложим убежище, както и нашите знания за силите, които притежаваш. Ела при нас, когато пожелаеш.

Тя се засмя и отвърна:

— Петир, ти си глупак, но все пак ме измъкна от мрака и мизерията и ме доведе в това прекрасно място. — Посегна към някакъв скрит джоб в огромната си пола и извади шепа смарагди и рубини. — Вземи ги.

Аз се отдръпнах и поклатих глава.

— Ти казваш, че нямаш нищо общо с дявола — рече тя. — И водачът ви казва, че дори не вярва в Сатаната, не беше ли така? Но в какъв Господ и в каква Църква вярвате, щом живеете като монаси, в усамотение, сред своите книги, и никога няма да опознаете удоволствията на света? Защо не дойде при мен в хана, когато имаше възможност, Петир? Искаше го толкова много. Е, приеми благодарностите ми, защото само с тях ще си останеш. И тези камъни, които ще те направят богат. Не е нужно да оставаш повече в това братство от монаси. Дай си ръката!

— Дебора, как се сдоби с тези скъпоценности! — прошепнах аз. — Ами ако те обвинят, че си ги откраднала?

— Моят дявол е твърде умен за това, Петир. Те идват от много далече. И трябваше само да ги поискам, за да ги получа. С една малка част от този неизчерпаем запас аз купих смарагда, който нося на врата си. Името на моя дявол е гравирано на гърба на златната му плочка, Петир. Но ти знаеш това име. Предупреждавам те никога да не го призоваваш, защото той служи само на мен и ще унищожи всеки, който се опита да го командва чрез това име.

— Дебора, върни се при нас — замолих я аз, — само за ден, ако желаеш, само за няколко часа, да поговорим, когато съпругът ти позволи. Този твой дух не е дявол, но е много могъщ и може да твори зло просто от безразсъдство и за удоволствие, което е много характерно за призраците. Дебора, това не е игра, със сигурност го знаеш!

Но виждах, че подобни тревоги са съвсем далече от мислите й.

Продължих да я убеждавам. Обясних й, че първото и най-важно правило на нашия орден е никой от нас, без значение от силите си, да не командва дух за собствена облага.

— Това е старо правило, Дебора, познато сред всички вълшебници и сред хората, които се обръщат към невидими сили. Онзи, който дръзне да използва невидими сили за зло, не може да не си навлече погибел.

— Но защо облагата да е нещо лошо, Петир? — каза тя, сякаш бяхме на една възраст. — Само помисли какво говориш! Щом няма богатство, няма и зло? Кому вредя с онова, което моят дявол носи? Пък и всички в къщата на Роелант се възползват от него.

— В това, което вършиш, се крият опасности, Дебора! Това нещо става все по-силно с всяка дума, изречена за него…

Тя ми направи знак да замълча. Отново се отнасяше с презрение към мен. Настоя да взема камъните. Каза ми грубо, че съм глупак, защото не зная как да използвам силите си, и после ми благодари, че съм я довел в този перфектен за вещици град, и се засмя доста зловещо.

— Дебора, ние не вярваме в Сатаната — отново казах аз. — Но вярваме в злото, а злото е онова, което руши човешкия род. Моля те, внимавай с този дух. Не вярвай, когато ти говори за себе си и за намеренията си. Защото никой не знае какво всъщност представляват тези създания.

— Спри, Петир, ядосваш ме. Какво те кара да мислиш, че този дух ми казва нещо? Аз му говоря! Провери в демонологиите, Петир, в старите книги на бесните духовници, които наистина вярват в дяволи, в тях се съдържат доста по-истинни указания как да се контролират тези невидими създания, отколкото ти си мислиш. Видях ги във вашата библиотека. Познах тази дума на латински — демонология, защото съм виждала такива книги и преди.

Те бяха пълни с истини, но и с лъжи, и й го казах. Разделих се с нея тъжен. Отново се опита да ми пробута камъните, но аз отказах. Тя обаче ги пъхна в джоба ми и докосна с горещите си устни бузата ми. Излязох от къщата.

След това Ромер ми забрани да я виждам. Какво са сторили в ордена с камъните, така и не попитах. Големите тайници със съкровищата на Таламаска никога не са ме интересували. И тогава знаех само каквото зная и днес: че дълговете ми са платени, че имам необходимите дрехи и монети в джоба, ако ми потрябват.

Дори когато Роелант се разболя, а това не беше нейно дело, Стефан, уверявам те, пак ми бе отказано да я видя.

Но странното беше, че много често, и то на странни места, я виждах сама, или с едно от децата на Роелант, да ме гледа отдалече. Виждах я насред улицата, веднъж дори мина покрай къщата на Таламаска, под прозореца ми, а друг път, когато се отбих при Рембранд ван Рейн, тя седеше там, до Роелант, шиеше и ме гледаше с крайчеца на окото си.

Дори по едно време започнах да си мисля, че ме преследва. Защото както си вървях сам и мислех за нея, как я хранех и миех като малко дете — и все пак не претендирам, че съм мислел за нея като за дете — внезапно спирах насред крачка, обръщах се и я виждах да върви зад мен в разкошното си кадифено наметало с качулка. Поглеждаше ме право в очите, преди да свие в някоя пресечка.

О, Стефан, можеше да си представиш колко страдах. А Ромер каза да не ходя при нея. Забрани ми. И Гертруд все ме предупреждаваше, че тази нейна яростна мощ ще расте и ще излиза от контрола й.

Месец преди смъртта на Роелант една млада художничка с прелестен талант, Джудит де Вилд, дойде да живее под неговия покрив с Дебора и остана там с възрастния си баща дори след като той си отиде.

Братята на Роелант отведоха синовете му в провинцията и Дебора и Джудит де Вилд сега заедно поддържаха къщата, като се грижеха за стареца с голяма нежност, но въпреки всичко си живееха доста весело, тъй като вратата им беше отворена по всяко време за писатели, поети, учени и художници, както и за ученици на Джудит, които я обожаваха така, както биха обожавали всеки мъж художник, защото тя беше наистина прекрасна и членуваше наравно с мъжете в Гилдията на свети Лука.

Поради забраната на Ромер, аз не можех да отида там. Но често минавах покрай къщата и, кълна ти се, задържах ли се по-дълго пред нея, Дебора винаги се появяваше на прозореца на горния етаж — сянка зад стъклото. Понякога виждах само мимолетния проблясък на зеления смарагд. Друг път тя дори отваряше прозореца и ми кимаше да вляза, но напразно.

Самият Ромер отиде да я посети, но тя го отпрати.

— Мисли си, че знае повече от нас — каза той тъжно. — Но не знае нищо, иначе нямаше да си играе с това. Винаги така става — магьосниците си мислят, че силата им е достатъчна да контролират невидимите създания, когато всъщност не е. А какво става с нейната воля, с нейното съзнание, с нейните амбиции? Как само я покварява това същество! Това е неестествено, Петир, и опасно, наистина опасно.

— Аз мога ли да призова такова създание, ако реша?

— Никой не знае, Петир. Ако опиташ, вероятно ще успееш. И вероятно няма да можеш да се отървеш от него и точно в това се крие старият капан. Никога няма да ти дам благословията си за подобно нещо. Чуваш ли какво ти казвам?

— Да, Ромер — казах аз, покорен както винаги. Но той знаеше, че сърцето ми е покварено и победено от Дебора, сякаш наистина ме бе омагьосала, дори не омагьосала — а нещо по-силно от това.

— Вече не можем да помогнем на тази жена — каза той. — Насочи ума си към други неща.

И аз сторих всичко по силите си, за да изпълня заповедта му. Все пак някак научих, че Дебора е ухажвана от мнозина благородници от Франция и Англия. Богатството й било тъй огромно, че вече никой не поставял под въпрос произхода му, нито пък се питал дали е имало време, когато е била бедна. Образованието й напредваше изключително бързо и тя бе абсолютно отдадена на Джудит де Вилд и баща й, и никак не бързаше да се омъжва, въпреки че приемаше в дома си много кандидати.

Е, накрая един от тях все пак я отведе!

Така и не разбрах за кого се е омъжила, нито къде я е отвел. Видях Дебора само още веднъж и тогава не знаех, каквото зная сега — че това вероятно е била последната й нощ в Амстердам.

Събудих се в тъмното от някакъв шум, който идваше откъм прозореца. Осъзнах, че по стъклото се чука, което не можеше да е естествен шум. Отидох да видя дали някакъв мошеник не се спуска от покрива. Все пак бях на петия етаж, тъй като бях едва момче в ордена, и имах съвсем скромна, но въпреки това удобна стая.

Прозорецът бе заключен. Но далече долу на кея стоеше жена в черно наметало. Сякаш се взираше към мен и когато отворих прозореца, тя ми направи знак с ръка да сляза.

Знаех, че е Дебора. Бях като полудял, сякаш някакъв сукубус бе дошъл в стаята ми, бе отдръпнал завивките ми и бе започнал да работи с устните си.

Измъкнах се от къщата потайно, за да избегна всякакви въпроси. Тя ме чакаше, зеленият смарагд блещукаше в мрака като огромно око. Поведе ме по задните улички към къщата си.

Стефан, имах чувството, че сънувам. Но не исках този сън да свършва. Тя бе дошла съвсем сама при мен, без прислужници или лакеи. В Амстердам това не беше толкова опасно, колкото на някое друго място, но все пак кръвта ми закипя, когато я видях така незащитена и все пак така решена на нещо, изпълнена с тайнственост. Хвана ме за ръката и все ме припираше да бързам напред.

Колко богато бе обзаведена къщата, колко дебели бяха многобройните килими, колко фина бе дървесината по пода. Тя ме дърпаше покрай сияещите витрини със сребро и китайски порцелан, нагоре по стълбите, към покоите й, където имаше легло, застлано със зелено кадифе.

— Утре ще се омъжа, Петир — каза тя.

— Тогава защо ме доведе тук, Дебора? — попитах аз, но треперех от желание, Стефан. Когато тя развърза връхната си дреха и я остави да се свлече на пода, видях пълните й гърди да се подават от тясната, украсена с дантела рокля. И макар и обезумял от желание да ги докосна, не помръднах. Дори гледката на пристегнатата й талия, на бледата й шия и на полегатите рамене ме сгорещяваше. Нямаше и частица от плътта й, която да не жадувах. Бях като звяр в клетка.

— Петир — каза тя, като ме гледаше право в очите, — знам, че си дал камъните на ордена и че не си задържал нищо от благодарността ми. Затова позволи ми да ти дам онова, което искаше от мен по време на дългото ни пътуване дотук и което твоята огромна деликатност не ти позволи да си вземеш.

— Но, Дебора, защо го правиш? — попитах аз, решен да не се възползвам по никакъв начин от нея. Защото тя бе много разстроена, виждах го в очите й.

— Защото го искам, Петир — каза тя внезапно и уви ръце около мен, а после ме обсипа с целувки. — Напусни Таламаска, Петир, и ела с мен. Стани мой съпруг и аз няма да се омъжа за другия.

— Защо искаш това от мен? — попитах отново.

Тя се изсмя с горчивина и тъга.

— Липсва ми твоето разбиране, Петир. Липсва ми човекът, от когото не е нужно да крия нищо. Ние и двамата сме вещици, Петир, без значение дали сме слуги на бога или на дявола, ние сме вещици.

О, как блестяха очите й при тези думи, колко явен беше триумфът й, и колко горчив. Изведнъж тя стисна зъби, после погали лицето ми, врата ми и аз почти обезумях.

— Знаеш, че ме искаш, Петир, както винаги си ме искал. Защо не го направиш? Ела с мен. Ще заминем от Амстердам, ако Таламаска не ти позволи да ги напуснеш, ще заминем заедно. Няма нещо, което да не мога да направя за теб, няма нещо, което да не мога да ти дам, само бъди с мен, позволи ми да бъда близо до теб и вече да не се страхувам. Мога да ти кажа коя съм всъщност и какво се случи с майка ми. Мога да ти кажа всичко, което ме тревожи, Петир, от теб не се страхувам.

При тези думи лицето й помръкна, а в очите й избиха сълзи.

— Съпругът ми е млад и красив, той е всичко, за което мечтаех, когато седях мръсна и боса на прага на нашата хижа. Той е благородник, пристигнал на кон от замъка си, в който ще ме заведе, в друга земя. Сякаш съм в някоя от приказките, които майка ми разказваше, ще стана графиня и всички онези римушки и песни ще се сбъднат. Но, Петир, аз хем го обичам, хем не го обичам. Ти си първият мъж, когото обикнах, ти ме доведе тук, ти видя кладата, на която умря майка ми, ти ме изкъпа и нахрани, облече ме, когато не можех да го сторя сама.

Изоставих всяка надежда да напусна тази стая, без да съм я имал. Знаех го. Бях толкова запленен от пърхането на миглите й и от мъничката трапчинка на бузата й, че й позволих да ме увлече не към леглото, а направо на килима пред малкото огнище, където сред трепкащата топлина тя започна да ми разказва своите злочестини.

— Миналото сега ми изглежда съвсем нереално — започна тя. Плачеше тихо, очите й се бяха разширили сякаш от учудване. — Наистина ли съм живяла на онова място, Петир? Наистина ли съм видяла майка си да умира?

— Не съживявай миналото, Дебора — казах аз. — Нека го оставим да избледнее.

— Но, Петир, помниш ли кога за пръв път ми заговори и ми каза, че майка ми не е зла, че хората, които са й сторили това, са зли. Защо мислеше така?

— Ти ми кажи дали е била вещица, Дебора, и какво всъщност означава вещица!

— О, Петир, помня, че бродихме с нея из полето, под безлунното небе, там при онези камъни.

— И какво стана, мила моя? Да не би дяволът да дойде на своите разцепени копита?

Тя поклати глава, направи ми знак да съм търпелив и да я изслушам.

— Петир, един съдия на вещици научи майка ми на черната магия! Той й показа онази книга. Дойде в нашето село, когато бях съвсем малка, още лазех. Дойде при майка ми да излекува една рана на ръката му. Двамата седнаха до огъня и той й разказа за всички места, където е ходил по работа, и за вещиците, които е изгорил. «Внимавай, моето момиче», каза й, или поне тя ми го предаде така по-късно, после извади от кожената си торба онази зла книга. Демонология, така се казваше, и започна да я чете на майка ми, защото тя не знаеше латински, пък и не можеше да чете на нито един език. Той дори държеше картинките на светлината на огъня, за да може тя да ги види по-добре. И така, час след час, я научи на всички тези неща, на всичко, което правят вещиците. «Внимавай, моето момиче — все повтаряше той, — да не би дяволът да те изкуши, защото той обича най-много акушерките и знахарките!», а после обръщаше следващата страница. Същата нощ, когато си легна с нея, той й разказа за мъченията и за кладите, както и за писъците на осъдените. «Внимавай, моето момиче», каза й и на сбогуване. Тя ми предаде всичко това по-късно. Бях на шест, може би дори на седем. Седяхме двете пред кухненския огън. «Ела с мен и ще видиш», каза ми тя. Излязохме в полето и застанахме неподвижни в центъра на онези камъни, за да почувстваме вятъра.

— Виждаш ли, нито звук не се чува в нощта, както ти казах. Никаква светлинка. Няма и звезди в небето, за да видим кулите на замъка или пък водите на езерото Лох Донелайн.

Чух я да шепне нещо, докато стискаше ръката ми, после затанцувахме, като описвахме малки кръгове в големия каменен кръг. Тя шепнеше все по-силно, изричаше думи на латински, с които призоваваше демона, после разпери широко ръце и го призова с вик.

Нощта бе съвършено тиха. Никой не отговори. Аз се притаих до полата й, стисках студената й ръка. И тогава го усетих как се приближава над тревите, беше като вятър, който сякаш се събираше около нас. Усетих как докосна косата ми, после врата ми, чувствах как ни обгръща, като че въздухът около нас се сгъстяваше. Чух го да говори, но не с думи: «Тук съм, Сузан!».

О, как само се смя тя от щастие, как танцува. Като дете. Мяташе ръце, смееше се и развяваше черната си коса. «Видя ли го, дъще?» — попита ме. И аз отвърнах, че съм го почувствала и съм го чула съвсем отблизо.

И тогава той отново проговори: «Назови ме по име, Сузан».

«Лашър[15] — каза тя, — защото вятърът, който изпращаш, шиба тревите, защото брули листата от дърветата. Ела, мой Лашър, разрази буря над Донелайт! Така ще разбера, че съм най-могъщата вещица и че го правиш от любов към мен!»

Докато стигнахме до хижата си, вятърът вече виеше над полето и в комина. Седнахме до огъня, смеехме се като две деца. «Видя ли, видя ли, направих го», прошепна тя. Аз се взирах в очите й и видях онова, което винаги съм виждала и винаги щях да виждам в тях, дори до сетния й час на болка и агония: очи на глупачка, сякаш палаво момиче се смееше в шепа, докато в другата ръка стискаше откраднато лакомство. За нея това беше игра, Петир. Беше просто игра!

— Да, разбирам, мила моя — казах аз.

— Сега кажи ми, че това не е Сатаната. Кажи ми, че не той е излязъл от преизподнята, за да завладее вещицата от Донелайт и да я отведе до огъня! Лашър намираше вместо нея изгубените вещи на другите, Лашър й носеше златото, което после й отнеха, Лашър й разкриваше тайните изневери на селяните, които тя охотно споделяше с всички, които искаха да чуят. И пак Лашър изсипа градушка над доячката, която се бе скарала с нея. Лашър наказваше враговете й и благодарение на това всички узнаха за силата й! Тя не можеше да го контролира, Петир. Не знаеше как да го използва. И като дете, което си играе със свещ, тя сама подпали огъня, в който изгоря.

— Не прави същата грешка, Дебора! — прошепнах аз, дори я целунах по лицето. — Никой не може да командва демон.

— О, не, той е много повече от това — прошепна тя, — нямаш представа дори. Но не се страхувай за мен, Петир. Аз не съм като майка си. Няма причина да се безпокоиш.

Седнахме притихнали до малкия огън. Не можех да повярвам, че тя иска да е близо до пламъците. Когато положи чело на камъните пред огнището, аз я целунах отново по меката буза и отметнах назад дългите капризни кичури на влажната й коса.

— Петир — каза тя, — никога нямаше да живея в глад и мръсотия, ако тя беше жива. Нямаше да завися от щедростта на глупави мъже.

— Не се омъжвай, Дебора. Недей! Ела с мен. Ела в Таламаска и заедно ще разкрием природата на това същество…

— Не, Петир. Знаеш, че няма да дойда. — Тя се усмихна тъжно. — Ти трябва да дойдеш с мен, ще заминем. А сега ми говори с твоя тайнствен глас, гласът, с който караш часовниците да спират, с който призоваваш духовете, бъди с мен, бъди мой жених и нека това е нашата вещерска брачна нощ.

Понечих да я разубедя, но тя сложи длан на устата ми, после я докосна с устни и започна да ме целува с такава страст, че забравих всичко останало, знаех само, че трябва да разкъсам дрехите, които я оковаваха, и да я обладая на леглото със зелените драперии, спускащи се около нас, да обладая това почти детско тяло с женски гърди и женски тайни, което бях къпал и обличал.

Защо се измъчвам, като ти разказвам всичко това? Признавам стария си грях, Стефан. Признавам всичко сторено, защото не мога да продължа да пиша за тази жена, без да направя изповедта си.

Никога не съм престъпвал правилата с такава страст. Никога не съм изпитвал такава наслада.

Защото тя вярваше, че е вещица, Стефан, че е зла, и за нея всичко това бе вещерски ритуал, на който се отдаваше с огромна охота. И все пак тя имаше нежно и любящо сърце, кълна се, поради което наистина беше вещица с огромна и могъща дарба.

Не напуснах леглото й до сутринта. Спах, положил глава на ароматните й гърди. От време на време ридаех като дете. С умения на изкусителка, тя бе събудила в мен неистов копнеж. Вече бях неин роб. Но тя знаеше, че няма да остана с нея, че трябва да се върна в Таламаска. Лежеше тиха и тъжна, взираше се в дървения таван над леглото, а светлината проникваше на ивици през завесите и постелята започваше да се сгрява от топлината на слънцето.

Облякох се неохотно, защото нямаше друго, което да желая повече от нейната душа и плът. И все пак я напусках. Отивах у дома да разкажа на Ромер какво съм сторил. Отивах обратно в метрополията, която наистина беше моя майка и баща, и знаех, че нямам друг избор.

Помислих си, че ще ме изпрати с проклятия. Но не стана така. За последен път я помолих да остане в Амстердам, да дойде с мен.

— Довиждане, мой малки свещенико — каза ми тя. — Нека Бог да е с теб и може би Таламаска ще те възнагради, задето ме отхвърли. — Сълзите се стичаха по лицето й, аз целунах дланите й страстно, преди да я напусна и отново зарових лице в косата й. — Тръгвай, Петир — каза тя накрая. — Не ме забравяй.

Минаха ден или два, преди да науча, че е заминала. Бях неутешим, лежах и плачех, опитвах се да се вслушвам в думите на Ромер и Гертруд, но не чувах нищо. Не ми бяха ядосани, както очаквах, само това разбрах.

И точно Ромер отиде при Джудит де Вилд и купи от нея портрета на Дебора от Рембранд ван Рейн, който сега виси в нашата къща.

Мина цяла година, преди мъката ми да се поуталожи. Оттогава никога повече не наруших правилата на Таламаска, тръгнах отново да пътувам през германските провинции и през Франция, дори през Шотландия, за да се опитвам да спасявам вещици, да пиша за тях и техните злочестини, както винаги сме правили.

Е, Стефан, вече знаеш цялата история на Дебора, такава, каквато е. Както и какъв ужас преживях, когато попаднах на трагедията на графиня Дьо Монклеве след толкова години, в този укрепен град в Кевен, Лангедок и открих, че тя е Дебора Мейфеър, дъщерята на шотландската вещица.

О, само местните да не бяха узнали, че майка й също е била изгорена. Само младата невеста да не бе споделила тайните си с младия лорд, когато е плакала на гърдите му. Още помня лицето й, след всичките тези години, когато тя ми каза:

— Петир, знам, че мога да говоря с теб, без да се страхувам.

Сега разбираш с какъв страх и ужас влязох в онази килия. Толкова бях нетърпелив, че дори и за момент не помислих, че жената, свита в парцаливата роба на сламеника, може да ме познае и в отчаянието си да ме назове по име, и без да ще, да осуети цялата ми маскировка.

Но не стана така.

Щом влязох в килията, вдигнал подгъва на черната си одежда, за да приличам на свещеник, който не желае да се оскверни с подобна мръсотия, аз погледнах към нея и не видях на лицето й и най-малкия израз на разпознаване.

Но все пак тя ме гледаше право в очите и аз веднага казах на стария глупак, енорийския свещеник, че трябва да говоря с нея насаме. Той не искаше да ни остави, но аз го уверих, че съм виждал много вещици и тя не може да ме изплаши ни най-малко и че трябва да й задам много въпроси, и ако той е така любезен да ме изчака в жилището си, аз няма да се бавя.

Извадих от джоба си няколко златни монети и казах:

— Моля, приемете това за вашата църка, защото знам, че ви създадох твърде много грижи. — И това бе достатъчно. Идиотът си отиде.

Нужно ли е да ти казвам колко достойни за презрение са подобни преговори, които ми позволиха да остана насаме с тази жена, без стражи? И какво можех да сторя с нея, ако бях решил? И колцина бяха вършили такива неща преди мен?

Вратата се затвори и въпреки че чувах някакъв шепот в коридора отвън, вече бяхме сами. Оставих свещта на единствената мебел в стаята — една дървена пейка, и като се опитвах да потисна сълзите си, я чух да прошепва едва чуто:

— Петир, възможно ли е да си ти?

— Да, Дебора — отвърнах.

— Но не си дошъл да ме спасиш, нали? — попита тя немощно.

Сърцето ми се разтуптя от самия тон на гласа й, защото точно с такъв глас ми говореше и в спалнята си в Амстердам онази последна нощ. В него се долавяше някакъв особен, дълбок резонанс, някаква мрачна музика.

— Не мога да го направя, Дебора. Ще опитам, но знам, че няма да успея.

Това сякаш не я изненада, но тя въпреки всичко ми се усмихна.

Взех отново свещта, приближих се и паднах на колене пред нея, за да мога да я гледам в очите. Те бяха точно каквито ги помнех, бузите също когато се усмихна, сякаш моята Дебора се бе превърнала в призрак, в крехка и бледа фигура, която обаче не бе изгубила красотата си.

Тя не понечи да ме докосне, но гледаше лицето ми така, сякаш го рисуваше. И тогава с порой от немощни и изпълнени със състрадание думи аз й разказах, че не съм знаел за нещастието й, дошъл съм тук сам, по дела на Таламаска и за свой ужас съм разбрал, че тя е жената, за която се носи толкова голяма мълва. Казах и че съм се уверил, че е писала до епископа, и до Парламента в Париж, но тя ме накара да замълча с прост жест и каза:

— Аз ще умра утре и ти не можеш да направиш нищо.

— О, но мога да ти помогна поне с нещо — отвърнах аз, — имам един прах, който се разтваря във вода, и когато го изпиеш, изпадаш в ступор и не чувстваш така силно болката. Мога да ти дам и такова количество, че да умреш, ако пожелаеш, и да избегнеш агонията в пламъците. Знам, че ще успея да ти го дам. Старият свещеник е глупак.

Тя изглеждаше доста развълнувана от предложението ми, макар че не бързаше да го приеме.

— Петир, трябва да съм в съзнание, когато ме отведат на площада. Предупреждавам те, махни се от града по време на екзекуцията. Или бъди на сигурно място, в стая със затворени прозорци, ако държиш да видиш всичко с очите си.

— За бягство ли говориш, Дебора? — попитах аз, защото, трябва да призная, въображението ми веднага започна да работи. Само да можех да я спася, като причиня някаква голяма суматоха, и да я отведа по някакъв начин. Но как щях да постигна подобно нещо?

— Не, Петир, това е отвъд моята сила и силата на онзи, когото командвам. За един дух е проста работа да донесе малко бижута или златна монета в ръцете на вещица, но да отвори вратите на затвора, да обезоръжи стражите? Това не може да направи. — Тогава, погледът й като че се разфокусира и тя започна да се озърта диво из стаята. — Знаеш ли, че собствените ми синове свидетелстваха срещу мен? Знаеш ли, че моят обичан Кретиен е нарекъл майка си вещица?

— Мисля, че са го принудили, Дебора. Да се срещна ли с него? Кажи ми, как да ти помогна?

— О, мили мой Петир — отвърна тя. — Защо не ме послуша, когато те молих да дойдеш с мен? Но ти нямаш вина за всичко това. Аз съм виновна. — Тя поклати глава и продължи: — Има още нещо в тази история. Когато той умря, смятах, че нямам вина за това. Но прекарах цял месец в тази килия, и мислих, Петир. Гладът и болката изостриха разума ми.

— Дебора, не вярвай в онова, което ти говорят враговете ти, без значение колко често го повтарят и колко са убедителни!

Тя не ми отговори. Изглеждаше напълно безразлична. После отново се обърна към мен:

— Петир, моля те, направи нещо за мен. Ако утре ме заведат окована на площада, което е най-големият ми страх, настоявай да освободят ръцете и краката ми, за да мога да нося тежката свещ за покаяние, както е обичаят. Не позволявай осакатените ми крака да събудят жалост у теб, Петир. Страхувам се от оковите повече, отколкото от пламъците!

— Ще го направя — казах аз, — но няма защо да се притесняваш за това. Те ще ти дадат да носиш свещта и ще те преведат из целия град. Ще те накарат да я оставиш на стълбите на катедралата и чак тогава ще те вържат и ще те отведат на кладата. — Нямах сили да продължа.

— Чуй ме, искам да те помоля и за още нещо — каза тя.

— Да, продължавай.

— Когато всичко свърши, напусни града. Пиши на дъщеря ми, Шарлот Фонтене, жена на Антоан Фонтене, в Сан Доминго, което е в Испаньола. Пиши на адреса на търговеца Жан-Жак Тусен в Порт-о-Пренс, ще ти кажа какво.

Аз повторих името и пълния адрес.

— Пиши на Шарлот, че не съм страдала в пламъците, дори и да не е истина.

— Ще я накарам да повярва в това.

Тя се усмихна горчиво.

— Може да не повярва. Но все пак се постарай, заради мен.

— Какво друго?

— Искам да й предадеш следното, моля те, запомни го дума по дума. Кажи й да е много внимателна — че онзи, когото й изпращам в нейно подчинение, понякога върши неща, защото смята, че ги искаме. И още й кажи, че онзи, когото й изпращам, черпи увереност както от случайните ни мисли, така и от внимателно изречените думи.

— О, Дебора.

— Разбираш какво ти казвам, нали, и защо трябва да й го предадеш?

— Разбирам, разбирам всичко. Пожелала си съпругът ти да умре заради изневярата му. И демонът го е съборил от коня.

— Не е толкова просто. Не се опитвай да го разбереш. Никога не съм желала смъртта му. Аз го обичах и не знаех нищо за изневярата му! Но трябва да предадеш думите ми на Шарлот заради нейна сигурност, защото моят невидим слуга не може да й обясни сам променливата си природа. Той не може да й каже онова, което сам не разбира.

— Но…

— Моля те, не започвай да ми говориш за съвест, Петир. По-добре никога да не беше идвал, ако заговориш за това. Смарагдът е у нея. Той ще отиде при нея след смъртта ми.

— Не го изпращай, Дебора!

Тя въздъхна с огромно разочарование и отчаяние.

— Моля те, умолявам те, направи каквото ти казах.

— Какво се случи със съпруга ти, Дебора?

Стори ми се, че няма намерение да отговори, но след малко каза:

— Съпругът ми лежеше на смъртно легло, когато моят Лашър дойде при мен и ми каза, че го е подмамил в гората и го е накарал да падне от седлото. — «Как можа да го сториш? — попитах го аз. — Не съм те карала.» И тогава той отвърна: «О, Дебора, само да можеше да видиш какво има в сърцето му, както аз виждах, точно това щеше да ме накараш да сторя».

И тогава като че се сковах до мозъка на костите си, Стефан, и те моля, когато преписвате този доклад за архивите ни, подчертайте горните думи. Защото кога сме чували за подобно разбиране на най-потайните желания на човека от един невидим демон? Или за подобна хитрост и глупост в едно?

Сякаш това бе дух, пуснат от бутилка, който започва да лудува и да създава хаос. Спомних си старите предупреждения на Ромер. Спомних си и думите на Гертруд. Но това бе по-лошо от всичко, което те си представяха.

— Да, точно така — каза ми тя тъжно, беше прочела мислите ми. — Трябва да пишеш това на Шарлот. Подбери думите си внимателно, в случай че писмото попадне в чужди ръце, но й пиши, пиши й така, че да разбере напълно какво искаш да й кажеш!

— Дебора, обуздай това създание. Нека й кажа да хвърли смарагда в морето в памет на майка си.

— Твърде късно е, Петир. Всичко ще стане, както е тръгнало. Ще изпратя моя Лашър при Шарлот, дори и да не беше дошъл тази нощ да чуеш последната ми молба. Моят Лашър е по-могъщ от всеки демон, който можеш да си представиш, и е научил много.

— Научил — повторих аз изумен. — Как е научил, Дебора, след като е просто дух, а те си остават глупави и точно в това е опасността — че когато изпълняват желанията ни, не могат да разберат цялата им сложност и затова ни водят към гибелта ни. Хиляди поверия го доказват. Нима не се случи тъкмо това? Как можеш да кажеш, че той се е научил на нещо?

— Помисли добре върху това, което ще ти кажа, Петир. Казах, че моят Лашър е научил много и грешката му не дойде от непоправимата му глупост, а точно заради фокусирането му върху целта. Но обещай ми, заради онова, което се случи между нас някога, че ще пишеш на моята любима дъщеря! Трябва да го направиш заради мен.

— Е, добре — обявих аз, кършейки ръце от отчаяние. — Ще го направя, но ще й кажа също и всичко, което ми разказа току-що.

— Е, добре, така е честно, мой свещенико, мой учен — каза тя горчиво и се усмихна. — Сега върви, Петир. Не мога да издържам повече присъствието ти. Пък и моят Лашър е до мен и ще си поговорим, а утре, моля те, бъди някъде на закрито и сигурно, щом видиш, че ръцете и краката ми бъдат освободени и аз тръгна към вратите на църквата.

— Нека Бог е с теб, Дебора, само да можех да те отведа от това място, само да можех някак… — И тук аз не издържах, Стефан. Изгубих напълно самообладание. — Дебора, ако ние с твоя слуга Лашър можем да те измъкнем оттук, само ми кажи и ще го направя!

Видях се как я изтръгвам от побеснялата тълпа и я отвеждам далече от градските стени в гората.

Как ми се усмихна тя тогава, колко нежно и тъжно. Така ми се бе усмихнала, когато се разделихме преди години.

— Това са фантазии, Петир. — Усмивката й стана още по-широка и тя изглеждаше почти безумна на светлината на свещта, или не, бе по-скоро като ангел или луда светица. Бялото й лице бе красиво като самия пламък на свещта. — Животът ми свърши, но аз съм пътувала надлъж и нашир от тази малка килия. Сега върви. Върви и предай съобщението ми на Шарлот, но само когато вече си в безопасност, далече от този град.

Целунах ръцете й. Бяха горили дланите й при мъченията. По тях имаше дълбоки струпеи и аз целунах и тях.

— Винаги съм те обичал — казах й. Казах и други неща, много други неща, глупави и нежни, които няма да напиша тук. Тя прие всичко това със съвършено покорство, знаеше онова, което сам току-що бях разбрал: че съжалявам, задето тогава не тръгнах с нея, че презирам и себе си, и работата си, и целия си живот.

Това ще отмине, Стефан. Знам го. Знаех го и тогава, само преди часове, когато напуснах килията й. Но то се случва сега и аз съм като свети Хуан де ла Крус в неговата «Тъмна нощ на душата». Бях лишен от всякаква утеха. И то защо?

Защото я обичах, само заради това. Защото знам, че нейният демон я бе унищожил, както бе унищожил и майка й. Защото всички предупреждения на Ромер, на Гертруд и останалите мъдреци се сбъдваха.

Не можах да я оставя, без да я прегърна и целуна. Но когато го направих, усетих агонията й — агонията от изгарянията и раните по цялото й тяло, от разкъсаните от разпъването мускули. А това беше моята прекрасна Дебора, тази развалина, която се притискаше към мен. И аз се разридах така внезапно, сякаш някой отключи нещо в мен.

— Съжалявам, любима — казах й, защото се обвинявах за сълзите си.

— Толкова е хубаво да те прегърна — прошепна тя и после ме отблъсна. — Сега върви и помни какво ти казах.

Излязох оттам като безумец. Площадът беше пълен с хора, дошли да видят екзекуцията. Някои майсторяха пейки на светлината на факли, а други спяха под одеяла до стените.

Заявих на стария свещеник, че изобщо не съм убеден, че тази жена е вещица и искам да видя веднага инквизитора. Казвам ти, Стефан, бях готов да обърна целия свят заради нея.

Но сега ще разбереш какво стана после.

Отидохме до замъка и там ни приеха. Онзи глупав свещеник беше много доволен да е в компанията на важен човек и да попадне на пира, на който не беше поканен. В това време аз вече бях възвърнал самообладанието си и с помощта на възможно най-властния си тон се обърнах на латински право към инквизитора и старата графиня — смугла жена, с доста испанска външност, която ме изслуша с изключително търпение, вероятно заради маниера, с който говорех.

Инквизиторът, отец Ловие, хубав и добре охранен мъж, с прекрасно поддържана брада и коса и блещукащи черни очи, явно изобщо не се усъмни, че съм важна личност, защото започна да угодничи, като че бях от Ватикана, което не беше невъзможно, и с всички сили се опитваше да ме успокои, когато заявих, че вероятно утре ще бъде изгорена невинна жена.

— Никога не сте виждали такава вещица — каза графинята, която се изсмя грозно и гърлено и ми предложи вино.

После ме представи на графиня Дьо Шамилар, която седеше до нея, и на останалите благородници, отседнали в замъка, за да видят изгарянето.

Всеки мой въпрос, възражение или предположение, бе посрещан със същата увереност от тази компания. За тях, битката бе вече спечелена. Оставаше само веселбата на следващата сутрин.

Момчетата плачели в стаите си, наистина, но щяло да им мине. И вече нямало защо да се страхуват от Дебора, защото ако демонът й бил достатъчно силен да я освободи, досега щял да го е сторил. А не ставало ли така с всички вещици? Щом ги оковат и дяволът веднага ги оставял на произвола на собствената им съдба.

— Но тази жена не е направила признания — обявих аз, — а съпругът й е паднал от кон в гората, сам го е казал. Със сигурност не може да се разчита на свидетелство на трескав и умиращ човек!

Сякаш хвърлях сухи листа в лицата им, думите ми нямаха никакъв ефект.

— Обичах сина си повече от всичко на света — каза старата графиня, малките й черни очички гледаха твърдо, устата й бе грозно изкривена. И тогава, сякаш сетила се, че тонът й е неподобаващ, тя каза с чудовищно лицемерие: — Горката Дебора, нима не обичах и нея, нима не й простих хиляди неща?

— Така е, разбира се! — обяви Ловие също толкова лицемерно и с превзет жест, тъй като вече беше пиян, дяволът му с дявол.

— Не говоря за вещерството — каза старицата, изобщо необезпокоена от маниера му. — Говоря за своята снаха и за всичките й слабости и тайни, за които този град не знае. Че например Шарлот беше родена твърде скоро след женитбата, но синът ми бе така заслепен от тази жена и така обожаваше момичето, бе така благодарен на Дебора за голямата й зестра и изобщо бе такъв глупак във всички отношения…

— Трябва ли да говорим за това? — прошепна графиня Дьо Шамилар, която като че трепереше. — Шарлот вече не е сред нас.

— Тя ще бъде открита и изгорена като майка си — обяви Ловие и всички наоколо закимаха.

После започнаха да говорят помежду си колко доволни ще са след тези екзекуции и когато се опитвах да им задам някакъв въпрос, те просто ми правеха жест да замълча, да пийна и да не се тормозя.

Ужасен бе начинът, по който ме игнорираха, бяха като онези същества от сънищата, които не могат да чуят виковете ни. И все пак аз настоявах, че нямат никакво доказателство Дебора да е летяла нощем в небето, да е участвала във вещерски сборища или да се е чифтосвала с демони, и всичките други глупости, с които пращат бедните хора на кладата. Колкото до лечителството, какво можеше да е то, освен дарба на една знахарка, кой би могъл да я обвини за нея? Куклата пък можеше да не е нищо повече от инструмент за лечение.

Но без полза!

Колко весели и спокойни бяха те около трапезата тази нощ, около нейната трапеза, с нейните сребърни прибори, докато тя седеше злочеста в килията.

Накрая помолих да й бъде позволено да умре от задушаване, преди да бъде изгорена.

— Колко от вас са виждали човек да умира в пламъците!

Но това бе посрещнато с неуморен ропот.

— Това е неразкаяла се вещица — каза графиня Дьо Шамилар, единствената, която изглеждаше трезва и дори като че леко изплашена.

— Е, колко ще страда? Най-много петнайсетина минути? — заяви инквизиторът, докато бършеше уста с омазаната си салфетка. — Какво е това пред вечния огън на ада!

Накрая аз си тръгнах оттам, отново минах през тълпата на площада, където покрай малки огньове се вихреше пиянско веселие. Поспрях да огледам зловещата клада и високия стълб с железните окови, и тогава по случайност се обърнах наляво, към тройната арка на църковната врата. Тя бе украсена с груба дърворезба от отминал век, изобразяваща как свети Михаил, архангелът, води към пламъците адско изчадие, като забива своя тризъбец в корема му.

Думите на инквизитора отекнаха в ума ми, докато гледах тази отвратителна сцена на светлината на огньовете.

«Е, колко ще страда? Най-много петнайсетина минути? Какво е това пред вечния огън на ада!»

О, Дебора, ти, която никого не си наранила по своя воля, ти, която си лекувала и най-бедните, и най-богатите, ти, която бе толкова лекомислена!

Къде беше сега нейният отмъстителен дух, нейният Лашър, който се бе опитал да й спести мъката, като бе повалил съпруга й и я бе докарал до тази отвратителна килия? Беше ли сега той с нея, както ми бе казала? Не неговото име е викала при мъченията, викала е мен и своя стар и мил съпруг Роелант.

Стефан, пиша всичко това, не само като доклад, но и за да се спася от лудостта. Вече съм изморен. Събрах багажа си и съм готов да напусна града, когато видя края на тази ужасна история. Ще запечатам това писмо и ще го сложа в багажа си. Ще прикрепя към него обичайната бележка, в случай че умра, който отнесе това в Амстердам, ще получи награда и прочее и прочее.

Защото не знам какво ще донесе утрото. Ще продължа да описвам тази трагедия в ново писмо, ако утре вечер се установя в друг град.

Слънчевата светлина вече започна да се процежда през прозорците. Моля се Дебора някак да бъде спасена, но зная, че е невъзможно. И, Стефан, бих призовал нейния демон, ако смятах, че ще ме послуша. Бих се опитал да го накарам да извърши нещо отчаяно, но зная, че нямам такава сила, затова ще чакам.

Твой верен на Таламаска, Петир ван Абел

Монклеве, Архангеловден, 1689“

Аарън Лайтнър

Таламаска, Лондон

Майкъл бе прочел първата папка. Придърпа втората манилова папка и остана доста дълго, положил длани върху нея. Молеше се като глупак Дебора някак да се е спасила от пламъците.

После, тъй като вече не можеше да седи неподвижен, вдигна телефона и набра оператора, помоли да го свържат с Аарън Лайтнър.

— Онази картина в Амстердам, Аарън, картината на Рембранд, още ли я пазите?

— Да, още е там, в метрополията в Амстердам. Вече се обадих да изпратят фотокопие от архивите. Ще отнеме малко време.

— Аарън, ти знаеш, че това е тъмнокосата жена! Знаеш го. И смарагдът — той трябва да е бил бижуто, което видях. Мога да се закълна, че разпознавам Дебора. Тя трябва да е жената, която дойде при мен, и тя имаше смарагд на врата си. И Лашър… Точно това име съм изрекъл, когато съм отворил очи на лодката.

— Наистина ли го помниш?

— Не, но съм сигурен… И Аарън…

— Майкъл, не се опитвай да тълкуваш или пък да анализираш. Просто продължавай да четеш. Няма много време.

— Имам нужда от лист и писалка да си водя бележки.

— Имаш нужда от бележник, в който да записваш мислите си и всичко, което успееш да си припомниш от виденията.

— Точно така, ще ми се да го бях правил досега.

— Ще ти изпратя един. Но ако мога да те посъветвам — отбелязвай датата на всеки запис, като в дневник. И продължавай да четеш. След малко ще ти донесат прясно кафе. Ако ти потрябва нещо друго, просто звънни.

— Това е достатъчно. Аарън, има толкова много неща…

— Зная, Майкъл. Опитай се да запазиш спокойствие. Просто чети.

Майкъл затвори слушалката, запали цигара, пийна малко от старото кафе и се втренчи в корицата на втората папка.

Още при първото почукване отиде до вратата.

Милата жена, която бе видял по-рано в коридора, носеше прясно кафе, няколко писалки и красив кожен бележник с много бели страници с редове. Тя остави таблата на писалището, взе старите прибори и тихо излезе от стаята.

Майкъл отново седна на мястото си, наля си прясно кафе и веднага отвори бележника. Вписа датата и първата си бележка:

„След като прочетох първата папка от архива, вече знам, че Дебора е жената, която срещнах във виденията. Познах я. Познах лицето й и характера й. Мога да чуя и гласа й, ако опитам.

И повече от сигурно е, че думата, която съм казал на Роуан, когато съм отворил очи, е била «Лашър». Но Аарън е прав. Не си го спомням наистина. Просто го знам.

Разбира се, силата на ръцете ми е свързана с всичко това. Но как би трябвало да я използвам? Със сигурност не като докосвам случайни неща, както досега, а като докосна нещо специално…

Но е твърде рано за всякакви изводи…“

Само да имах нещо от Дебора, което да докосна, помисли си той. Но знаеше, че няма нищо такова, иначе Аарън щеше да му го изпрати. Разгледа фотокопията на писмата на Петир ван Абел, но те си бяха просто фотокопия. Нямаше смисъл да ги докосва.

Замисли се за момент, ако подобен хаос в нечия глава може да се нарече мислене, и тогава извади една снимка на огърлица от бележника. На нея се виждаше правоъгълен камък с филигранен обков и верижка от злато. Прерисува я, както би прерисувал архитектурен дизайн, с много чисти, прави линии и нанесе леки светлосенки.

Огледа я, облечената му в ръкавица лява ръка рошеше нервно косата му, но след миг се сви на юмрук и легна на писалището. Беше на път да скъса скицата, но реши да не го прави, отвори втората папка и започна да чете.

Четиринадесет

Досие на вещиците Мейфеър

Част 2

Марсилия, Франция, 4 октомври, 1689

„Скъпи Стефан,

Вече съм в Марсилия след неколкодневно пътуване от Монклеве, по време на което спрях да почина в Сен Реми и продължих много бавно оттам, заради нараненото си рамо и съкрушена душа.

Вече взех пари от нашия агент тук и ще ти пратя това писмо не по-късно от час след като го завърша, така че ще го получиш много скоро след предишното, което пуснах при заминаването си предната нощ.

Сърцето ми е разбито, Стефан. Удобствата на големите и добре уредени странноприемници тук не значат нищо за мен, въпреки че съм доволен, дето напуснах малките селца и вече съм в голям град, където се чувствам малко по-добре и в относителна безопасност.

Дори и до това място да е достигнала вест за стореното от мен в Монклеве, аз още не съм научил. А и в околностите на Сен Реми свалих духовническата си одежда и оттогава пътувам като холандски пътешественик, тъй че не мисля, че някой ще ме безпокои заради скорошните събития в планините, защото откъде бих могъл да зная аз за тях?

Отново пиша това и като доклад, и за да се спася от лудостта, както и да продължа с настоящата си задача.

Екзекуцията на Дебора започна както безброй други. Когато първите слънчеви лъчи озариха площада пред катедралата «Свети Михаил», целият град вече се беше събрал там — там бяха и търговците на вино, очакващи големи печалби, и старата графиня, с траурна дреха. До нея вървяха две треперещи деца, и двете тъмнокоси и смугли. Испанската кръв им личеше, но по високия си ръст и тънки кости приличаха на майка си. Бяха много изплашени, когато се изкачиха на върха на трибуната за зрители пред затвора и се обърнаха към кладата.

Малкият, Кретиен, започна да ридае и да се свива до баба си, което предизвика развълнуван шепот сред тълпата.

— Кретиен, вижте, Кретиен.

Устните на малкото момче трепереха, но по-големият му брат, Филип, показваше само страх и вероятно ненавист към всичко наоколо. Старата графиня прегръщаше и успокояваше момчетата. От другата й страна се настаниха графиня Дьо Шамилар и инквизиторът, отец Ловие, с двама млади свещеници с красиви раса.

На най-личните места на трибуната седяха още четирима свещеници, а в подножието й имаше малка група въоръжени мъже, хора на местната власт, или поне така предположих.

Още видни личности, или поне такива, които се смятаха за видни личности, изпълниха останалите места по издигнатата трибуна. Вече всички прозорци на околните сгради бяха отворени и от тях надничаха изпълнени с нетърпение хора. Онези пък под трибуната се притискаха толкова близо до кладата, че аз се зачудих дали няма и те самите да се изпекат.

От гъстата тълпа излезе малка група въоръжени мъже. Носеха стълба, която подпряха на кладата. Малкият Кретиен видя това и изплашен се обърна към баба си, раменете му трепереха, плачеше, но Филип не пророни и сълза.

Най-сетне вратите на «Свети Михаил» се отвориха и под извитата арка, на самия праг, се появиха свещеникът и някакъв друг презрян големец — най-вероятно кметът на града. Той държеше навит на руло пергамент. Двама въоръжени стражи застанаха от двете му страни.

Между тях, пред очите на притихналата и изгаряща от любопитство тълпа, се появи моята Дебора. Изправена, с високо вдигната глава. Слабото й тяло бе облечено в бяла роба, която висеше чак до босите й стъпала. В ръце носеше тежката шест паунда свещ. Очите й обходиха тълпата.

През целия си живот не съм виждал подобно безстрашие, Стефан, макар че гледах чак от прозореца на отсрещната странноприемница и щом погледите ни се срещнаха, очите ми се замъглиха от сълзи.

Не мога да кажа със сигурност какво последва, освен че в мига, когато всички щяха да се обърнат да видят кого гледа «вещицата», Дебора отново извърна поглед към сцената пред себе си. Огледа внимателно и винопродавците, и амбулантните търговци, накрая трибуната за зрителите, която се издигаше над нея. Погледна и старата графиня — която се явяваше като мълчаливо олицетворение на обвиненията срещу нея, после и графиня Дьо Шамилар. Тя веднага се сви на мястото си със зачервено лице и погледна паникьосана старата графиня, която и сега не помръдна.

Междувременно отец Ловие, великият триумфиращ инквизитор, крещеше дрезгаво на кмета, че трябва да прочете прокламацията и че «процедурата трябва да започне».

Тълпата се разшумя, кметът прочисти гърлото си и започна да чете. Бях много доволен, че ръцете и краката на Дебора не са оковани.

Възнамерявах да изляза от хана и да си проправя път през тълпата, по възможно най-грубия начин, до самия й център, за да бъда близо до нея, без значение каква опасност можеше да ми донесе това.

И тъкмо се обръщах да изляза от стаята, когато кметът започна да чете съвсем бавно на латински, а гласът на Дебора иззвъня и накара и него, и цялата тълпа да притихне.

— Не съм сторила зло никому, дори на най-бедния сред вас — обяви тя, говореше бавно и високо, гласът й отекваше в каменните стени. Когато отец Ловие стана и й изкрещя да замълчи, тя още по-високо обяви, че ще говори.

— Накарайте я да замълчи! — извика старата графиня, обзета от гняв, и Ловие отново изрева на кмета да продължава с прокламацията. Изплашеният свещеник се озърна към своите въоръжени стражи, но те се бяха отдръпнали, сякаш от страх, и се взираха в Дебора и притихналата тълпа.

— Ще ме изслушате! — извика отново Дебора, също тъй високо. И когато слезе от първото стъпало, за да застане изцяло под слънчевите лъчи, тълпата се отдръпна като един.

— Бях несправедливо обвинена във вещерство — извика Дебора. — Не съм еретичка и не се кланям на Сатаната, не съм сторила зло на ни един от вас!

И преди старата графиня да заръмжи отново, тя продължи:

— Вие, синове мои, вие свидетелствахте против мен и аз се отричам от вас! А ти, моя обична свекърво, сама ще се провалиш в ада заради лъжите си!

— Вещица! — изпищя графиня Дьо Шамилар, обзета от ужас. — Изгорете я. Завържете я на кладата.

И тогава като че неколцина в тълпата започнаха да напират напред — дали от страх, или от желание да се изкарат герои, или пък просто се бяха оказали насред някакво раздвижване. Но въоръжените стражи не помръднаха.

— Вещица ли ме нарекохте? — отговори веднага Дебора и с широк жест захвърли свещта на камъните и разпери ръце пред мъжете, които трябваше да я хванат, но не го направиха. — Чуйте ме! Ще ви покажа какво е вещерство!

В този миг тълпата бе напълно обзета от ужас и някои дори бягаха от площада, а други напираха да стигнат до тесните улички, които извеждаха от него. Дори онези, които останаха на площада, вече бяха станали на крака, а малкият Кретиен притисна лице към графинята и отново се разтресе от ридания.

Но очите на всички все още бяха приковани в Дебора, която бе вдигнала слабите си разранени ръце. Устните й се движеха, но не успях да чуя никакви думи. Някъде от долните прозорци се чуха писъци. Над покривите се разнесе тътен, по-слаб от гръмотевица и затова още по-ужасяващ. Внезапно се разрази силен вятър, а с него се понесе и някакъв странен шум — някакво скриптене, което първо не можах да разпозная, но после си спомних преживените в миналото бури — старите покриви поддаваха под напора на вятъра и керемидите по тях се разхлабваха и чупеха.

След малко отвсякъде летяха керемиди, по една, по пет и по шест. Вятърът виеше и се събираше сякаш над самия площад. Дървените капаци на хана започнаха да се люлеят на пантите си. Чух гласа на Дебора над бурята и писъците на тълпата:

— Ела, мой Лашър, бъди мой отмъстител, повали враговете ми! — И като се приведе напред, тя вдигна ръце, лицето й беше червено и разкривено от гняв. — Виждам те, Лашър, познавам те! Призовавам те! — Изправи се, разпери ръце и изкрещя: — Унищожи моите синове, унищожи моите обвинители! Унищожи онези, които са дошли да видят как ще умра!

Керемидите се засипаха като порой от покривите — от църквата, от затвора, от сакристията, от покрива на хана, падаха по главите на пищящото множество долу. А трибуната за зрители, построена от слаби дъски, колове и въжета, споени грубо с хоросан, започна да се преобръща от вятъра и хората на нея се вкопчиха за пейките с писъци.

Само отец Ловие запази хладнокръвие.

— Изгорете вещицата! — изкрещя той, като се опитваше да си проправи път през ужасените мъже и жени, които се опитваха да слязат от трибуната. — Изгорете вещицата и бурята ще спре.

Но никой не се подчини на заповедта му. Макар че църквата бе единственото сигурно убежище от този вихър, никой не посмя да мине покрай Дебора, застанала на прага й с разперени ръце. Стражите бяха избягали от нея в паника. Енорийският свещеник се бе свил в далечния ъгъл, а кметът не се виждаше никъде.

Небето започна да притъмнява и хората се защураха, биеха се, проклинаха и падаха в суматохата. Графинята попадна под яростния дъжд от керемиди, загуби равновесие, преметна се сред гърчещите се тела пред нея и се стовари на каменните плочи. Двете момчета се бяха вкопчили едно в друго, когато върху тях се изсипа порой от каменни отломки от фасадата на църквата. Кретиен се преви като дръвче при градушка и се свлече на колене в несвяст. Сега и самата трибуна се срути, увличайки със себе си двете момчета и още около двайсетина души, които не бяха успели да се измъкнат.

Доколкото можах да видя, всички стражи бяха напуснали площада, свещеникът също бе избягал. Дебора пристъпваше назад към сенките, но очите й още бяха втренчени в небето.

— Виждам те, Лашър! — извика тя. — Моят силен и красив Лашър! — И изчезна в мрака на катедралата.

Аз хукнах от стаята и надолу по стълбите към лудницата на площада. Какво мислех в този момент не мога да ти кажа, освен че исках някак да стигна до нея и в суматохата да я отведа оттам.

Но докато бягах през площада, отвсякъде се сипеха керемиди, една ме удари по рамото, а друга — по лявата ръка. Виждах само вратите, които се блъскаха от вятъра, въпреки че бяха много тежки.

Капаците по прозорците се трошаха и падаха върху главите на обезумелите хора, които не бяха успели да се доберат до малките улички. Пред всяка порта лежаха купчини от тела. Старата графиня беше мъртва, втренчена в небето, бягащите мъже и жени тъпчеха ръцете и краката й. А сред руините на трибуната лежеше тялото на малкия Кретиен, така разкривено, че със сигурност той бе мъртъв.

Филип, по-големият, пълзеше и търсеше укритие, краката му изглеждаха счупени. В този миг един дървен капак падна, прекърши врата му и той се свлече мъртъв.

И тогава един човек, свит до стената близо до мен, изпищя:

— Графинята! — И посочи нагоре.

Тя стоеше на един висок парапет на църквата и едва пазеше равновесие върху стената. Отново вдигна ръце към небето и извика на своя дух. Но през воя на вятъра и писъците на ранените, трясъка на летящите керемиди, камъни и счупени дъски, не можах да чуя думите й.

Хукнах към църквата и се залутах паникьосан из нея, за да открия стълбите. Там беше Ловие, инквизиторът, щураше се насам-натам, после намери стълбището преди мен и хукна нагоре.

Тичах след него, виждах черното му расо високо горе, токовете му тракаха по каменните стъпала. О, Стефан, само да имах кинжал.

Щом излязохме на кулата, видях крехкото тяло на Дебора да полита от покрива. Стигнах до ръба, взрях се в касапницата долу и я видях да лежи прекършена на камъните. Лицето й гледаше нагоре — едната й ръка бе под главата, а другата лежеше прекършена на гърдите — очите й бяха затворени, сякаш спеше.

Щом я видя, Ловие изрева някакво проклятие.

— Изгорете я, отнесете тялото й на кладата — пищеше той, но без полза. Никой не можеше да го чуе. Той се обърна втрещен, вероятно за да се върне долу и да организира нещата, но налетя право на мен.

На лицето му се изписа изумление, когато аз без никакво колебание го блъснах с все сила в гърдите и той полетя през ръба на покрива.

Никой не видя това, Стефан. Бяхме на най-високата точка в Монклеве. Никоя друга сграда не се издига по-високо от църквата. Този парапет не се вижда дори от далечния замък, а онези отдолу не може да са ме видели, тъй като бях закрит от тялото на самия Ловие, докато го блъсках.

Но дори и да е имало възможност за това, все пак никой не ме видя.

Веднага хукнах надолу, като се уверих, че никой не ме е последвал дотук. Слязох до вратите на църквата. Там лежеше моята жертва, Ловие, мъртъв като Дебора, и проснат съвсем близо до нея — черепът му бе разбит, главата му кървеше, а очите му бяха отворени. Имаше онова тъпо изражение, характерно за мъртвите, което никога няма да видиш на лицето на жив човек.

Колко време бе вилнял вихърът, не мога да кажа, но когато стигнах до църковните порти, той вече отслабваше. Вероятно всичко бе продължило четвърт час, тъкмо колкото онова чудовище бе казало, че ще се мъчи Дебора на кладата.

От сенките на църковното преддверие видях, че площадът вече е напълно пуст — и последните оцелели бяха прескочили телата, блокирали страничните улички. Започна да просветлява. Бурята вече отмираше. Стоях в тишината и се взирах в тялото на моята Дебора, от устата й течеше кръв, бялата й роба бе цялата в червени петна.

След известно време на площада излязоха неколцина души, започнаха да оглеждат мъртвите и ранените, които стенеха и молеха за помощ. Вече отнасяха някои от тях. Дотича и ханджията, заедно със сина си, и коленичи до тялото на Ловие.

Синът му ме видя, дойде при мен и много развълнуван ми каза, че енорийският свещеник, както и кметът, са изчезнали. Гледаше ме като обезумял, сякаш не можеше да повярва, че е още жив и е станал свидетел на подобно нещо.

— Нали ви казах, че е могъща вещица — прошепна ми той, взрян в тялото на Дебора. Видяхме стражите да се събират — бяха зашеметени, изранени и уплашени. Ръководеше ги млад духовник с рана на челото. Те вдигнаха Дебора и се огледаха наоколо, сякаш се страхуваха бурята да не ги връхлети отново. Но нищо такова не последва и те я отнесоха на кладата. Дървата и въглищата започнаха да се срутват от купчината, когато стражите се изкатериха по стълбата, внимателно положиха тялото и забързаха обратно.

Събраха се и други хора, когато младият свещеник с разпокъсаната роба и кървящо чело запали факлите и много скоро кладата лумна. Той стоеше съвсем близо до нея и гледаше как дървото се разгаря, после отстъпи и се строполи, вероятно в безсъзнание, или дори мъртъв.

Надявам се, че е второто.

Аз отново изкачих стълбите и излязох на покрива на църквата. Погледнах надолу към тялото на Дебора, вече мъртво, неподвижно и неуязвимо за болката. Пламъците го поглъщаха. От покрива се виждаха местата, от които бяха полетели керемидите. И тогава се зачудих дали духът на Дебора се е издигнал към облаците.

Оттеглих се чак когато димът стана толкова гъст и задушлив, че не можех да дишам. Отидох в хана, където мъжете вече пиеха и бръщолевеха за скорошния ужас, взираха се в огъня и се отдръпваха боязливо от вратата. Събрах си багажа и слязох да потърся коня си. Но в суматохата беше изчезнал и той.

Видях обаче друг, под грижите на някакво уплашено конярче и готов за езда. Успях да го купя, макар и на двойна цена, въпреки че най-вероятно момчето не беше негов собственик. Качих се на седлото и препуснах към портите на града.

След многочасова, много бавна езда през гората, съпроводена от ужасна болка в рамото и още по-силна болка в ума, аз пристигнах в Сен Реми и там потънах в мъртвешки сън.

Никой тук все още не бе чул за случилото се и аз потеглих рано на другата сутрин на юг, към Марсилия.

Последните две нощи лежах в просъница и мислех за всичко, на което бях станал свидетел. Ридаех за Дебора, докато очите ми не пресъхнаха. Мислех за престъплението си и знаех, че не изпитвам никаква вина, дори съм убеден, че бих го сторил отново.

През целия си живот в Таламаска не бях вдигал ръка на човешко същество. Призовавах към разум, опитвах се да убеждавам, заговорничех и дори лъжех, но винаги се стремях да защитавам хората от силите на мрака и да служа на доброто. Но в Монклеве гневът ми бе неимоверен, както и чувството ми за справедливост и жаждата за отмъщение. Радвам се, че блъснах това изчадие от покрива на църквата, ако това тихо удовлетворение може да се нарече радост.

И все пак извърших убийство, Стефан. Ти разполагаш с признанията ми. Не очаквам нищо, освен осъждане от твоя страна и от страна на ордена, защото кога наши членове са стигали до убийство и са решавали да се саморазправят с инквизиторите, като ги блъскат от покривите на църквите?

В своя защита мога да кажа само, че престъплението бе извършено в състояние на страст и безразсъдство. Но не съжалявам за него. И ти сам ще го разбереш в мига, в който ме видиш. Не възнамерявам да те лъжа, за да омаловажавам греха си.

Но сега мислите ми не са заети с това убийство, а с моята Дебора и духа Лашър, и всичко, което видях с очите си в Монклеве. Мисля и за Шарлот Фонтене, дъщерята на Дебора, която бе заминала, но не за Мартиника, както мислят враговете й, а за Порт-о-Пренс в Сан Доминго. Вероятно единствен аз зная това.

Стефан, не мога да не довърша задачата си. Не мога да оставя писалката, да падна на колене и да кажа, че съм убил един свещеник, и да се откажа от света и от работата си. Затова аз, убиецът, ще продължа, сякаш никога не съм извършвал престъпление, нито тази изповед.

Сега трябва да отида при злочестата Шарлот — без значение колко дълго ще е това пътуване — и да говоря с нея от цялото си сърце, да й разкажа какво видях и всичко, което знам.

А това може да се окаже сложна задача, защото сега няма да призовавам към разум, нито ще прибягвам към сантиментални молби, както в младостта си се обръщах към Дебора. Сега всичко трябва да бъде аргументирано, трябва да убедя тази жена да ми позволи да изследвам с нея невидимото същество, тази рожба на хаоса, способно да причини повече разрушения от всеки демон или дух, за които някога съм чувал.

Защото, Стефан, то е ужасяващо и всяка вещица, която се опита да го командва, накрая ще изгуби контрол над него, в това изобщо не се съмнявам. Но какво ли цели самото то?

Доколкото разбирам, е повалило съпруга на Дебора заради онова, което е знаело за него. Но защо не е казало на вещицата? И какво означаваха думите на Дебора, че то се учи. Тя го повтори два пъти — първият път преди години в Амстердам, а втория — часове преди трагичните събития.

Възнамерявам да разкрия природата му. Дали беше искало да й спести болката, като бе повалило съпруга й, но без да й каже защо, въпреки че е трябвало да признае, когато го е попитала. Или просто е искало да избърза и да стори за нея онова, за което тя сигурно е щяла да го помоли, и така да се покаже като добър и досетлив дух.

Какъвто и да е отговорът, това е най-необикновеният и интересен дух, наистина. И помисли само каква е силата му, Стефан, защото аз ни най-малко не преувеличих онова, което сполетя хората от Монклеве. Скоро ще го чуеш и сам, защото то е твърде ужасяващо, за да не се понесе мълва.

Сега, през тези дълги часове на мъка и физическа болка, аз лежа тук и се опитвам да си спомня всичко, което съм чел за духовете и демоните като този.

Спомних си писанията на мъдреците, както и техните предупреждения, случките и поученията, описани от църковни служители. Без значение какви глупаци са в някои отношения, те наистина знаят това-онова за духовете, а тези им знания често съвпадат със схващанията на древните, което е много съществено.

Защото ако римляните, гърците, евреите и християните описват едни и същи същества и изказват едни и същи предупреждения и формули за контролирането им, това със сигурност не бива да бъде пренебрегвано.

И доколкото знам няма народ или племе, което да не вярва, че съществуват невидими създания, които се делят на добри и лоши духове, в зависимост от това как се отнасят към човека.

В ранните дни на Християнската църква, духовните отци са вярвали, че тези демони са всъщност старите богове на езичниците. Вярвали са в тяхното съществуване и са смятали, че са божества с по-малка сила. Но Църквата днес не споделя това схващане.

Съдиите на вещици обаче го споделят напълно, и то с жестокост и невежество, защото когато обвиняват вещицата, че лети в нощта, те всъщност я обвиняват в старите вярвания за богинята Диана, която наистина е била позната в езическа Европа, преди идването на християнството, а дяволът с кози крака, когото вещиците целуват, е не друг, а езическият бог Пан.

Но тези съдници наистина не съзнават, че правят точно това. Догматично те вярват единствено в Сатаната, в Дявола и неговите демони. А историците трябва да им посочат, защото от това все ще има някаква полза, че измислиците в техните демонологии всъщност се коренят в езическите селски приказки.

Но да се върнем на основното — всички народи вярват в духове. И от всички народи може да се разбере нещо за тях и именно това имам намерение да проуча. Ако паметта не ме лъже, трябва да заявя, че всичко, което срещаме в легендите, в книгите за магии и в демонологиите, са всъщност легион същества, които могат да бъдат призовани по име и командвани от вещици или заклинатели. Книгата на Соломон изброява много от тях, като ни дава не просто имената и свойствата им, но и в какъв образ предпочитат да се появяват.

И макар че ние в Таламаска отдавна знаем, че повечето от тези истории са чисти фантазии, все пак сме наясно, че има такива същества. Знаем и че книгите съдържат някои доста важни предупреждения за това колко опасно е да призоваваш подобни създания, защото те могат да изпълняват желанията ни така, че да ни накарат да викаме до небесата от отчаяние, както в историята за цар Мидас и селската приказка за трите желания.

Всъщност мъдростта на всеки чародей, без значение на какъв език е описана, се определя като способността за обуздаване и внимателна употреба на силите на тези невидими същества, така че те да не се обърнат съвсем неочаквано срещу заклинателя.

Но да си срещал някъде и дума за това, че дух може да се учи? Чувал ли е някой, че те са способни да се променят? Да стават по-силни с призоваването, да, но да се променят?

А Дебора ми говори два пъти за подобно нещо, за обучението на нейния дух, Лашър, което идва да рече, че той може да се променя.

Стефан, доколкото разбирам, това същество, призовано от невидимите селения и хаоса от глупачката Сузан, си остава пълна загадка на този етап от неговото съществуване като слуга на тези вещици, както и че то се е развило под водачеството на Дебора — от нисш дух в създател на бури, в ужасяващ демон, способен да убива враговете на вещицата по нейна команда. А аз смятам, че има и още нещо, което Дебора нямаше време или сили да ми каже. Но аз трябва да го кажа на Шарлот, не за да й помагам как да се обръща към този дух, а с надеждата да застана между тях и по някакъв начин да го прогоня.

Защото, Стефан, когато се сетя за думите на това същество, предадени ми от Дебора, вярвам, че той има не само способностите да се учи от една вещица, но и свой характер. Иначе казано, не трябва да разберем само природата му, но вероятно и душата му.

Бих се обзаложил, че тази Шарлот Фонтене не знае почти нищо за демона, защото Дебора не я е учила на черното изкуство и й е разкрила тайната си преди самата екзекуция. Накарала е Шарлот да замине надалече с нейната благословия, за да оцелее и да не гледа как майка й страда на кладата. Моята любима дъщеря, така я нарече, спомням си много добре.

Стефан, трябва да получа разрешение да ида при Шарлот. Не мога да стоя встрани от всичко това, както правих години наред по заповед на Ромер Франц. Защото ако се бях учил заедно с Дебора, ако бях спорил с нея, вероятно двамата щяхме да спечелим и това нещо можеше да бъде отпратено.

И накрая, Стефан, моля те, обмисли молбата ми по още две причини. Първата — аз обичах Дебора, но с нея претърпях поражение, но сега трябва да отида при дъщеря й, защото това се изисква от мен заради всичко, което ме свързваше с майка й навремето. Втората — имам достатъчно пари да стигна до Сан Доминго и мога да взема още от агента ни тук, така че съм в състояние да замина и без твоето разрешение.

Но, моля те, не ме принуждавай да нарушавам правилата на ордена. Дай ми позволение. Изпрати ме в Сан Доминго.

Защото, така или иначе, ще ида.

Верен на теб и Таламаска: Петир ван Абел, Марсилия.“

Таламаска, Амстердам

Петир ван Абел, Марсилия

„Петир,

Твоите писма никога не спират да ме изненадват, но с последните две от Марсилия надмина всичко, постигнато от теб досега.

Всички тук ги прочетохме, дума по дума, съветът се събра и ето нашите препоръки.

Трябва веднага да се върнеш у дома в Амстердам.

Разбираме напълно причините, поради които искаш да заминеш за Сан Доминго, но не можем да позволим подобно нещо. Умоляваме те да разбереш, че заради своеволието си си станал част от злото, сътворено от демона на Дебора Мейфеър. Като си блъснал отец Ловие от покрива, ти всъщност си изпълнявал желанията на онази жена и на нейния дух.

Много ни разтревожи фактът, че си нарушил правилата на Таламаска с този насилствен акт, защото се страхуваме за теб и единодушно смятаме, че трябва да се върнеш у дома за съвет и за да възвърнеш самообладанието си и способността си да мислиш трезво.

Петир, под заплаха от изключване от ордена, ние ти нареждаме да се върнеш веднага.

Вече сме посветили много проучвания на историята на Дебора Мейфеър, към които спадат и твоите доклади, както и малкото наблюдения, които Ромер Франц е успял да запише. (Бележка на преводача: до днес те не са открити.) Всички сме съгласни с теб, че тази жена и онова, което прави с демона си, е от огромен интерес за Таламаска. Моля те, разбери, че наистина искаме да научим каквото можем за Шарлот Фонтене и нейния живот в Сан Доминго.

Много вероятно е след време да изпратим наш посланик в Западните Индий, за да говори с тази жена и да разбере какво знае тя. Но това не може да бъде сторено сега.

Мъдростта диктува, след като се завърнеш у дома, да й пишеш и да й разкажеш обстоятелствата около смъртта на майка й, като, разбира се, премълчиш своето престъпление, защото няма причина да изтъкваш вината си, пък и да й предадеш онова, което си чул от майка й. Най-разумно ще е да започнете кореспонденция; така вероятно ще успееш да й окажеш някакво влияние, без да се излагаш на риск.

Това е всичко, което можеш да направиш по отношение на Шарлот Фонтене. Още веднъж ти нареждам да се върнеш веднага. Моля те, ела при нас по суша или по море възможно най-скоро.

Бъди сигурен в нашата обич и грижа към теб, както и в нашата тревога. Ние сме на мнение, че ако не се подчиниш, в Западните Индий те чака само нещастие, ако не и нещо по-лошо. Съдим за това по твоите собствени думи и признания, както и от нашите предчувствия по този въпрос. Положихме ръце върху твоите писма и занапред видяхме само мрак и нещастия.

Александър, който, както знаеш, има най-силната дарба да вижда бъдещето чрез допир, е повече от сигурен, че ако идеш в Порт-о-Пренс, никога вече няма да те видим. Заради това той е на легло, не става, отказва да се храни и изрича единствено някакви странни неща.

Искам да ти кажа и че Александър слезе в салона, в подножието на стълбището, и положи ръце върху портрета на Дебора. След миг се отдръпна, почти пред припадък, отказа да каже каквото и да било и слугите едва го отведоха до стаята му.

«Но защо не казваш нищо?» — настоях аз. А той ми отговори, че от видяното е разбрал, че няма никакъв смисъл да говори. Аз се вбесих и настоях да ми разкаже, а той отвърна: «Видях само смърт и разрушение. Няма никакви образи, нито числа, нито думи. Какво искаш да ти кажа?».

После рече, че ако съм искал да узная повече, да погледна отново портрета, да погледна мрака, който винаги обгръща персонажите на Рембранд. Да видя как светлината докосва лицето на Дебора само отчасти, защото такава била светлината, която Александър видял в историята на тази жена: частична, слаба светлина, завинаги погълната от мрака. Рембранд ван Рейн уловил само миг от това, нищо повече.

«Но това може да се каже за всеки живот и за всяка история» — настоях аз.

«Не, това е пророческо видение — отвърна той. — И ако Петир отиде в Западните Индий, той ще потъне в мрака, от който Дебора Мейфеър е успяла да излезе само за малко.»

Е, съди за този разговор както желаеш! Но не мога да не ти предам следващите думи на Александър — че ти ще идеш в Западните Индий, че ще пренебрегнеш нашите заповеди и заплахата за изгонване от ордена и че тогава мракът ще се спусне над теб.

Можеш да опровергаеш това предсказание и ако го направиш, ще сториш чудо за здравето на Александър, защото той си отива. Ела си у дома, Петир!!!

Със сигурност ти, като разумен човек, си наясно, че в Западните Индий не е нужно да попаднеш на вещици или демони, за да бъде животът ти в опасност. Трески, зарази, разбунтували се роби и всякакви зверове от джунглите те чакат там, както и всички опасности на пътуването по море.

Но нека оставим настрана обичайните рискове при такова пътуване, както и силите, които притежаваме, и погледнем документите, които сам ни изпрати.

Това е наистина преинтересна история. Отдавна знаем, че «вещерството» е огромна измислица, дело на съдии, свещеници, философи и прочее «учени мъже». Знаем и че с помощта на печатната преса те разпространяват тези фантасмагории из цяла Европа, чак до шотландските планини и вероятно дори в Новия свят.

Отдавна знаем и че селяните в по-западналите райони смятат лечителките и акушерките за вещици, а откъслечните стари вярвания и суеверия сега са преплетени във фантазиите за козекраки дяволи, светотатства и абсурдни сборища.

Но какъв по-ясен пример за това как фантазиите на тези хора са превърнали във вещица простодушната Сузан Мейфеър, която под водачеството на демонологиите, е сторила онова, което милиони други не могат — да призове истински дух, и то такъв с неимоверна сила, дявол, наследен от нейната умна и озлобена дъщеря Дебора. Тя е продължила да практикува черната магия, за да усъвършенства влиянието си над това същество, и сега го предава, заедно със суеверните си съмнения, на своята дъщеря в Новия свят.

На всички ни се иска да сме били с теб в Монклеве, да видим с очите си огромната сила на този дух и поражението върху враговете на тази дама. Със сигурност ако някой от нас бе до теб, щеше да те възпре от престъпление и да остави многоуважавания отец Ловие да срещне съдбата си и без твоя помощ.

Искам да кажа още и че всички ние разбираме желанието ти да последваш този демон и неговата вещица до Сан Доминго. Какво не бих дал да поговоря с тази Шарлот, да я питам какво е научила от майка си и какво възнамерява да прави.

Но, Петир, ти сам описа силата на този демон. Съвсем точно предаде странните думи на графиня Дебора Мейфеър дьо Монклеве. Трябва да знаеш, че това създание ще се опита да ти попречи да застанеш между него и Шарлот и че е в състояние да причини смъртта ти, както в случая с покойния граф Дьо Монклеве.

Абсолютно си прав в заключението си, че това същество е много по-умно от повечето демони, дори ако съдим само от това, което е казало на вещицата, а не по делата му.

За нас тази история е ужасно трагична. Но ти трябва да си дойдеш у дома, да пишеш на дъщерята на Дебора в безопасността на Амстердам и да оставиш холандските кораби да отнесат писмата ти отвъд морето.

Сигурно ще ти е интересно да узнаеш, докато се приготвяш за пътуването към дома, че съвсем наскоро чухме, че вестта за смъртта на отец Ловие е стигнала до френския двор.

Няма да те изненада новината за бурята, връхлетяла Монклеве в деня на екзекуцията на Дебора дьо Монклеве. Но това, че била пратена от Господ, за да покаже недоволството му от все по-ширещото се вещерство из Франция, както и гневът му към непокаялата се грешница, която не признала злодеянията си дори при мъченията, със сигурност ще е ново за теб.

Вярвам, че особено трогателно ще ти се стори съобщението, че отец Ловие е умрял, докато се е опитвал да предпази гражданите от летящите отломки. Казват, че мъртвите са около петнайсетина и че смелите жители на Монклеве все пак изгорили вещицата в близост до храма, по Божия повеля, и поуката от всичко това била, че Нашият Господ Исус Христос иска да види още разобличени и изгорени вещици. Амин.

Чудя се колко скоро ще видим тази история на брошурка с подобаващите илюстрации и порой от лъжи? Без съмнение печатарските преси, които винаги подхранват пламъците в кладите на вещиците, вече работят здравата.

А къде ли може да е онзи съдия на вещици, който е прекарал една топла нощ до огъня с акушерката от Донелайт и й е показал мрачните рисунки в своята демонология? Дали вече е мъртъв и гори в ада? Никога няма да узнаем.

Петир, не губи време да ни пишеш. Просто си ела. Знай, че те обичаме и че не те осъждаме за стореното, нито за онова, което тепърва може да направиш. Казахме каквото смятахме за нужно!

Твой верен на Таламаска: Стефан Франк Амстердам.“

„Скъпи Стефан,

Пиша ти набързо, защото вече съм на борда на френския кораб «Сент Елен», пътуващ за Новия свят, и едно момче чака да вземе писмото, за да го пусне веднага.

Още преди писмото ти да пристигне, аз си набавих от нашите агенти всичко необходимо за това пътуване и си купих необходимите дрехи и лекарства.

Отивам при Шарлот и не мога да сторя нищо друго. Зная, че това няма да те изненада. Моля те, кажи на Александър, че съм сигурен, че и той би постъпил така на мое място.

Но, Стефан, ти ме съдиш строго, като казваш, че съм бил в плен на злото на този демон. Наистина, наруших правилата на ордена ни, но само заради Дебора Мейфеър, както тази от миналото, така и тази от настоящето. Демонът никога не е бил част от моята любов към нея и когато блъснах инквизитора, аз самият исках да го направя.

Блъснах го заради Дебора и заради всички бедни невежи жени, които съм виждал да пищят в пламъците, заради жените на масата за мъчения или в студените затворнически килии, заради разбитите семейства и заради опустошените села, станали жертви на тези ужасни лъжи.

Но губя време с тази самозащита. Много благородно от твоя страна, че не ме осъждаш, защото това все пак си е убийство.

Нека също ти разкажа съвсем набързо, че мълвата за бурята в Монклеве достигна тук преди известно време, и то доста изопачена. Някои я приписват на силата на вещицата, други на чисто природни причини, а смъртта на Ловие е обявена за инцидент в суматохата, но се води безкраен и отегчителен спор какво всъщност се е случило.

Сега мога да кажа, че най-много ме безпокои последното, което научих за Шарлот Фонтене. Тук я помнят много добре, тъй като е отпътувала точно от Марсилия. От най-различни хора чух, че е много богата, много красива и много светла — с бяла кожа, ленени коси и омагьосващи сини очи. Нейният съпруг наистина страда от някаква болест още от дете, която причинява все по-голяма слабост в крайниците му. Приличал на призрак. Шарлот го довела в Монклеве заедно с многобройна свита от негри, за да помоли майка си да го излекува и освен това да установи дали детето й не е наследило тази болест. Дебора казала, че синът й е здрав. Майка и дъщеря приготвили мехлем за болните крайници на съпруга и той наистина му донесъл голямо облекчение, но не могъл да го възстанови напълно. Най-вероятно много скоро щял да изпадне в безпомощно състояние като баща си, който също бил засегнат от тази болест. Въпреки че умът му бил бистър и той можел да ръководи плантацията си, се говорело, че лежи неподвижен в разкошно легло, а негрите го хранели и миели като дете. Имало надежда болестта да се развие по-бавно при младия Антоан, който бил ценен в двореца, когато Шарлот за пръв път го срещнала и приела предложението му за женитба, въпреки че по онова време била много млада.

Тук се говори още и че Шарлот и младият Антоан много се радвали на визитата при Дебора и прекарали с нея много седмици, преди семейството да бъде сполетяно от трагедията — смъртта на графа и всичко останало, което вече знаеш.

Хората в Марсилия не вярват толкова много в историите за вещици и приписват цялата тази лудост с гоненията на суеверието на планинците, макар че какво ли щеше да е то, ако прославеният инквизитор не го бе разпалил?

За мен не представлява никаква трудност да разпитвам за тези неща, защото никой тук не е ходил в Монклеве и изглежда, онези, които поканих да се присъединят към мен на чашка вино, наистина обичат да говорят за Шарлот и Антоан Фонтене, както хората от Монклеве обичат да говорят за цялото онова семейство.

Тук обаче Шарлот и младият Фонтене са възбудили силен интерес, защото очевидно са доста екстравагантни и щедри към всички. Хвърляли монетите, сякаш са трохи, и се появявали в църквата със свитата си негри, както и в Монклеве. Това привличало вниманието на всички. Говори се още и че плащали богато на лекарите, които идвали да прегледат Антоан. Има много предположения за причината за болестта му — голямата жега в Западните Индий или дори стара болест, от която в миналото са страдали много европейци.

Никой тук не се съмнява в богатството на семейство Фонтене. До неотдавна те дори са имали търговски агенти в Марсилия, но когато бързали да отпътуват оттук, преди да се разчуе за ареста на Дебора, прекъснали връзките си с тях и никой не знае накъде са заминали.

Имам да ти кажа още нещо. Като продължавах да се представям за богат холандски търговец, аз успях да науча името на една много елегантна и красива млада жена от добро семейство, която е била приятелка на Шарлот Фонтене. Името й се споменаваше почти винаги, когато станеше дума за Шарлот. Само като казах, че съм познавал и обичал Дебора дьо Монклеве по време на нейната младост в Амстердам, аз успях да спечеля доверието на тази дама и научих доста от нея.

Казва се Жан Анжелик дьо Руле, била е в двора по същото време с Шарлот и са били представени заедно на Негово Величество.

Жан дьо Руле, която изобщо не споделяше суеверието на планинците, каза, че Шарлот е мила и приятна по характер и не би могла да е вещица. Тя смята, че всичко се дължи на невежеството на тези хора. Дори бе поръчала литургия за упокой на душата на горката графиня.

Колкото до Антоан, впечатленията й за него бяха, че той понася болестта с изключителна твърдост и наистина обича жена си, а не е само неин нещастен компаньон, както твърдели някои. Причината за дългото им пътуване към Дебора била, че младият мъж не можел да има повече деца, толкова голяма била слабостта му, и единственото му дете, което засега било съвсем здраво и силно, можело да е наследник на заболяването. Никой не знаел.

След това стана ясно, че бащата на Антоан, господарят на плантацията, бил съгласен с това пътуване, защото много му се искало синът му да има и други деца. Старецът бил разочарован от другите си синове, които живеели съвсем разпътно с любовниците си и дори не стъпвали в къщата на баща си.

Тази млада жена явно хранеше много топли чувства към Шарлот и дори се разплака, задето не бе имала време да се сбогува с нея. Но като се имали предвид ужасите в Кевен, това можело да й се прости.

Когато я попитах защо никой не е отишъл да свидетелства в защита на Дебора, тя трябваше да признае, че графът на Монклеве никога не е бил представян в двора, нито пък майка му. Навремето били хугеноти и затова никой в Париж не познавал графинята, а самата Шарлот била там съвсем за малко. Когато се разчуло, че Дебора дьо Монклеве всъщност е дете на шотландска вещица, селянка, и неизвестен баща, възмущението от нейния арест се превърнало в съжаление.

— О, тези планини, тези градове — проплака младата жена. — Тя толкова искаше да се върне в Париж, защото какво има извън него? И кой може да се надява на някаква услуга или напредък, ако не е близо до краля?

Нямам време да пиша повече. Отплуваме до час.

Стефан, нужно ли е да ти обяснявам повече? Трябва да видя това момиче. Трябва да я предупредя за опасността от онзи дух. И откъде, за бога, мислиш, че това дете, родено осем месеца, след като Дебора напусна мен и Амстердам, е взело светлата си кожа и ленената коса?

Ще се видим отново. Обичам ви, мои братя и сестри от Таламаска. Отивам в Новия свят и изгарям от нетърпение да видя Шарлот. Ще победя Лашър и вероятно сам ще започна да общувам с това могъщо същество, за да се уча от него, така както то се учи от нас.

Твой верен както винаги на Таламаска: Петир ван Абел Марсилия.“

Петнадесет

Досие на вещиците Мейфеър

Част 3

Порт-о-Пренс, Сан Доминго

„Стефан,

Изпратих ти две кратки послания от пристанищата, на които пускахме котва, а сега започвам да си водя дневник на пътуванията ми, в който всичките записи ще са адресирани до теб.

Ако имам време, ще препиша всичко на писма и ще ти ги изпратя. Ако нямам време, ще получиш целия дневник.

Намирам се в най-удобната, дори луксозна квартира тук, в Порт-о-Пренс. Цели два часа се разхождах из колониалния град. Направо се замаях от прекрасните къщи, разкошните обществени постройки, включително и един театър за италиански опери, и от прекрасно облечените плантатори и техните съпруги, както и от огромния брой слуги.

Не съм срещал така екзотично място като Порт-о-Пренс. Мисля, че дори градовете в Африка не могат да предложат толкова много на окото.

Защото тук не само негрите изпълняват най-различни служби, но и множество чужденци са ангажирани в търговията.

Тук има и многобройно проспериращо «цветнокожо» население, което се състои изцяло от поколението на плантаторите и африканските им наложници. Тези наследници са освободени от белите си бащи и сега водят добър живот като музиканти или занаятчии, търговци, но несъмнено някои от жените имат лоша слава.

Цветнокожите жени, които срещнах тук, са изненадващо красиви. Не мога да виня мъжете, че са ги избрали за метреси и дори за придружителки на вечерните забави. Много от тях имат златиста кожа и огромни сини очи, и изглеждат съвсем наясно със своята красота. Обличат се с извънмерна показност и разполагат с много черни слуги.

Тази класа с всеки ден става по-многобройна. Чудно каква ли ще бъде съдбата й през идните години.

Колкото до робите, те се внасят с хиляди. Видях два кораба, натоварени с подобен злочест товар. Смрадта бе неописуема. Беше ужасно да гледам състоянието, до което бяха докарани тези нещастни човешки същества. Казват, че работят до смърт в плантациите, защото било по-евтино да бъдат внасяни нови, отколкото да ги поддържат живи.

И за най-малките простъпки те са наказвани жестоко. Целият остров живее в ужас от бунтове, а господарите и техните метреси в големите къщи се страхуват да не бъдат отровени, защото това е оръжието на робите, или поне така ми казаха.

Колкото до Шарлот и нейния съпруг, тук всички знаят за тях, но не и за семейството на Шарлот в Европа. Купили са една от най-големите и най-проспериращи плантации в непосредствена близост до Порт-о-Пренс и съвсем близо до морето. Намира се вероятно на час път с карета от покрайнините на града и граничи с огромните скали над брега. Плантацията е известна с голямата си къща и останалите прекрасни постройки, които подслонявали цял град от ковачи, кожари, шивачки, тъкачки, мебелисти, заедно с многобройните им чираци. В нея се отглежда кафе и индиго и всяка реколта носела огромно състояние.

Тази плантация е направила богати трима собственици за краткото време, през което французите са били тук, ангажирани в безконечните битки с испанците, които населяват югоизточната част от острова. Двама от тези собственици са заминали за Париж със спечеленото богатство, а третият умрял от треска. Сега тя е собственост на семейство Фонтене, Антоан-баща и Антоан-син, но всички тук знаят, че Шарлот я управлява. Навсякъде тя е известна като Мадам Шарлот и всеки търговец в града й оказва почести, а местните чиновници я молят за услуги и пари, които тя, изглежда, има в неизмерими количества.

Казват, че е поела управлението на плантацията до най-малките подробности. Помага й нейният надзирател Стефан. Тук няма по-презрени хора от надзирателите. Казват и че тя знае имената на всичките си роби. Не пестяла пари за прехраната им и те й отвръщали с изключителна лоялност. Дори се грижела и за жилищата им, играела с децата им и се опитвала да надзърне в душите на провинилите се, преди да бъдат наказани. Справедливостта, която въздава на предателите, е легендарна, защото в тези плантации властта е неограничена. Собствениците могат да бият с камшик робите до смърт, ако пожелаят.

Колкото до домашната й свита, всички в нея са добре охранени, красиво облечени, привилегировани и дори дръзки, по думите на местните търговци. За самата Шарлот се грижат пет прислужници, а в кухнята работят шестдесет души. Прочутият Реджиналд придружава господаря си навсякъде, ако Антоан въобще излиза. И тъй като имат много свободно време, тези роби често се появяват в Порт-о-Пренс с доста злато в кесиите и всички дюкяни отварят широко вратите си за тях.

Шарлот е тази, която никога не можеш да видиш извън огромното имение, което между другото се нарича Мей Феър[16], и това име винаги се изписва на английски и никога на френски.

Дамата е организирала два разкошни приема, откакто е пристигнала, по време на които нейният съпруг седял на кресло с изглед към подиума. Дори старецът присъствал, въпреки че вече е съвсем слаб. Местните благородници, които се интересуват само от развлечения, защото тук и без това няма какво друго да се прави, възхваляват Шарлот заради тези два приема и очакват други, като са сигурни, че тя няма да ги разочарова.

На тези балове свирят нейните собствени негри музиканти, виното се лее без мяра, сервират се екзотични местни ястия, както и превъзходно приготвен дивеч и месо. Самата Шарлот танцува с всеки кавалер на бала, освен, разбира се, със своя съпруг, който гледал на всичко това с одобрение. Тя лично надигала чашата вино към устните му.

Доколкото успях да разбера, тази дама е наричана вещица единствено от слугите си, и то с възхищение и респект заради лечителските й дарби, с които вече се е прочула, но позволи ми да отбележа отново — никой тук не знае за случилото се във Франция. Името Монклеве не се изрича от никого. Всички знаят, че семейството е дошло от Мартиника.

Говорят още и че Шарлот има голямо желание да се обедини с останалите плантатори за създаването на захарна рафинерия, за да могат да реализират още по-големи печалби от добивите си. Казват и че възнамеряват да изтикат холандските кораби от Карибско море, тъй като явно ние все още сме най-проспериращите тук и французите и испанците ни завиждат. Но без съмнение ти знаеш повече от мен по този въпрос. Наистина видях много холандски кораби на пристанището и съм сигурен, че завръщането ми в Амстердам ще е лесна работа, щом изпълня задачата си тук. Като «холандски търговец», всички тук се отнасят към мен с огромна любезност.

Днес следобед, когато се изморих да обикалям из града, се върнах в стаята си, където двама слуги чакаха да ме съблекат и изкъпят, ако пожелая. Писах на дамата, че бих желал да я посетя, че имам извънредно важно съобщение за нея от много скъп на сърцето й човек, вероятно по-скъп от всеки друг. И че този човек ми е доверил истинското й местонахождение в нощта, преди да умре. Написах, че идвам лично, тъй като съобщението е твърде важно, за да бъде запечатано в писмо, подписано с моето пълно име.

Още преди да започна да описвам това в дневника си, дойде отговор. Трябва да отида в Мей Феър още тази вечер. На входа на странноприемницата точно преди мръкнало ще ме чака карета. Трябва да събера всичко нужно, за да остана там една-две нощи, ако пожелая. Това и възнамерявам да направя.

Стефан, толкова съм развълнуван, но изобщо не ме е страх, тъй като отивам да видя собствената си дъщеря. Но как да й кажа това — и дали изобщо да й го казвам. Ето това ме тревожи.

Напълно съм убеден, че трагедията на жените Мейфеър ще свърши тук, на това странно и плодородно място, в тази богата и екзотична земя. Тя ще свърши тук, благодарение на тази силна и умна млада жена, която държи целия свят в ръцете си и със сигурност е разбрала достатъчно, за да знае какви мъки са изпитали баба й и майка й в краткия си и мъчителен живот.

Сега отивам да се изкъпя и да се облека подобаващо, за да се приготвя за това приключение. Изобщо не възразявам да видя голямата колониална плантация. Стефан, как да ти опиша онова, което е в сърцето ми? Сякаш животът ми преди това е бил като картина с бледи краски, но сега придобива жизнеността на произведение от Рембранд ван Рейн.

Усещам мрака близо до мен, усещам как светлината изгрява. Но най-ясно усещам контраста между двете.

До следващия път.

Твой слуга, Петир

Послепис: преписано и изпратено на Стефан Франк още същата вечер.

П. В. А.“

Порт-о-Пренс, Сан Доминго

„Скъпи Стефан,

Изминаха цели две седмици от последното ми писмо. Как да опиша всичко, което се случи! Страхувам се, че нямам време, обични ми приятелю — моят отдих ще е кратък. И все пак трябва да ти разкажа всичко — какво видях, какво изстрадах и какво направих.

Сега е късна утрин. Поспах два часа и хапнах малко след завръщането си, но само за да събера сили. Надявам се и се моля създанието, което ме последва тук и ме измъчва през целия път от Мей Феър, най-сетне да се е върнало при вещицата, която го изпрати подир мен, за да ме подлуди и да ме унищожи, което аз обаче не му позволих.

Стефан, ако този демон не бъде победен, ако отново ме нападне със смъртоносна сила, ще трябва да прекъсна разказа си и да ти дам само жизненоважните факти с прости изречения и да затворя това писмо в моята желязна кутия. Тази сутрин говорих с ханджията да се погрижи тази кутия да стигне до Амстердам, в случай че аз умра. Говорих също и с местния ни агент, братовчед и приятел на човека ни в Марсилия, и го инструктирах да се поинтересува за нея.

Позволи ми обаче да отбележа, че заради отчайващия ми външен вид тези двама мъже явно ме сметнаха за безумец. Само златото успя да привлече вниманието им. Обещах им богата награда, ако доставят кутията и това писмо в твоите ръце.

Стефан, беше прав, предупрежденията и предчувствията ти се сбъднаха. Аз потъвам все по-дълбоко в това зло; за мен вече няма спасение. Трябваше да си дойда у дома при теб. За втори път в живота си познавам горчилката на съжалението.

Едва оживях. Дрехите ми са целите в дрипи, обувките ми са разкъсани и безполезни, ръцете ми са изподрани от тръните. Главата ме боли от дългата нощ на бягство през мрака. Но нямам време за почивка. Не смея да се кача още сега на някой кораб, защото ако това същество възнамерява да ме преследва, то ще го направи и в морето. А е по-добре да го посрещна тук, на сушата, за да не би моята желязна кутия да потъне.

Трябва да използвам малкото време, което ми остава, за да ти опиша всичко, което се случи…

Беше ранна вечер, когато напусках това място. Облякох най-хубавите си дрехи и слязох да изчакам каретата в уреченото време. Вече видяното по улиците на Порт-о-Пренс бе ме подготвило за гледката на разкошния екипаж и въпреки всичко той далече надхвърляше въображението ми, тъй като това бе изящна остъклена карета с лакеи, кочияш и двама въоръжени стражи на коне, всичките черни африканци в разкошни ливреи, с напудрени перуки и сатенени дрехи.

Пътуването към хълмовете беше повече от приятно — небето бе осеяно с бели облачета, а самите възвишения бяха покрити с красиви гори и разкошни колониални имения, много от които заобиколени с цветя и бананови дървета, които тук растат в изобилие.

Не мисля, че можеш да си представиш разкоша на този пейзаж, защото и най-крехките парникови цветя у нас, тук растат на воля и целогодишно. Навсякъде се виждаха горички от бананови дървета. Има и някакви огромни червени цветя на крехки дръжки, високи колкото дървета.

Не по-малко очарователни бяха внезапните проблясъци на далечното синьо море. Ако има по-синьо море от Карибското, аз не съм го виждал. Най-красиво е при здрач, но по-късно ще ти разкажа за това, защото имах доста време да съзерцавам цвета на морето.

Минахме покрай две по-малки плантаторски имения, много приятни сгради, построени встрани от пътя, зад огромни градини. Видяхме и малка рекичка, и гробище с мраморни паметници, изписани с френски имена. Докато прекосявахме съвсем бавно малкия мост, имах време да огледам гробището — замислих се за онези, които бяха дошли да живеят и умрат в тази дива земя.

Говоря за това по две причини — по-важната е, че искам да ти опиша колко омаян бях от красотата по пътя и от тежкия влажен залез, от обширните ивици обработваема земя и от имението на Шарлот, което изникна внезапно пред мен — най-огромното, което съм виждал, в края на една павирана алея.

Беше огромна къща в колониален стил — с грамаден заострен покрив с много капандури, а по цялата й дължина се простираха обширни веранди, подкрепяни от кирпичени колони, които бяха измазани така, че приличаха на мраморни.

Всички прозорци започваха от пода и бяха украсени с яркозелени дървени капаци, които изпълняваха ролята си както при вражески нападения, така и при бури.

Стремително изобилие от светлина се изливаше от мястото, когато се приближихме. Никога не бях виждал толкова много свещи, дори във френския двор. От клоните на дърветата висяха фенери. Когато се приближихме, видях, че всички прозорци са отворени към верандите, и успях да забележа полилеите, прекрасните мебели и сияещи в тъмното пъстри предмети.

Бях толкова разсеян, че се сепнах, когато видях господарката на къщата да идва до градинската порта, за да ме посрещне. Стоеше сред безброй цветя и чакаше — лимоненожълтата й сатенена рокля искреше като цвете. Шарлот ме гледаше някак грубо, дори студено. Лицето й беше младо и нежно и тя приличаше на прекомерно израсло ядосано дете.

Когато слязох от каретата с помощта на лакея и стъпих на пурпурните плочи, тя се приближи и чак тогава забелязах, че е твърде висока за жена, макар че бе малко по-ниска от мен.

Беше светлокоса и безспорно красива, но описанието на външния й вид не ме бе подготвило за това, което виждах сега. О, да можеше Рембранд да я види, щеше да я нарисува. Толкова млада и все пак толкова твърда — като метал. Беше много богато облечена, дрехата й бе обточена с дантела и перли, деколтето разкриваше почти половината от високите пълни гърди. Ръцете й бяха много красиви в тесните, поръбени с дантела ръкави.

О, спирам се на всеки детайл, защото се опитвам да разбера собствената си слабост, както и да те накарам да ми простиш. Аз съм луд, Стефан, луд заради всичко, което направих. Но, моля те, когато ме съдите, вземете предвид това, което ти пиша тук.

Като че между нас премина нещо безмълвно и плашещо. Тази толкова млада жена, с това сладко лице, нежни страни и устни, и огромни невинни сини очи ме изучаваше така, сякаш в нея се бе вселила някаква друга, много по-стара и мъдра душа.

Красотата й ме бе омагьосала. Взирах се глупаво в дългата й шия и в нежните й полегати рамене и после отново в прекрасно оформените й ръце.

И тогава ми хрумна глупавата мисъл, че ще е прекрасно да усетя с пръсти мекотата на нейните ръце. Стори ми се, че тя ме гледа точно както нейната майка ме гледаше преди много години, когато в един шотландски хан аз се борех с дявола на нейната красота, за да не я обладая.

— Значи вие сте Петир ван Абел — каза ми тя на английски с лек шотландски акцент. — Ето, че сте тук.

Кълна ти се, Стефан, това беше гласът на младата Дебора. Колко ли много бяха разговаряли на английски, може би той е бил нещо като таен език за тях.

— Дете мое — отвърнах аз също на английски, — благодаря, че ме приехте. Изминах дълъг път, за да се срещна с вас, но нищо не можеше да ме спре.

През цялото време тя ме оглеждаше и ме преценяваше с все същата студенина, сякаш бях роб, изложен за продан. Изобщо не си правеше труда да прикрие този поглед, както аз се опитвах да скрия своето любопитство. Бях шокиран и от някои от чертите й — фин нос, дълбоко поставени очи — защото те бяха същите като моите. Имаше и моите бузи, леко пълни. А косата й, макар че беше прекрасна, гъста и златиста, сресана назад от челото и прибрана с диамантен гребен, по цвят и структура беше същата като моята.

Завладя ме огромна мъка. Тя беше моя дъщеря, знаех го. И тогава отново се завърна онова ужасно съжаление, което бях познал в Монклеве. Видях моята Дебора, прекършена восъчна кукла на камъните пред църквата «Свети Михаил».

Вероятно Шарлот почувства тъгата ми, защото изведнъж помръкна, но изглежда беше решена да се отърси от това чувство, защото каза:

— Наистина сте толкова красив, колкото ви описваше майка ми. — Изрече го някак замислено и под нос, с леко повдигане на едната вежда. — Висок и силен, и в цветущо здраве, нали така?

— За бога, мадам, що за странни думи — отвърнах аз и се изсмях неловко. — Не зная дали ме ласкаете, или не.

— Харесва ми да ви гледам — каза тя и на лицето й се разля най-странната усмивка — изпълнена с хитрост и презрение и в същото време някак по детски сладка. Тя някак разтегли устни като капризно дете, което намерих за особено очарователно. Оглежда ме още дълго, като че в забрава, и накрая каза: — Елате с мен, Петир ван Абел. Кажете ми какво знаете за майка ми. Кажете ми какво знаете за смъртта й. И каквато и да е целта ви, не ме лъжете.

Тогава видях в нея някаква огромна уязвимост — сякаш можех внезапно да я нараня и тя го знаеше. Това ме изплаши. Изпитвах такава нежност към нея.

— Не, не съм дошъл да говоря лъжи — отвърнах. — Вие научихте ли нещо за случилото се?

Тя помълча, а после каза хладно:

— Нищо. — Но ми се стори, че лъжеше. Видях, че ме гледа по начина, по който аз гледам хората, когато се опитвам да надникна в скритите им мисли.

Поведе ме към къщата, като ме хвана под ръка и леко приведе глава. Дори грацията на движенията й ме разсейваше, както и допирът на полата й до крака ми. Тя дори не погледна към робите, които ни съпровождаха по пътеката — цял полк, всички с фенери в ръце. Бяхме обградени от сияещи в мрака цветя и масивни дървета.

Точно пред предните стълби тя се обърна и тръгна по плочите между дърветата към една дървена пейка.

Седнах до нея. Мракът се спускаше около нас, а окачените из градината фенери сияеха в яркожълто. Самата къща излъчваше достатъчно светлина.

— Кажете ми как искате да започна, мадам — казах аз. — На ваше разположение съм.

— Започнете направо — отвърна тя, очите й се взираха в моите. Седеше спокойна, леко извърната към мен, ръцете й почиваха в скута.

— Тя не умря в пламъците. Хвърли се от кулата на църквата и умря на камъните долу.

— О, благодаря ти, Боже! — прошепна Шарлот. — Да узная това от човешка уста…

За миг се замислих над тези й думи. Дали това означаваше, че Лашър вече й е разказал това, а тя не му е повярвала? Беше така обезсърчена, че не бях сигурен дали да продължа.

И все пак го направих:

— Монклеве бе сполетян от голяма буря, призована от вашата майка. Братята ви умряха. Старата графиня — също.

Тя не каза нищо, гледаше право пред себе си, тъжна, може би дори отчаяна. Приличаше на момиче, не на жена.

Продължих, само че сега се върнах малко назад и й разказах как съм отишъл в града, как съм се срещнал с майка й и всичко, което тя ми бе казала за духа Лашър — че той е причинил смъртта на графа, без знанието на Дебора, и как тя го е порицала за това и какво й отговорил той в своя защита. А също и че Дебора бе поискала да й разкажа това и да я предупредя.

Лицето й ставаше все по-мрачно, докато ме слушаше; все още не ме поглеждаше. Обясних й какво според мен е значението на предупреждението на майка й, както и какви са моите мисли за този дух, и как никой магьосник не е описвал дух, който може да се учи.

Тя все още не помръдваше, нито пък продумваше. Лицето й бе така мрачно, изглеждаше обзета от гняв. Накрая, когато се опитах да обобщя изреченото и й казах, че знам някои неща за духовете, тя ме прекъсна:

— Не говорете повече за това. И никога не го споделяйте с някой тук.

— Не бих го направил — побързах да отговоря и продължих да обяснявам какво се е случило след срещата ми с Дебора, а после описах и деня на смъртта й в най-големи подробности, като спестих единствено факта, че отец Ловие полетя от покрива с моя помощ. Казах само, че е умрял.

Но тя се обърна към мен с мрачна усмивка и попита:

— Как умря той, Петир ван Абел? Не го ли блъснахте вие от покрива?

Усмивката й беше студена и изпълнена с гняв, макар че не знаех дали е насочен към мен, или към случилото се. Тя като че защитаваше своя демон, сякаш смяташе, че съм го обидил, и така изразяваше лоялността си, защото сигурно той й беше казал какво съм направил. Но не знаех дали е точно така. Мисълта, че тя знае за моето престъпление, ме плашеше малко, вероятно дори повече, отколкото бих признал.

Не й отговорих. Тя мълча доста време. Като че щеше да заплаче, но не го направи. Накрая прошепна:

— Те смятат, че съм изоставила майка си. Но вие знаете, че не съм!

— Зная, мадам. Вашата майка ви е изпратила тук.

— Заповяда ми да замина! — каза тя умолително. Замълча само колкото да се успокои. — Заповяда ми! Каза ми: «Върви, Шарлот, защото ако те видя да умираш преди мен или заедно с мен, животът ми ще е отишъл напразно. Ако ме изгорят, няма да понеса мисълта, че ще видиш това или пък ще изстрадаш същото». И така, аз сторих, каквото ми каза. — Устата й отново се изкриви леко, по детски, и пак ми се стори, че ще се разплаче. Но тя стисна зъби, очите й се разшириха, докато обмисляше всичко това, и след миг отново изпадна в гняв.

— Обичах майка ви — казах й аз.

— Зная — отвърна. — Те се обърнаха срещу нея, и мъжът й, и братята ми.

Забелязах, че не нарече съпруга на Дебора «татко», но не казах нищо. Не знаех дали изобщо трябва да засягам тази тема.

— Какво да кажа, за да утеша душата ви? — попитах. — Те са наказани. Няма да се радват на живота, който й отнеха.

— Да, много добре го казахте. — Усмихна се горчиво и прехапа устна. Малкото й личице изглеждаше така нежно, така меко, така уязвимо, че аз се наведох и я целунах, а тя не се възпротиви, само притвори очи.

Изглеждаше объркана. Аз също. Защото целувката ми се стори тъй прекрасна, както и дъхът на кожата й, близостта на гърдите й, че почти се замаях. Но веднага казах, че бих искал да поговорим отново за този дух, защото да се върна към задачата си, ми изглеждаше единственото спасение.

— Трябва да ви кажа нещо за този дух, за опасностите, които крие. Сигурно знаете как се запознах с майка ви. Тя разказа ли ви цялата история?

— Играете си с търпението ми — каза внезапно тя.

Погледнах я с изненада, отново беше обзета от гняв.

— Как така?

— Знаете неща, които не бих искала да знаете.

— Какво ви е казала майка ви? — попитах аз. — Аз я спасих в Донелайт.

Тя обмисли думите ми, но гневът й не се уталожваше.

— Я ми кажете, знаете ли как майка й е успяла да призове този демон, както го наричате?

— С помощта на книга, която един инквизитор й е показал. Научила е всичко за вещерството от него, защото преди това е била просто знахарка и акушерка, като мнозина други, и нищо повече.

— О, напротив, може и да е била много повече. Ние сме много повече от това, което изглеждаме. Ние учим само това, което трябва да научим. Само помислете какво постигнах тук, след като напуснах къщата на майка си. И чуйте — това беше нейната къща, с нейното злато е купено обзавеждането, килимите по каменните плочи на пода, както и дървата за огнището.

— Да, хората говорят за това. Че графът нямал нищо, освен титлата си, преди да срещне майка ви.

— Точно така, и дългове. Но сега това е минало. Той е мъртъв. И аз знам, че вие ми предадохте точно думите на майка ми. Казахте ми истината. Чудя се дали да ви кажа нещо, което вие не знаете, за което дори не се досещате. Мисля за това, което майка ми ми е разказвала за вас, за това как е можела да ви признае всичко.

— Радвам се, че ви е казала така. Не съм доверявал никому нейните тайни.

— Освен на вашия орден. На Таламаска.

— О, но това не е предателство.

Тя се извърна от мен.

— Моя скъпа Шарлот, аз обичах майка ви. Умолявах я да се пази от този дух и от неговата мощ. Не казвам, че съм предвидил онова, което ще се случи с нея. Не съм. Но се страхувах за нея. Страхувах се от амбицията й да използва духа за свои цели…

— Не искам да слушам повече за това. — Отново беше вбесена.

— Какво искате да направя? — попитах аз.

Тя се замисли, но явно не върху въпроса ми, защото каза:

— Никога няма да изстрадам това, което сполетя майка ми и баба ми.

— Моля се да е така. Прекосих морето, за да…

— Не, вашето предупреждение и въобще присъствието ви тук няма нищо общо. Няма да го изстрадам. Майка ми таеше някаква мъка, беше като прекършена отвътре, още от момиче.

— Разбирам.

— Аз нямам такава рана. Вече бях омъжена, когато всички тези ужаси я сполетяха. Но аз съм видяла други ужаси и вие също ще ги видите тази нощ, когато погледнете съпруга ми. Няма лекар в целия свят, който да може да го излекува. Нито пък знахар. Имам само едно здраво дете от него, а това не е достатъчно.

Въздъхнах.

— Но елате, ще поговорим още — каза тя.

— Да, разбира се.

— Вече ни чакат. — Изправи се и аз я последвах. — Не казвайте нищо за майка ми пред останалите. Нито дума. Дошли сте да видите мен…

— Защото съм търговец и смятам да се заселя в Порт-о-Пренс, затова имам нужда от вашия съвет.

Тя кимна уморено.

— Колкото по-малко говорите, толкова по-добре. — Обърна се и тръгна към стълбите.

— Шарлот, моля ви, не затваряйте сърцето си за мен — настоях аз и се опитах да хвана ръката й.

Тя изведнъж се скова, а после изобрази доста фалшива усмивка — сладка и спокойна. Поведе ме по стъпалата към долния етаж на къщата.

Сигурно си представяш колко бях нещастен. Какво трябваше да означават странните й думи? И самата тя ме объркваше — в един момент ми се струваше дете, а в друг — старица. Не можех да кажа дали изобщо е разбрала предупрежденията ми и дори думите, които Дебора бе настояла да й предам. Дали не бях добавил твърде много от себе си към тях?

— Мадам Фонтене — казах аз, щом изкачихме стълбите и стигнахме до вратата на къщата, — трябва да поговорим още. Обещавате ли ми?

— Когато съпругът ми си легне — каза тя, — ще останем насаме. — Погледът й се задържа върху мен, докато произнасяше последната фраза, и аз почувствах как се изчервявам. Видях руменина и по нейните закръглени бузи, долната й устна леко се изви в игрива усмивка.

Влязохме в голям просторен вестибюл, макар, разбира се, никак да не приличаше на тези във френските замъци. Имаше прекрасни гипсови орнаменти и великолепен полилей, който сияеше от восъчните си свещи. Една врата в дъното водеше към задната веранда, отвъд която едва различавах подножието на скалите. А там от клоните на дърветата висяха фенери, като тези в градината. Много бавно осъзнах, че рева, който чувах, всъщност е шумът на морето.

Влязохме в трапезарията, откъдето се откриваше дори още по-великолепен изглед към скалите и черната вода отвъд тях. Тази стая се простираше по цялата ширина на къщата. По морската повърхност все още играеха последни отблясъци. Шумът на морето изпълваше стаята. Ветрецът беше влажен и топъл.

Трапезарията беше великолепна, европейският разкош се съчетаваше перфектно с колониалната простота. Масата бе покрита с покривка от най-фин лен, а върху нея бяха наредени тежки и елегантни съдове.

В цяла Европа не съм виждал по-прекрасно сребро; канделабрите бяха тежки и богато украсени. На всяко място имаше обточена с дантела салфетка, а столовете бяха тапицирани с много фино кадифе, обкичено с пискюли. На една панта над масата висеше огромен дървен вентилатор, който се задвижваше с въже, прокарано през куки по тавана и надолу по стената. Краят му беше в ръцете на едно малко африканче, застанало в дъното на стаята.

Благодарение на вентилатора и отворените към верандата врати стаята беше хладна и изпълнена със сладък аромат. Беше изключително приятно, въпреки че пламъчетата на свещите с мъка се бореха за живота си.

Веднага щом заех мястото си вляво от челото на масата, в стаята влязоха много слуги с изящни европейски дрехи от коприна и дантела и започнаха да отрупват масата с блюда. В същото време се появи и младият съпруг, за когото бях чувал толкова много.

Беше изправен и провлачваше крака по пода, но цялата му тежест всъщност се поддържаше от един огромен мускулест чернокож, който бе увил ръка около кръста му. Ръцете на Антоан изглеждаха също тъй немощни, колкото и краката му, китките му бяха подвити, а пръстите висяха безжизнено. И все пак беше красив.

Преди болестта му да напредне, сигурно е бил забележителна фигура във Версай, където и бе спечелил съпругата си. В тези добре скроени царствени дрехи и с отрупаните с пръстени ръце, с великолепната парижка перука на главата, той наистина изглеждаше доста добре. Очите му бяха сиви, с пронизващ поглед, устата му — много широка и тясна, а брадичката издаваше сила на духа.

Настани се на стола си и започна с мъка да се намества по-удобно. Когато не успя, огромният слуга го премести, нагласи стола му, а после застана зад гърба на господаря си.

Шарлот също бе седнала на мястото си, но не в края на масата, а вдясно от съпруга си, точно срещу мен, така че да може да го храни. Дойдоха и още двама мъже — братята на Антоан, Пиер и Андре. Бяха замаяни от пиене и бълваха безброй пиянски шегички. Появиха се и четири дами с прекрасни рокли. Две от тях бяха по-млади, а другите две вече старици — вероятно братовчедки, които живееха в тази къща. Старите мълчаха през повечето време, само понякога изгракваха по някой глупав въпрос, защото не дочуваха. Другите две също не бяха в първа младост, но проявяваха остроумие и добро възпитание.

Точно преди да ни бъде сервирано, се появи и един лекар. Тъкмо се връщал от съседната плантация. Беше доста стар и явно доста привързан към алкохола, облечен в черно като мен. Веднага го поканиха да се присъедини към компанията и той седна на масата и започна да пие вино на големи глътки.

Зад всеки от нас имаше по един роб, който се пресягаше, сервираше от блюдата и пълнеше чашите дори след отливането само на една глътка.

Младият съпруг се впусна в много приятен разговор с мен и веднага ми стана ясно, че умът му изобщо не е засегнат от болестта, както и че още има апетит към добрата храна, поднасяна му от Шарлот и Реджиналд. Шарлот го хранеше с лъжицата, а Реджиналд чупеше хляба му. Наистина този мъж имаше желание за живот — личеше си по всичко.

Той отбеляза, че виното е чудесно, и докато разговаряше с цялата компания, изяде две чинии супа.

Храната бе великолепно подправена и просто прекрасна, супата беше от задушени морски дарове с доста пипер, а месата бяха гарнирани с пържени сладки картофи и пържени банани, както и с много ориз, фасул и други вкуснотии.

През цялото време всички разговаряха много оживено, с изключение на двете старици, които обаче също изглеждаха развеселени и доволни.

Шарлот говореше за времето, за делата в плантацията и как нейният съпруг трябва да излезе с нея утре да огледат посевите, както и че младата робиня, която купили миналата зима, вече се справяла много добре с шиенето и прочее. Разговорът се водеше на френски и младият съпруг се включваше в него с въодушевление, като от време на време ми задаваше по някой любезен въпрос за това как е минало пътуването ми и дали ми харесва Порт-о-Пренс. Пита ме и колко време ще остана с тях и прочее любезни забележки относно гостоприемството в тази земя. Отвори дума и за това колко добре се развива плантацията Мей Феър, както и че възнамерявали да купят съседната веднага щом собственикът й, някакъв пияница картоиграч, се реши да продава.

Пияните братя бяха единствените склонни към спорове и на няколко пъти пускаха саркастични забележки. Според най-младия, Пиер, който не бе надарен с хубавата външност на болния си брат, те имали достатъчно земя и не се нуждаели от съседната плантация. Отбеляза и че Шарлот знае повече за работата в плантацията, отколкото се полага на една жена.

Това бе посрещнато с подхилкване от гръмогласния отвратителен Андре, който разля храна по целия си дантелен нагръдник, ядеше с пълна уста и оставяше мазни петна по чашата, когато отпиваше. Той искаше да продадат цялата земя след смъртта на баща им и да се върне във Франция.

— Не говори за смъртта му — обяви хромият Антоан, а другите двама се изхилиха.

— Как е той днес? — попита докторът и се оригна. — Направо ме е страх да попитам.

— А какво очаквате? — попита една от братовчедките, която навремето явно е била хубава и все още имаше приятна външност. — Ще се учудя, ако е казал и една дума.

— И защо да не е казал? — попита Антоан. — Разумът му си е все така бистър.

— Да, той управлява с твърда ръка — обади се и Шарлот.

Това предизвика голям вербален смут — всички говореха едновременно и една от хилавите старици настоя да й обяснят какво става.

Накрая другата, същинска кикимора, която досега бе кълвала от чинията си със съсредоточеността на заето насекомо, внезапно вдигна глава и изкрещя на пияните братя:

— Никой от вас не може да управлява тази плантация.

Двамата отговориха на това с истеричен смях, но двете по-млади дами приеха думите й съвсем сериозно, погледите им спряха със страх на Шарлот, а после се плъзнаха с нежност към почти парализирания й и безполезен съпруг, чиито ръце лежаха като мъртви птици от двете страни на чинията.

И тогава старицата, вероятно доволна от ефекта от думите си, изстреля още едно обявление:

— Шарлот командва тук!

Това предизвика още по-плашливи погледи у жените и още смях и кикот от пияните братя, както и обаятелна усмивка от Антоан.

След малко обаче нещастният мъж изведнъж стана някак превъзбуден — направо започна да се тресе, но Шарлот започна да му говори успокоително. После отново бях попитан как е протекло пътуването ми, за живота в Амстердам и за положението в Европа, което било много важно за производството на кафе и индиго. Накрая Антоан ми каза, че сигурно ще се отегча от живота в плантациите, защото тук никой не прави нищо друго, освен да яде, да пие, да търси удоволствия и прочее, но Шарлот го прекъсна нежно и нареди на Реджиналд да доведе стареца от стаята му.

— Той цял ден говори с мен — каза тя тихо и огледа триумфиращо присъстващите.

— Наистина? Какво чудо! — обяви пияният Андре, който сега ядеше съвсем просташки, без нож или вилица.

Старият лекар се втренчи с присвити очи в Шарлот и сякаш напълно забрави за храната, която се стичаше по яката му, и за виното, което се разливаше от чашата в нестабилната му ръка. Имаше голяма вероятност да я изтърве и младият роб зад него го загледа с тревога.

— Какво искате да кажете? — попита лекарят. — Когато последно го видях, той беше в ступор.

— Състоянието му се променя всеки час — каза една от братовчедките.

— Никога няма да умре! — изрева едната старица, която отново бе започнала да кълве от чинията си.

И тогава в стаята влезе Реджиналд — държеше висок, сивокос и доста измършавял мъж. Едната ръка на стареца бе преметната през рамото на роба, главата му висеше, но ясните му очи огледаха всички на масата.

Настаниха го на стола в другия край. Беше жив скелет и тъй като не можеше да стои изправен, го привързаха с копринени ленти за облегалката. След това Реджиналд, който явно бе станал много изкусен във всичко това, побутна брадичката му, защото той не можеше сам да вдигне глава.

Братовчедките веднага започнаха да му бърборят, че много се радват да го видят в толкова добро състояние. Но определено бяха смаяни, както и докторът. А когато старецът проговори, се смаях и аз.

Едната му ръка се вдигна отпуснато от масата и с непохватно движение се стовари отново върху нея. В същия момент устата му се отвори, въпреки че лицето му си оставаше все така спокойно — само долната челюст провисна. След това той започна да изрича някакви кухи и беззвучни думи.

— Още не съм близо до смъртта и не се страхувам от нея! — Сакатата ръка отново се издигна в спазъм и полетя надолу с трясък.

Шарлот гледаше всичко това с присвити и искрящи очи. За първи път я виждах така концентрирана — цялото й внимание бе насочено към лицето на стареца и увисналата му ръка.

— Боже мой, Антоан — извика докторът. — Не можеш да ни обвиняваш, че се тревожим.

— Умът ми е бистър, както винаги! — обяви старецът с беззвучния си глас и обърна много бавно глава, която сякаш бе издялана от дърво и скърцаше на пантите си. Огледа всички от дясно на ляво, после се спря на Шарлот и я дари с крива усмивка.

Когато се наведох напред, за да избегна сиянието на близките свещи, аз видях, че очите му са кървавочервени, а лицето му изглежда като замръзнало, като при всяко изражение ледът сякаш се покриваше с пукнатини.

— Вярвам ти, моя скъпа снахо — каза той на Шарлот. И този път това бе изречено с пълна липса на интонация.

— Да, татко — каза сладко Шарлот, — аз ще се грижа за теб, бъди сигурен.

Тя се наведе към съпруга си и стисна безполезната му ръка. Той се взираше в баща си със съмнение и страх.

— Татко, боли ли те? — попита го тихо.

— Не, синко, няма болка, никаква болка. — Това изглеждаше повече като уверение, отколкото като отговор, защото синът сигурно виждаше във всичко това собственото си бъдеще.

Докато гледах как старецът извръща отново глава по онзи странен начин — като дървена кукла — аз знаех, че всъщност не той ни говори, а нещо в него, нещо, което бе завладяло тялото му, и в този миг осъзнах истината — Антоан Фонтене бе пленник в своето тяло, неспособен да контролира гласните си струни, и се взираше в мен с ужасени очи.

Беше само за миг, но го видях. Обърнах се към Шарлот, която се взираше хладно в мен, сякаш ме предизвикваше да изрека онова, което бях разбрал. Старецът също се взираше в мен и внезапно се изсмя така зловещо, че стресна всички.

— О, боже мой, Антоан! — изпищя хубавата братовчедка.

— Татко, пийни малко вино — каза немощният му син.

Черният Реджиналд посегна към чашата, но старецът внезапно вдигна и двете си ръце, стовари ги с трясък на масата, а после, с искрящи очи, хвана непохватно чашата, поднесе я към устата си и изля съдържанието й на лицето си.

Всички бяха ужасени. Черният Реджиналд бе ужасен. Само Шарлот се усмихна сладко, сякаш бе видяла някакъв фокус, и каза:

— Добре, татко, лягай си. — И стана от масата.

Реджиналд се опита да улови чашата, която старецът внезапно изпусна, но тя падна на масата и се разля по покривката.

Замръзналата уста отново се отвори и кухият глас проговори:

— Изморих се от този разговор. Трябва да вървя.

— Да, лягай си — каза Шарлот и тръгна към него, — ние скоро ще дойдем да те видим.

Нима никой не виждаше целия този ужас? Безсилните крайници на стареца бяха задвижвани от демона. Братовчедките гледаха с отвращение как вадят Антоан-старши от стола. Брадичката му клюмна на гърдите.

Сега Реджиналд бе напълно отговорен за движенията на стареца и го поведе към вратата. Двамата пияни братя изглеждаха вбесени и кисели, старият доктор, който току-що бе пресушил още една чаша червено вино, само клатеше глава. Шарлот ги огледа и се върна на мястото си.

Погледите ни се срещнаха. И мога да се закълна, че тя ме гледаше с омраза.

Омраза заради онова, което знаех.

Аз неловко отпих от виното си, което бе повече от превъзходно, макар че сега ми се струваше необичайно силно, или пък аз бях необичайно слаб.

Някой заговори много високо (глухата старица, насекомото, казваше нещо на някого).

— Не съм го виждала да си движи ръцете от години.

— Ох, звучеше като самия дявол! — изпъшка хубавата братовчедка.

— Да го вземат мътните, никога няма да умре — прошепна Андре и изведнъж заби лице в чинията си и заспа, а преобърната му чаша се затъркаля по масата.

Шарлот гледаше всичко това с невъзмутимо спокойствие, изсмя се тихичко и каза:

— О, той е много далече от смъртта.

И тогава някакъв ужасен шум сепна цялата компания — на върха на стълбите, или някъде много близо до тях, старецът отново се смееше.

Лицето на Шарлот стана по-твърдо. Тя потупа нежно ръката на мъжа си и стана бързо от масата, но все пак намери време да ми хвърли един поглед, преди да напусне стаята.

Накрая старият лекар, който вече бе толкова наквасен, че не можеше да стане, обяви с въздишка, че трябва да си ходи. В същия този момент влязоха двама нови посетители — добре облечени французи, към които хубавата братовчедка веднага се завтече. Останалите три жени също станаха и тръгнаха да излизат, а насекомото изграчи нещо осъдително по адрес на пияния брат, който бе забил глава в чинията си. Другият междувременно се бе изправил да помага на доктора и двамата се заклатушкаха към верандата.

И така, аз останах само с Антоан и тълпа роби, които започнаха да почистват масата. Попитах домакина дали би искал да изпуши с мен една от пурите, които съм купил в Порт-о-Пренс.

— О, трябва да опитате от моите, аз отглеждам тютюна — обяви той. Един млад роб ни донесе пурите и ги запали, а после застана до господаря си, за да вади и слага пурата в устата му.

— Моля да извините баща ми — каза ми тихо Антоан, сякаш не искаше робът да ни чува. — Той е напълно с ума си, но тази болест е самият ужас.

— Да, мога да си представя — отвърнах. От верандата от другата страна на стаята се дочуха разговори и смях — дамите се бяха настанили там заедно с гостите си, както и вероятно пияният брат и доктора.

Междувременно две черни момчета се опитваха да вдигнат Андре. Той внезапно скочи на крака, възмутен и войнствен, и удари едно от децата така, че то се разплака.

— Не ставай глупак, Андре — каза изморено Антоан. — Ела тук, бедно момче.

Робът се подчини, а пияницата продължаваше да вилнее.

— Вземи една монета от джоба ми — каза господарят. Момчето, явно запознато с ритуала, се подчини и очите му светнаха, когато си взе наградата.

Накрая Реджиналд и господарката на къщата се появиха, този път с едно румено бебе — истинско ангелче. Две мулатки ситнеха зад тях, сякаш детето беше от порцелан и можеше всеки миг да се пръсне на парченца на пода.

Ангелчето се засмя и зарита от радост с малките си крачета, щом видя баща си. А той беше тъжна гледка, защото не можеше дори да повдигне нещастните си ръце.

Усмихна се на бебето, което веднага бе положено в скута му. Антоан се наведе и целуна русата му главичка.

Детето не показваше никакъв признак на немощ, но сигурно и баща му е бил здрав на тази крехка възраст. Малкото със сигурност бе наследило красотата и на майка си, и на баща си — защото бе по-хубаво от всяко друго дете, което съм виждал.

Накрая на мулатките, и двете много красиви, бе разрешено да отнесат детето и да го спасят от света на големите.

След малко и Антоан помоли да го извиня и ме покани да остана в Мей Феър колкото пожелая. Аз изпих глътка от виното, но последна, защото вече бях замаян.

Изведнъж се оказах на тъмната веранда с хубавата Шарлот. Гледахме към предната градина с нейните меланхолични фенери. И двамата мълчахме, докато се намествахме на дървената пейка.

Главата ми със сигурност се бе завъртяла от виното, макар че ми се струваше, че не съм изпил твърде много. Отказах да продължа, но Шарлот не ми обърна внимание и настоя да взема още една чаша.

— Това е от най-хубавото, донесох го от дома.

Аз изпих чашата от любезност и усетих силно опиянение. Спомних си обаче пияните братя и ми се прииска да изтрезнея. Станах, сграбчих дървените перила и погледнах надолу към двора. Нощта ми се струваше пълна с тъмни фигури, вероятно роби, които се движеха из зеленината. Видях една светлокожа жена с пищни форми, която ми се усмихна, докато минаваше пред мен. Като че в просъница чух гласа на Шарлот:

— Е, добре, красавецо Петир, какво още имаш да ми кажеш?

Странни думи между баща и дъщеря, защото тя със сигурност знаеше, че съм й баща, не можеше да не го знае. И все пак, може и да не знаеше. Обърнах се към нея и започнах с предупрежденията. Наистина ли не разбира, че това не е обикновен дух? Че това същество, което е в състояние да завладее тялото на стареца, всъщност черпи силата си от нея и може да се обърне срещу нея. Че трябва да разбере що за демон е това. Но тя ме накара да замълча.

И тогава ми се стори, че виждам нещо много странно през прозореца на осветената трапезария — стори ми се, че момчетата роби в техните лъскави сини ливреи танцуват, докато почистват и подреждат стаята. Танцуваха като дяволчета.

— Боже, каква странна илюзия — казах аз. И видях, че момчетата почистват столовете и събират падналите салфетки, като просто подскачаха и лудуваха, защото не знаеха, че ги гледам.

Обърнах се към Шарлот и видях, че е разпуснала косата си и ме гледа със студени, красиви очи. Като че беше посмъкнала роклята си на раменете, защото сега те бяха по-открити. Беше просто ужасно един баща да се взира в дъщеря си така, както аз се взирах в нея.

— О, мислиш си, че знаеш много — каза тя, очевидно имаше предвид разговора ни, който аз в объркването си съвсем бях забравил. — Но ти си като свещеник, както каза майка ми. Знаеш само правила и идеи. Кой ти е казал, че призраците са зли?

— Не си ме разбрала. Не казах, че са зли, а че са опасни. Злонамерени са към хората и е невъзможно да бъдат контролирани. Не съм казал, че са адски създания, защото просто не знам дали е така.

Езикът ми бе някак надебелял и все пак продължих. Обясних й, че единствено Католическата църква смята всичко «непознато» за демонично и че между Католическата църква и Таламаска има голяма разлика. И точно на базата на тази голяма отлика е основан нашият орден преди много години.

Отново видях, че момчетата танцуват. Въртяха се из стаята, скачаха, появяваха се и се скриваха от поглед. Примигнах, за да прочистя главата си.

— И какво те кара да мислиш, че не познавам добре този дух — каза тя, — че не мога да го контролирам? Наистина ли смяташ, че майка ми не е можела да го контролира? Наистина ли не виждаш какъв прогрес има от Сузан през Дебора до мен?

— Да, да, виждам. Виждам. Видях стареца — започнах аз, но изгубих мисълта си. Не можех да формулирам мислите си. Споменът за стареца ме объркваше. Исках още вино, но реших, че не бива да пия повече.

Тя побърза да ми вземе чашата и слава богу.

— Майка ми не знаеше дали Лашър може да бъде изпратен в друг човек, макар че всеки свещеник ще ти каже, че демоните могат да обладават човешко тяло. И все пак нямат полза от това.

— Как така нямат полза?

— Накрая ще трябва да го напуснат. Не могат да станат истински човек, колкото и да го желаят. О, ако Лашър можеше да се превърне в стареца…

Това ме ужаси. Тя се усмихна на страха ми, накара ме да седна до нея и попита:

— И в какво все пак искаш да ме убедиш?

— Трябва да се откажеш от това същество, да се махнеш от него, да не отдаваш живота си на неговите сили, защото то е загадъчно създание и ти не си длъжна да го учиш повече. То сигурно не е знаело, че може да се всели в човек, преди да го научиш на това, нали така?

Тя замълча. Не искаше да отговаря.

— О, значи го учиш да бъде по-добър демон заради собствените ти цели? Е, ако Сузан е можела да прочете онази демонология, със сигурност щеше да знае, че може да праща демона в телата на хората. Дебора също щеше да го знае, ако беше прочела достатъчно. Но явно на теб се е паднало да обучиш това създание, да продължиш делото на онзи съдия на вещици отпреди три поколения! И колко още ще учиш това същество, способно да се вселява в хората, да завихря бури и да се появява в образа на красив мъж насред полето?

— Какво искаш да кажеш? Какъв мъж? — попита тя. Казах й какво съм видял край Донелайт — прозирна фигура насред древните камъни. Чак сега събудих интереса й.

— Ти си го видял? — попита тя невярващо.

— Да, видях го и знам, че и майка ти го видя.

Тогава тя прошепна:

— Той никога не ми се е явявал така. Но тук има някаква грешка, защото Сузан го е мислила за черен човек, за Дявола.

— Не, във външния му вид няма нищо чудовищно, той се появява в образа на много красив мъж.

Тук тя се изсмя дяволито, очите й блеснаха от внезапна жизненост.

— Значи тя си е представяла Дявола като красив и затова Лашър се е явил така. Разбираш ли, всичко у него се заражда в нас.

— Вероятно, вероятно. — Погледнах празната си чаша. Бях жаден, обаче не исках да пия повече. — Но може и да не е така.

— Да, и това прави нещата много интересни — продължи тя. — Нима не си разбрал, че то не може да мисли само? Успяло е да събере мислите си по заповед на Сузан. Дебора го е научила да се концентрира и да създава бури, а аз го накарах да се всели в стареца. То просто обожава всички тези номера, взира се през очите му в нас, сякаш е истински човек, и се забавлява. Не разбираш ли, аз обичам това същество, защото то се променя, развива се.

— Опасно е! — прошепнах аз. — Това същество е лъжец.

— Не, това е невъзможно. Благодаря за предупрежденията, но те са толкова безполезни, че са направо смешни. — Тя взе бутилката и напълни чашата ми.

Аз не я поех.

— Шарлот, умолявам те…

— Петир — каза тя, — нека говорим направо, защото го заслужаваш. В живота си ние жадуваме много неща, борим се с всякакви препятствия. За Сузан препятствието е било собственото й съзнание, пълното й невежество. За Дебора — това, че е била отгледана като селско момиче, облечено в дрипи. Дори в замъка си тя си остана същото изплашено селско девойче, което смяташе, че Лашър е единствената причина за нейното богатство. Е, аз не съм селска знахарка, нито пък изплашено дете — аз съм жена, родена за богатство. Обучението ми започна още откакто се помня, имах всичко, което пожелая. И сега, когато съм на двайсет и две и вече съм майка, а скоро ще стана вдовица, аз управлявам това място. Управлявах го още преди майка ми да ми предаде тайните си и този неин великолепен познайник, Лашър. Аз възнамерявам да обучавам това същество, да извличам полза от него, да му позволя да увеличи значителната ми сила. Сигурно вече разбираш това, Петир ван Абел, защото ние си приличаме и за това си има причина. Ти си силен като мен. Разбери, че аз обичам този дух, обичам го, чу ли ме? Защото този дух стана моята воля!

— Но той уби майка ти, красива дъще — казах аз и после й припомних отново всичко познато за коварствата на тези същества от приказките и легендите, и поуката, че те не могат да бъдат напълно разбрани от човешкия разум, нито да бъдат управлявани от него.

— Моята майка знаеше много добре какви сте — каза тя тъжно и поклати глава. Предложи ми още вино, но аз отказах. — Вие в Таламаска не сте по-добри от католиците и калвинистите.

— Не, ние сме съвсем различни. Ние извличаме познанията си от наблюденията и опита! Ние сме хора на новото време, ние сме като хирурзите, лекарите и философите, не сме духовници!

— И какво от това? — изсмя се тя.

— Духовниците търсят откровения в Писанието. Когато ти разказвах за старите приказки за демони, исках да привлека вниманието ти към дестилираното знание. И нямах предвид демонологиите, защото те са отрова. Трябва да се чете само стойностното и да се отхвърли останалото.

Не получих отговор.

— Дъще моя, казваш, че си образована, тогава виж баща ми — хирург в Лайденския университет, човек, който отиде в Падуа да се учи, а после и в Англия, за да слуша лекциите на Уилям Харви[17]. Научил е и френски, за да можа да чете писанията на Паре[18]. Все велики лекари, които са оборили схващанията на Аристотел и Гален. Те са се учили от дисекциите на трупове, както и от дисекции на живи животни! Те са се учили от наблюдението! Това е и нашият метод. Искам да наблюдаваш това нещо, да наблюдаваш какво върши! И твърдя, че то погуби Дебора. То е погубило и Сузан.

Мълчание.

— О, но ти ме подтикваш да го изуча по-добре. Да подходя към него, както би подходил лекар. И тогава ще се свърши с тия заклинания и тем подобни.

— Точно затова съм тук — въздъхнах аз.

— Не, ти дойде тук не само за това — каза тя и ми отправи най-очарователната и дяволита усмивка. — Ела сега, нека бъдем приятели. Пийни с мен.

— Мисля, че трябва да си лягам.

Тя се изсмя.

— Аз също. Но по-късно.

И отново бутна чашата към мен. Аз я поех и отпих от любезност. Отново усетих онова странно опиянение.

— Не, не искам повече — рекох.

— Но това е най-хубавото ми бордо, трябва да го изпиеш. — Подаде ми чашата.

— Добре, добре — казах аз и я изпих.

О, Стефан, нима тогава не знаех какво ще се случи? Нима даже в същия този момент, над ръба на чашата, не се взирах в сочната й малка уста и в прекрасните й малки ръце?

— О, сладка, красива Шарлот — казах й аз. — Само ако знаеш колко те обичам. Ние говорихме за любов, но аз не ти казах…

— Зная, зная — прошепна ми тя нежно. — Не се тревожи, Петир, зная. — Стана и ме хвана за ръката.

Светлините долу като че танцуваха из дърветата, танцуваха като светулки. Самите дървета изглеждаха почти живи и сякаш ни наблюдаваха. Нощното небе се издигаше все по-високо, а озарените от луната облаци покриваха звездите.

— Ела, мили мой — каза тя и ме повлече надолу по стълбите.

Защото, Стефан, в този момент краката ми бяха съвсем омекнали от виното.

Като че в същия миг започна някаква тиха музика, ако мога да я нарека така, защото всъщност тя се изпълняваше изцяло от африкански барабани и от зловещ, печален рог. В един момент това ми харесваше, в следващия обаче — не.

— Остави ме, Шарлот — казах й, защото тя ме дърпаше към скалите. — Трябва да си легна.

— Да, разбира се.

— И защо ме водиш при скалите, скъпа моя? Искаш да ме бутнеш в морето?

Тя се изсмя.

— Твърде хубав си, въпреки цялата ти скованост и холандските ти маниери! — Затанцува пред мен, косата й се развяваше на вятъра — гъвкава фигура на фона на тъмното проблясващо море.

О, каква красота. Бе по-красива дори от моята Дебора. Аз сведох поглед и видях, че стискам чашата в лявата си ръка. Много странно, защото тя я пълнеше отново, а аз бях толкова жаден, че я изпих.

Шарлот пак ме хвана за ръка и ми посочи някаква стръмна пътечка надолу, която минаваше опасно близо до ръба. Но в края й видях някакъв покрив, светлина и нещо като варосана стена.

— Нима мислиш, че съм неблагодарна за това, което ми каза? — прошепна тя в ухото ми. — Благодарна съм. Трябва да поговорим още за твоя баща, лекаря, както и за останалите мъже, които спомена.

— Мога да ти разкажа много неща, но не и ако възнамеряваш да ги използваш за зли цели. — Огледах се и се препънах, опитвах се да видя робите, които биеха барабаните и надуваха рога, със сигурност бяха близо. Музиката като че отекваше в скалите и в дънерите на дърветата.

— О, значи вярваш в злото! — изсмя се тя. — Ти си човек на ангелите и дяволите и сам предпочиташ да бъдеш ангел, като архангел Михаил, който изгонил дяволите в ада. — Прихвана ме, за да не падна, гърдите й се притиснаха в мен, меката й буза докосна рамото ми.

— Не ми харесва тази музика — рекох. — Защо я свирят?

— Защото ги прави щастливи. Плантаторите тук не се замислят особено какво би направило робите им щастливи. Ако се замисляха, щяха да получават повече. Но май пак се връщаме на въпроса за наблюденията. Ела сега, очакват те големи удоволствия.

— Удоволствия ли? Но аз не искам удоволствия. — Езикът ми отново бе надебелял, главата ми се въртеше, а и никак не можех да свикна с тази музика.

— Какво говориш, как така не искаш удоволствия? — изсмя се тя. — Кой не иска удоволствия?

Бяхме стигнали до малката постройка и на лунната светлина видях, че това е къщичка с обичайния заострен покрив, но построена на самия край на скалите. Наистина, от предната й част струеше светлина. Ние обаче влязохме отзад, през някаква тежка врата с резе, което Шарлот освободи от външната страна.

Още се смееше на думите ми, когато аз я спрях.

— Какво е това, затвор?

— Ти си в затвор, в затвора на тялото си — каза тя и ме бутна през вратата.

Аз се дръпнах и понечих да изляза, но вратата се затвори и бе залостена от някой друг отвън, защото чух как резето пада на мястото си. Започнах да се озъртам с гняв и объркване.

Видях разкошен апартамент — с огромно легло с четири подпори, застлано като за краля на Англия — с муселин и кадифе. Бе оградено с мрежа против комари, каквито се използваха тук, и от всичките му страни горяха свещи. Килими покриваха дъсчения под и наистина фасадните прозорци бяха изцяло отворени, без капаци. Скоро разбрах защо — след като направих десетина крачки напред, излязох на балюстрада, а отвъд нямаше нищо — тя надвисваше над огромния плаж и развълнуваното море.

— Не искам да прекарвам нощта тук — казах аз на Шарлот — и ако не ми дадеш карета, ще ходя пеша до Порт-о-Пренс.

— Я ми обясни, как така не искаш удоволствия — каза тя тихо и ме задърпа за палтото. — Със сигурност ти е горещо в тези жалки дрехи. Наистина ли всички холандци се обличат така?

— Спри барабаните, моля те — казах аз. — Не мога да ги понасям. — Защото музиката като че проникваше през стените на къщата. Сега в нея имаше някаква мелодия и това донякъде бе успокоително, но все пак продължаваше да се забива като заострени куки в мен и да ме увлича така, че в ума си аз танцувах против волята си.

Някак се озовах до леглото. Шарлот сваляше ризата ми. На масата имаше сребърна табла с бутилки вино и фини чаши. Шарлот наля пълна чаша бордо, донесе ми я и я сложи в ръката ми. Аз понечих да я хвърля на пода, но тя я взе, погледна ме в очите и каза:

— Пийни мъничко, Петир, колкото да можеш да заспиш. Можеш да си тръгнеш, когато пожелаеш.

— Лъжеш ме — отвърнах аз. В същия миг почувствах ръце по себе си, някакви поли докоснаха краката ми. Две великолепни мулатки бяха влезли незнайно как в стаята. Бяха изключително красиви, сластни в изгладените си поли и богати блузи. Движеха се с лекота през мъглата, която сега забулваше сетивата ми. Бухнаха възглавниците и оправиха леглото, а после ми свалиха ботушите и панталоните.

Бяха същински индийски принцеси — с тъмните си очи, тъмни мигли, с мургавите си ръце и невинни усмивки.

— Шарлот, няма да търпя това — казах аз, но все пак отпих от виното, което тя поднесе към устата ми. Всичко отново потъна в мъгла. — О, Шарлот, защо го правиш?

— Със сигурност ще искаш да изследваш удоволствието — прошепна тя и ме погали по косата по много смущаващ начин. — Напълно сериозна съм. Чуй ме. Трябва да експериментираш с удоволствието, за да си сигурен, че наистина не се интересуваш от него.

— Наистина не ме интересува. Искам да си вървя.

— Не, Петир. Не сега — каза тя, сякаш увещаваше дете.

Коленичи пред мен и вдигна поглед. Роклята пристягаше голите й гърди така плътно, че ми се прииска да ги освободя.

— Пийни още малко, Петир.

Затворих очи и отново ми се зави свят. Музиката на барабаните и рога сега бе по-бавна и дори мелодична. Напомняше на мадригал, но беше много по-първична. Нечии устни докоснаха страните и устата ми и аз отворих с ужас очи. Мулатките бяха голи и ми се предлагаха, това бе несъмнено.

Шарлот се бе отдалечила малко, опряла ръка на масата. Изглеждаше като картина, неподвижна като статуя на фона на мътно синьото небе, пламъците на свещите се полюшваха от вятъра, музиката отново бе силна и аз усетих, че се взирам в двете голи жени, в огромните им гърди и тъмните им къдрави коси.

Тогава ми хрумна, че в тази жега нямам нищо против да бъда чисто гол, което не ми се бе случвало никога. Струваше ми се приятно да съм гол и жените да са голи. Започнах да оглеждам най-интимните им места и си мислех, че се различават от останалите жени, но едновременно с това са същите като тях.

Едната ме целуна отново, косата и кожата й бяха като коприна. Този път аз разтворих устни.

И тогава, Стефан, започна моето падение.

Бях покрит с целувки и блъснат към възглавниците. Нямаше нито една част от тялото ми, която да не получи умелото им внимание. Всяко движение се удължаваше и превръщаше в още по-въздействащо благодарение на пиянството ми. А тези две жени изглеждаха така любвеобилни и прекрасни, така невинни. Копринената мекота на кожата им ме влудяваше.

Знаех, че Шарлот гледа всичко, но това вече не ме интересуваше. Исках само да целувам тези жени, да ги докосвам навсякъде, както те докосваха мен, защото отварата, която бях изпил, без съмнение премахваше всякакви задръжки и едновременно с това забавяше естествения ритъм на мъжа при подобни обстоятелства. Струваше ми се, че имам цялото време на света.

В стаята притъмня, музиката стана по-успокояваща. Страстта ме поглъщаше все повече, бавно, прелестно. Накрая превзе напълно сетивата ми и то по някакъв крайно необичаен начин. Една от жените, мека и гъвкава в ръцете ми, ми показа лента от черна коприна. Напълно се обърках, когато я завърза на очите ми.

С какви думи да обясня как това разпали пламъка в мен? Сега, със завързани очи като Купидон, аз изгубих и последните капки благоприличие, които ми бяха останали.

В опияняващия мрак възседнах своята жертва и усетих как ръцете ми се плъзгат през гъста коса. Устни се впиха в мен, силни ръце ме задърпаха надолу, към меки гърди и коремче, към сладка, ароматна женска плът. Изкрещях от възбуда и изгубих душата си. Изведнъж превръзката бе дръпната от главата ми, аз погледнах надолу в сумрака и видях под себе си Шарлот. Очите й бяха затворени, устните й — открехнати, лицето й бе зачервено от екстаз, също като моето.

Бяхме само двамата в леглото! В малката къща нямаше никой друг.

Скочих като безумец и се дръпнах от нея. Но злото беше сторено. Вече бях стигнал до самия ръб на скалите, когато тя ме настигна.

— Какво ще правиш? — изпищя тя. — Ще скочиш в морето?

Не й отговорих, но се вкопчих в нея, за да не падна. Ако не ме бе издърпала обратно, сигурно щях да съм мъртъв. Не можех да мисля за друго, освен че тя е моя дъщеря, моя дъщеря! Какво бях направил?

И въпреки че знаех, че е моя дъщеря, и си го повтарях, аз се обърнах към нея, сграбчих я и я притеглих към себе си. Дали исках да я накажа с целувки? Как е възможно гневът и страстта да се смесят така? Никога не съм участвал в превземане на град, но дали войниците изгарят от страст така, когато разкъсват дрехите на пищящите си пленнички?

Знаех само, че мога да я прекърша в похотта си. И когато тя отметна глава назад и въздъхна, аз прошепнах:

— Дъще моя. — И зарових лице в голите й гърди.

Сякаш страстта ми никога нямаше да угасне, толкова голяма беше. Тя ме повлече към стаята, защото иначе щях да я обладая на пясъка. Грубостта ми не я плашеше. Издърпа ме обратно в леглото. Никога, от онази нощ с Дебора в Амстердам, не бях изпитвал такава наслада. Не можеше да ме спре дори огромната нежност, която изпитвах към нея.

— Ти, глупава малка вещица — изкрещях й аз, а тя го прие като целувка. Извиваше се под мен, надигаше се да ме посрещне, когато се навеждах към нея.

Накрая паднах на възглавниците. Исках да умра. И отново да я обладая.

Ако не съм откачил напълно, мисля, че го направих още два пъти преди изгрев. Но бях толкова пиян, че не съм сигурен в нищо, освен че тя притежаваше всичко, което съм жадувал у една жена.

Късно през нощта си спомних какво се е случило и започнах да я оглеждам, сякаш да опозная и нея, и красотата й. Тя спеше и нищо не пречеше на съзерцанието ми — о, да, сетих се с горчивина за сарказма й към мен, но наистина я наблюдавах, Стефан — и научих повече за жените в този час, отколкото през целия си живот.

Колко красиво бе младото й тяло, колко твърди и сладки на допир бяха младите й крайници, свежата й кожа. Не исках да я събудя и да ме погледне с онези мъдри и лукави очи. Исках да заплача заради всичко случило се.

Тя се събуди и ние поговорихме малко, но си спомням повече онова, което видях, отколкото думите, които си казахме.

Отново си играеше с мен, караше ме да пия нейната отрова. Бе добавила във виното още повече от нея, защото сега бе още по-настоятелна и нетърпелива да узнае мислите ми. Седеше на леглото, златната й коса се спускаше по раменете й, същинска лейди Годайва. Отново се чудеше как така съм видял Лашър в каменния кръг в Донелайт.

И тогава, сигурно от отварата, Стефан, аз като че пак попаднах там! Чух скърцането на каруцата и видях моята прекрасна малка Дебора, а в далечината прозрачната фигура на тъмнокосия мъж.

— Той искаше да се появи пред Дебора — чух се да обяснявам. — И това, че съм го видял, само доказва, че всеки би могъл да го види, че той може по някакъв странен начин да приема физическа форма.

— Да, но как го прави?

И отново зарових в паметта си за всичко, което бях прочел в писанията на древните.

— Ако това същество може да ти носи бижута, значи може да събира и малки частички материя, за да създаде човешка форма.

За миг отново се озовах в Амстердам, в леглото с моята Дебора, и отново чух думите й. Разказах всичко това на дъщеря си, на вещицата в прегръдките ми, която ме наливаше с вино, което сигурно щях да пия още хиляди пъти, преди да ме освободи.

— Но щом знаеш, че съм ти баща, защо стори това? — попитах аз и в същия миг се наведох да я целуна.

Тя ме отблъсна леко.

— Нуждая се от твоя ръст и твоята сила, татко. Искам дете от теб — син, който няма да наследи болестта на Антоан, или дъщеря, която ще вижда Лашър, защото той не се явява на мъже. — Замисли се за миг и продължи: — Разбираш ли, за мен ти не си просто мъж, а мъж, свързан с мен по кръв.

Значи бе планирала всичко.

— Но има и още нещо — добави тя. — Знаеш ли какво е да почувствам прегръдката на истински мъж? Да усетя истински мъж върху себе си? И защо той да не бъде моят баща, ако е най-привлекателният от всички, които съм срещала?

Тогава се сетих за теб, Стефан, и за твоето предупреждение. Сетих се и за Александър. Дали в този момент той стенеше заради мен в метрополията на ордена?

Вероятно съм се разплакал, защото си спомням, че тя ме утешаваше и то с голямо съчувствие. После буквално се залепи за мен, като дете, и каза, че ние двамата знаем неща, които никой друг никога не е знаел, освен Дебора, но тя вече била мъртва. И се разплака. Разплака се за нея.

— Когато той дойде при мен и ми каза, че тя е мъртва, аз плаках. Плаках много. Не можех да спра. Те чукаха по вратите и крещяха: «Шарлот, излез». До този момент не го бях виждала, нито знаех за него. Майка ми беше казала: «Сложи си смарагдовата огърлица и той ще те намери чрез нея». Но той не е имал нужда от нея, сега го зная. Лежах в мрака сама, когато дойде. Ще ти кажа една ужасна тайна. До този миг дори не вярвах в него! Не вярвах. Стисках малката кукла, която тя ми даде, куклата на майка ми…

— Да, казаха ми за нея в Монклеве.

— Тя е направена от кост и коса от Сузан, или поне така твърдеше майка ми. Лашър взел кичур от косата на Сузан, докато била в затвора, а след като я изгорили — взел и кост. От тях майка ми направила тази кукла, както Сузан й казала. С нея можела да призовава духа й. Та тогава аз я взех и сторих това, което Дебора ми каза. Но Сузан не дойде при мен! Не чух нищо, не усетих нищо. Дори се зачудих дали нещата, в които майка ми вярваше, са истина. Но той дойде. Усетих го как се приближава в мрака, усетих ласката му.

— Как така ласка?

— Докосна ме, както ти ме докосваш сега. Лежах в тъмното и усетих устни на гърдите си. После устни върху моите устни. Галеше ме между краката. Изправих се. Реших, че това е сън, сън за времето, в което Антоан още бе мъж. Но той беше там! Каза ми: «Нямаш нужда от Антоан, красива Шарлот». И тогава, разбираш ли, аз сложих огърлицата. Сложих я, както майка ми ми бе казала.

— И той ти каза, че тя е мъртва?

— Да, че е паднала от кулата на катедралата и че ти си бутнал злия свещеник. О, но той говореше невероятно странно. Не можеш да си представиш колко странни бяха думите му. Сякаш ги бе събрал от целия свят, както събираше бижута и злато.

— Разкажи ми — казах й.

Тя се замисли.

— Не мога — отвърна с въздишка.

Но после все пак опита и сега ще направя всичко възможно да предам думите й:

— Аз съм тук, Шарлот, аз съм Лашър, тук съм. Духът на Дебора напусна тялото й и не ме вижда вече, напусна земята. Враговете й се разбягаха наляво и надясно от страх. Виж ме, Шарлот, чуй ме, защото аз съществувам, за да ти служа, и само да ти служа аз съществувам. — Тя отново въздъхна. — Но още по-странното е, че тогава той ми разказа една дълга история. Защото аз го попитах какво е станало с майка ми и той отвърна: «Аз дойдох и вдигнах керемидите от покривите, и ги накарах да летят из въздуха. Вдигнах праха от земята и го накарах да лети във въздуха».

— Какво друго каза духът за собствената си природа?

— Само, че винаги е съществувал. Преди да има мъже и жени, той е съществувал.

— И ти му вярваш?

— А защо да не му вярвам?

Не отговорих, но в душата си не му вярвах, без да знам защо.

— Как така е бил близо до камъните в Донелайт? — попитах. — Защото там го е призовала Сузан за първи път, нали така?

— Той не е бил никъде, когато тя го е призовала, съществуването му е започнало с нейния зов. С други думи, той не е знаел за собственото си съществуване преди това. Знанието му за него самия се е породило заедно с нейното знание за него и сега укрепва с моето.

— О, но не разбираш ли, че това може да е просто ласкателство?

— Ти говориш за него, като че той няма чувства. Не е така. Казах ти, чух го да плаче.

— За какво? Моля те, кажи ми.

— Заради смъртта на майка ми. Ако тя му бе позволила, той е щял да унищожи всички в Монклеве. И виновни, и невинни са щели да бъдат наказани. Но майка ми не можела да си представи такова нещо. Тя е жадувала единствено собственото си избавление, затова се хвърлила от кулата. Ако беше по-силна…

— А ти си по-силна?

— Няма смисъл да се използва силата му за разрушение.

— Да, тук съм съгласен с теб, трябва да призная. — Замислих се за всичко това, опитвах се да го запомня дума по дума и мисля, че ми се удаде. И вероятно тя разбра това, защото ми каза тъжно:

— Кажи как да ти позволя да си тръгнеш оттук, след като знаеш всичко това за него и за мен?

— Ще ме убиеш ли? — попитах я.

Тя зарида. Обърна глава към възглавницата.

— Остани с мен — прошепна. — Майка ми те е помолила за това, но ти си отказал. Остани с мен. От теб мога да имам силни деца.

— Аз съм ти баща. Луда ли си да ме молиш за такова нещо?

— И какво от това! — извика тя. — Навсякъде около нас има само мрак и загадки. Какво от това? — Гласът й ме изпълни с тъга.

Аз също се разплаках, но по-тихо. Целунах я по бузите и започнах да я утешавам. Казах й, че трябва да вярваме в Таламаска, че със или без Божията помощ ние трябва да сме честни мъже и жени, че трябва да сме светци, защото само като светци можем да надделеем. Но тя се разплака още по-горчиво.

— Целият ти живот е минал напразно — каза. — Пропилял си го. Отрекъл си се от удоволствието, и то за нищо.

— Не е така — възразих й. — Моите изследвания са моето удоволствие, както хирургията и изследванията са били удоволствията на баща ми, а те са дълготрайни удоволствия. Не се нуждая от удоволствията на плътта и никога не съм се нуждаел. Не се нуждая от богатства и затова съм свободен.

— Мен ли се опитваш да убедиш, или себе си? Ти се страхуваш от плътта. Таламаска ти предлага сигурност, както манастирите предлагат сигурност на монахините. Винаги си вършил само безопасни…

— Безопасно ли беше за мен да ида в Донелайт, или пък в Монклеве?

— Не, в това си бил смел, признавам. Както и когато дойде тук. Но не говоря за тази част от теб, а за онази скрита част, която е можела да познае любовта и страстта, но се е отказала от страх. Трябва да признаеш този грях така, както трябва да признаем, че тази нощ може само да ни направи по-силни и да ни накара да станем по-самотни и по-студени към останалите, сякаш тайните ни са някакъв щит.

— Но скъпа моя — казах аз, — аз не искам да бъда самотен и студен към останалите. Бях достатъчно самотен, когато влизах в градовете, в които горяха вещиците. Искам душата ми да е в хармония с останалите души. А този грях ме прави чудовище в собствените ми очи.

— Тогава какво ще правиш, Петир?

— Не зная — казах. — Не зная. Но ти си моя дъщеря. Ти мислиш за това, което правиш, трябва да ти го призная. Обмисляш, съобразяваш. Но не страдаш достатъчно!

— А защо трябва да страдам? — Тя се изсмя съвсем невинно. — Защо? — извика и се взря право в лицето ми.

Неспособен да отговоря на този въпрос, убиван от вината, опиянен от виното, аз заспах дълбоко. Събудих се на зазоряване.

Утринното небе бе изпълнено с огромни розови облаци, ревът на морето беше просто великолепен. Шарлот я нямаше. Видях, че вратата към външния свят е затворена, и разбрах, без дори да пробвам, че е залостена отвън. През малките прозорчета в стените не можеше да се провре и дете. Сега те бяха затворени с капаци, през които свиреше вятърът, малката стая бе изпълнена със свеж въздух от морето.

Замаян, аз се взрях в просветляващото небе. Исках да се върна в Амстердам, макар че се чувствах напълно опозорен.

Когато опитах да стана, да пренебрегна болката в главата и корема, аз видях някаква призрачна форма да стои вляво на затворените врати, в сенчестия ъгъл на стаята.

Дълго се чудих дали не е някаква халюцинация на отровения ми от отварата мозък, или пък игра на светлината. Но не беше. Изглеждаше като човек — висок, тъмнокос — и се взираше право в мен, както лежах на кревата. Като че искаше да ми каже нещо.

— Лашър — прошепнах аз.

— Глупаво за човек да идва тук — каза създанието. Но устните му не помръднаха и аз дори не чух гласа му с ушите си. — Глупаво да искаш да застанеш между мен и вещицата, която обичам, отново.

— А какво направи ти с моята скъпа Дебора?

— Знаеш, макар да не знаеш.

Разсмях се.

— О, нима имам честта да ме съдиш? — Седнах в леглото. — Моля те, покажи се по-ясно.

И тогава пред очите ми формата сякаш се сгъсти, стана по-истинска и аз видях мъжа по-подробно. Тънък нос, тъмни очи и същите дрехи, които бях видял за миг преди толкова години в Шотландия — къс прилепнал кожен жакет и груби панталони, както и риза от домашно платно с широки ръкави.

И сякаш докато го оглеждах, носът му стана някак по-изразен, тъмните очи — по-живи, а коженият жакет — по-веществен.

— Кой си ти, дух? — попитах аз. — Кажи ми истинското си име, а не това, което ти е дала Дебора.

По лицето му премина ужасяващо, горчиво изражение; или пък не, сякаш образът започна да се разкъсва и въздухът се изпълни с някакво ридание, с ужасен беззвучен плач. Съществото изчезна.

— Върни се! — извиках аз. — Или не, по-добре, ако наистина обичаш Шарлот, върви си! Върни се в хаоса, от който си излязъл, и я остави на мира.

Мога да се закълна, че дочух шепота на съществото:

— Аз съм търпелив, Петир ван Абел. Аз виждам много надалече. Ще пия вино, ще ям месо и ще познавам топлината на жена, когато от теб няма да са останали и кости.

— Върни се! — изкрещях аз. — Кажи ми какво означава това! Виждам те, Лашър, така ясно, както те вижда вещицата. Мога да те направя силен.

Но последва само тишина. Отпуснах се на възглавницата. Знаех, че това е най-силният дух, който съм виждал. И думите му нямаха нищо общо с волята на вещицата.

О, само да бяха при мен книгите ми.

Още веднъж видях в ума си каменния кръг в Донелайт. Казвам ти, има някаква причина този дух да се появи точно на това място! Това не беше зъл дух, не беше познат дух, не беше Ариел, готов да се преклони пред вълшебната пръчка на Просперо! Бях толкова трескав, че отново пих вино, за да удавя болката си.

И така, Стефан, премина първият ден от моето пленничество и злочестина.

Колко добре опознах малката къща. Колко добре изучих скалите, отвъд които нямаше дори една пътечка, която да води надолу до плажа. Дори да имах моряшко въже, което да вържа на балюстрадата, пак нямаше да мога да се спусна до него.

Но нека продължа с разказа си.

Вероятно бе вече пладне, когато Шарлот дойде. Когато видях с нея двете мулатки, разбрах, че не съм си ги измислил. Гледах ги, без да продумам и със студенина, докато те украсяваха стаята със свежи цветя. Бяха изпрали и изгладили ризата ми. Носеха и други дрехи — от лека материя, каквато предпочитат по тези места. Донесоха някаква огромна вана, плъзнаха я по пясъка, охранявани от двама мускулести роби, които трябваше да ме спрат, ако реша да избягам.

После напълниха ваната с гореща вода и казаха, че мога да се изкъпя, когато реша.

Направих го с надеждата да отмия греха, предполагам. След това, вече чист и облечен, с подстригана брада и мустаци, аз седнах да ям донесената храна, без да поглеждам към Шарлот. Сега в стаята бе останала само тя.

Накрая отместих чинията и попитах:

— Колко дълго ще ме държиш тук?

— Докато не зачена момче от теб — каза тя. — А може да имам знак за това много скоро.

— Е, ти имаше тази възможност — казах, но още докато изричах думите, усетих отново страстта от изминалата нощ и видях себе си, като в сън, да разкъсвам красивата й копринена рокля и да освобождавам отново гърдите й, за да мога да ги засмуча лакомо като бебе. Отново се появи онази прекрасна мисъл, че тя е извратена и затова мога да правя всичко с нея и че трябва да се възползвам от това възможно най-скоро.

Тя разбра. Без съмнение разбра. Защото дойде, седна в скута ми и ме погледна в очите. Беше лека като перце.

— Е, разкъсай роклята, ако искаш — каза. — Не можеш да излезеш оттук. Така че прави каквото можеш в своя затвор.

Посегнах към гърлото й и веднага бях блъснат на пода. Столът се преобърна. Само че не тя стори това, тя просто се отдръпна, за да не се нарани.

— О, значи той е тук — казах аз с въздишка. Не го виждах, но след миг вече можех — някакво петно точно над мен, което започна да се разсейва, докато странното присъствие се разширяваше и изтъняваше, а накрая изчезна. — Яви се като мъж, както тази сутрин — казах аз. — Говори с мен, страхливецо!

Всички сребърни прибори и съдини се разтресоха и затракаха. Мрежата против комари се развя. Аз се засмях и казах:

— Глупав жалък дявол. — Изправих се на крака и изтупах дрехите си. Съществото ме удари отново, но аз се хванах за облегалката на стола.

— Зъл малък дявол. Какъв страхливец си само.

Тя гледаше всичко това изумена. Не можех да кажа какво е изписано на лицето й — съмнение или страх. Тогава тя прошепна нещо и аз видях как мрежата по прозорците се раздвижи, все едно съществото излетя навън. Бяхме сами.

Шарлот извърна лице от мен, но видях, че бузите й горят. В очите й имаше сълзи. Изглеждаше уязвима. Мразех се, че я желая толкова.

— Предполагам, не ме обвиняваш, че се опитах да те нараня — казах й аз тихо. — Държиш ме тук против волята ми.

— Не го предизвиквай отново — каза тя със страх, устната й трепереше. — Не съм го карала да те наранява.

— О, нима толкова могъща вещица не може да го укроти?

Изглеждаше объркана, облягаше се на едната подпора на леглото с наведена глава. Бе така примамлива! Така прелъстителна! Не беше нужно да е вещица, за да омагьосва.

— Ти ме желаеш — каза тя тихо. — Вземи ме. А аз ще ти кажа нещо, което ще сгрее кръвта ти по-силно от отварата, която мога да ти дам. — Вдигна поглед, устната й трепереше, сякаш щеше да заплаче.

— Какво е то? — попитах аз.

— Че те желая — каза тя. — Ти си красив. Аз стена за теб, когато лежа до Антоан.

— Това е твоето нещастие, дъще — казах аз, но не го мислех.

— Нима!

— Охлади се. Помни, че за един мъж не е нужно да намира една жена за красива, за да я насили. Бъди студена като мъж. Това ти подхожда повече, защото ме държиш тук против волята ми.

Тя не каза нищо, но после тръгна към мен и отново се опита да ме прелъсти. Целуна ме нежно, също като дъщеря, но после ръката й плъзна по мен, целувките й станаха по-пламенни. Аз обезумях точно както преди.

Само гневът ми ме възпираше, затова я отблъснах.

— А на твоя дух това дали му харесва? — попитах и се огледах. — Дали му харесва да те докосвам така, както той иска да те докосва?

— Не си играй с него! — каза тя със страх.

— О, значи въпреки всичките му ласки и целувки, той не може да ти направи дете, така ли? Той не е инкубус от демонологиите, който може да открадне семето на спящи мъже. И затова ме търпи жив, за да мога да ти направя дете!

— Той няма да те нарани, Петир, защото няма да му позволя. Забраних му!

Бузите й се зачервиха, когато ме погледна. Сега и тя се оглеждаше в празното пространство.

— Нека тази мисъл не напуска съзнанието ти, дъще, защото той може да чете в ума ти. И може да ти говори това, което искаш да чуеш, но върши това, което сам иска. Той дойде при мен тази сутрин. Обвиняваше ме.

— Не ме лъжи, Петир.

— Аз никога не лъжа, Шарлот. Той дойде. — И й описах как духът ми се яви, както и странните му думи. — Е, какво може да означава това, хубавице моя? Ти смяташ, че той няма своя воля? Значи си глупачка. Легни си с него! — И аз й се изсмях. Видях болка в очите й и се изсмях отново. — Ще ми се да ви видя заедно, теб и твоя демон. Лягай там и го викай да идва.

Тя ме удари. Аз се изсмях още по-силно, плесницата някак ми се стори сладка, и тя ме удари отново и отново, и тогава аз сторих онова, което желаех: сграбчих я за китките и я хвърлих на леглото. После разкъсах роклята и панделките в косата й. Тя бе също толкова груба с фините дрехи, които робите ми бяха донесли. После потънахме в познатата страст.

Накрая се свърши, след третия път, и аз задрямах, а тя си тръгна съвсем тихо. Само ревът на морето остана да ми прави компания.

Късно следобед се уверих, че не мога да се измъкна от тази къща, защото опитах. Опитах да разбия вратата с помощта на единствения стол. Опитах да се промуша през малките прозорчета, но напразно. Тази къща бе построена да служи именно за затвор. Опитах дори да се кача на покрива, но явно и това бе предвидено. Покривът беше много стръмен, а керемидите — хлъзгави. Изкачването беше невъзможно. По здрач ми донесоха вечеря, блюдо по блюдо. Подадоха ги през едно от малките прозорчета. След дълго колебание аз ги поех, повече от скука и безсилие, отколкото от глад.

Когато слънцето потъна в морето, седнах на балюстрадата с чаша вино и започнах да се наслаждавам на гледката. Тъмносините вълни се разбиваха на бяла пяна на чистия плаж под мен.

През цялото ми пленничество никой не се появи на плажа. Предполагам, че до него се стигаше само по море, а дори и тогава би било невъзможно, защото нямаше път нагоре през скалите.

Но беше много красиво. Напивах се все повече и започнах да се взирам като омагьосан в цветовете на морето и играта на светлината.

Слънцето бе изчезнало напълно, а на хоризонта, от край до край, се разстилаше приказно сияние. След около час небето стана бледорозово, а после наситеносиньо като морето.

Естествено, реших, че няма да докосна повече Шарлот, без значение как ме провокира. А когато сметне, че съм безполезен, сигурно скоро щеше да ме пусне. Но подозирах, че по-вероятно ще ме убие, или пък духът щеше да го стори. А че тя нямаше да може да го спре, изобщо не се съмнявах.

Не знам как съм заспал. Нито колко късно е било, когато се събудих и видях, че Шарлот е дошла. Седеше до масата, до нея грееше свещ. Станах да си налея още вино, защото не бях приключил с пиенето, чувствах неутолима жажда само минути след като бях пресушил поредната чаша.

Не й казах нищо, но бях изплашен от красотата й и от факта, че още щом я зърнах, тялото ми веднага се разбуди и я пожела, в очакване на старата игра. Прочетох си наум едно нравоучение, но тялото ми явно не беше добър ученик.

Изсмя ми се в лицето, иначе казано. Никога няма да забравя изражението й, когато ме погледна, погледна направо в сърцето ми.

Тръгнах към нея, а тя към мен. Това привличане бе унизително и за двамата.

Накрая, когато отново свършихме и седяхме притихнали, тя заговори:

— За мен не съществуват закони. Хората не са прокълнати само с грехове. Някои от нас са прокълнати и с добродетели. Моята добродетел е силата ми. Мога да управлявам всички около себе си. Знаех го още като дете. Командвах братята си, а когато майка ми беше обвинена, аз я умолявах да остана в Монклеве, защото знаех, че мога да ги накарам да се отрекат от показанията си срещу нея.

— Но тя не го позволи, нея не можех да контролирам. Сега контролирам съпруга си, още от първата ни среща. Управлявам тази къща така умело, че останалите плантатори се учат от мен. Идват за съвет. Може дори да се каже, че управлявам общността, защото съм най-богатият плантатор тук и мога да управлявам колонията, ако искам. Винаги съм имала тази сила и виждам, че и ти я имаш. Това е силата, която ти позволява да отхвърлиш всякаква светска и църковна власт и да ходиш по села и градове с торбата си с лъжи, а освен това и да вярваш в онова, което правиш. Ти признаваш един-единствен авторитет на този свят и това е Таламаска, но дори на тях не се подчиняваш напълно.

Никога не се бях замислял за това, но беше истина. Стефан, ти знаеш, че имаме членове, които не могат да работят на терен, защото не притежават достатъчно скептицизъм по отношение на разкоша и церемониите. Така че тя беше права.

Но не й го казах. Пиех вино и гледах морето. Луната се бе издигнала и на водната повърхност се появи светла пътечка. Помислих си, че през целия си живот съм се любувал прекалено малко на морето.

Струваше ми се, че съм прекарал много време на ръба на тези скали, в малкия си затвор.

Тя продължи да говори:

— Дойдох тук, на мястото, където моята сила може да бъде използвана най-добре — каза ми. — И искам да имам много деца, преди Антоан да умре. Много деца! Ако останеш тук като мой любовник, ще имаш каквото пожелаеш.

— Не говори такива неща. Знаеш, че не може да стане.

— Помисли. Представи си го. Ти се учиш чрез наблюдения. Е, какво научи от наблюденията си върху положението тук? Мога да ти построя къща на земята си, библиотека, толкова голяма, колкото пожелаеш. Можеш да посрещаш приятелите си от Европа. Можеш да имаш каквото поискаш.

Мислих дълго, преди да й отговоря, защото така ме бе помолила.

— Имам нужда от повече — казах аз. — Дори и да можех да приема мисълта, че върша това с дъщеря си, против законите на природата.

— Какви закони? — изсмя се тя.

— Нека довърша и тогава ще ти кажа. Имам нужда от нещо повече от удоволствията на плътта, дори повече от красотата на морето, повече от това да получавам каквото пожелая. Имам нужда от нещо повече от пари.

— Защо?

— Защото се страхувам от смъртта — отвърнах. — Не вярвам в нищо и затова, както мнозина други, трябва да правя нещо, нещо, което да придаде смисъл на живота ми. Да спасявам вещици, да изучавам свръхестественото, това са моите трайни удоволствия; те ме карат да забравям, че не знам защо се раждаме, нито защо умираме, нито защо е създаден този свят. Ако баща ми не бе умрял, щях да стана хирург, щях да изучавам устройството на човешкото тяло, да рисувам красиви скици като него. И ако Таламаска не ме бяха намерили след неговата смърт, може би щях да стана художник, защото те създават на платното светове, изпълнени със смисъл. Но сега не мога да бъда всичко това, защото не съм се обучавал за него, твърде късно е. Ето защо трябва да се върна в Европа и да върша каквото винаги съм вършил. Трябва. Не е въпрос на избор. Ще полудея на това първобитно място. Ще те намразя повече, отколкото те мразя сега.

Това я заинтригува много, макар че я нарани и разочарова. Гледаше ме с някаква тъга. Никога не съм я обичал толкова много, колкото в този момент, когато чу отговора ми и седна замислена пред мен. Без да продума.

— Разкажи ми — каза след малко. — Разкажи ми целия си живот.

— Няма да го направя!

— Защо?

— Защото ти го искаш и защото ме държиш тук против волята ми.

Тя отново се замисли, очите й бяха много красиви, много тъжни.

— Ти дойде тук, за да ми повлияеш, да ме поучиш, нали?

Усмихнах й се, защото беше истина.

— Да, точно така, дъще. Сега ще ти кажа всичко. Това ще помогне ли?

В този момент, на втория ден от моето затворничество, всичко се промени, промени се чак до часа на моето освобождение. Досега не го осъзнавах, но то се промени.

Защото след това аз вече не се борех с нея. Не се борех с любовта си към нея, със страстта си към нея, които невинаги се смесваха, но винаги бяха живи.

Каквото и да се случваше в дните, които последваха, ние говорехме с часове, аз пиян, а тя трезва. Разказах й целия си живот, обсъждахме го, разказах й за всичко, което знам на този свят.

Накрая животът ми се превърна в постоянно пиянство, в любене и разговори; и между това дългите периоди на съзерцание на променящото се море.

По някое време, нямам представа точно кога — вероятно след пет дни, може и повече — тя ми донесе писалка и хартия и ме помоли да напиша за нея всичко, което знам за родословието си, за роднините на баща ми, за това как той е станал лекар като баща си, как и двамата са учили в Падуа и какво са изследвали и написали. Както и заглавията на книгите на баща ми.

Сторих това с удоволствие, въпреки че бях толкова пиян, че ми отне часове. След това легнах и се опитвах да си спомня предишния си живот, а тя отнесе писанията ми.

Междувременно бяха ушили красиви дрехи за мен, а тя караше прислужничките си да ме обличат всеки ден, въпреки че аз лежах напълно безразличен към подобни неща. Със същото безразличие позволявах да ми режат ноктите и да ми подрязват косата.

Не виждах нищо подозрително в това, смятах, че е просто педантично усърдие, към което почнах да привиквам. Но по-късно тя ми разкри, че от ризата ми е направена парцалена кукла, към която са пришити моите нокти, а на главата й е залепена моя коса.

Направо се вцепених, както и очакваше, без съмнение. Гледах я безмълвен как порязва пръста ми с ножа си и изцежда капки от кръвта ми върху куклата. Не, покапа я цялата с кръвта ми, докато не се превърна в червено нещо с руса коса.

— За бога, защо правиш това отвратително нещо? — попитах я.

— Знаеш защо — отвърна тя.

— О, значи смъртта ми е сигурна.

— Петир — каза тя почти умолително, а от очите й рукнаха сълзи. — Могат да минат години, преди да умреш, но тази кукла ми дава сила.

Не казах нищо. Когато тя си отиде, аз взех рома, който винаги бе до мен и който, естествено, беше много по-силен от виното, и се напих така, че си докарах ужасни кошмари.

Но късно през нощта този малък инцидент с куклата ме хвърли в дълбок ужас. Отидох отново до масата, взех писалката и написах за нея всичко, което знаех за демоните. Този път, без да си правя илюзията, че я предупреждавам — по-скоро я напътствах.

Усещах, че трябва да знае това.

Древните са вярвали в духове като нас, но са смятали, че те остаряват и умират. Плутарх разказва как Великия Пан накрая умрял и всички демони по света ридаели за него, защото осъзнали, че един ден и те ще умрат.

Когато били побеждавани, древните вярвали, че падналите им богове се превръщат в демони, които кръжат около руините на градовете и храмовете им. И че трябва да помни, че Сузан е призовала демона Лашър при древните камъни в Шотландия, а никой не знае кой ги е издигнал там.

Ранните християни вярвали, че езическите богове са демони, затова могат да бъдат призовавани чрез заклинания и проклятия.

Накрая обобщих, че всички тези поверия придават на духовете някаква плътност, защото ние знаем, че те са силни заради вярата ни в тях. И така, естествено, те могат да се превърнат в богове за онези, които ги призоват, а когато поклонниците им са победени и разпръснати, демоните могат отново да изчезнат в хаоса или се превръщат в по-слаби същества, които отвръщат на случайни магически призовавания.

Писах й още и за силата на демоните. Че те могат да създават илюзии за нас; че могат да се вселяват в телата ни; че могат да местят предмети; дори че могат да изглеждат като нас, макар че никой не знае как се материализират.

Колкото до Лашър, вярвах, че тялото му е от материя, събрана с помощта на силата му, но че той не може да поддържа тази форма много време.

Продължих да описвам как демонът ми се е явил — странните думи, които ми е казал, колко объркан съм бил, как тя трябва да се пази от това нещо, защото то може да е призрак на някой отдавна мъртъв човек — свързан с този свят, търсещ отмъщение, защото всички древни са вярвали, че духовете на хората, умрели млади или от насилствена смърт, могат да се превърнат в отмъстителни демони, докато духовете на добрите напускат този свят.

Каквото и друго да съм написал — а беше много — вече не го помня, защото бях много пиян и няма да се учудя, ако на следващия ден съм предал в нежните й ръце само някакви жалки драсканици. Но все пак се опитах да й обясня много неща въпреки протестите й, че вече ги е чувала.

Колкото до думите на Лашър онази сутрин, странното му предсказание, тя само се усмихваше и казваше, че речта му е съставена от фрагменти и в повечето от това, което казва, няма голям смисъл.

— Това само отчасти е така — предупредих я аз. — Той не е привикнал с езика, но не е така и с мисленето. Това е твоята грешка.

С отминаването на дните се отдавах все повече на рома и съня. Отварях очи само за да видя дали е дошла.

И точно когато полудявах от липсата й, дори бях готов да я пребия от гняв, тя се появяваше. Красива, гъвкава, мека в ръцете ми, олицетворение на цялата поезия, единственото лице, което бих рисувал безкрайно, ако бях Рембранд, единственото тяло, което един сукубус би приел, за да ме подчини напълно и завинаги на дявола.

Бях пренаситен и все пак жадувах за още. Изпълзявах от леглото само за да зърна морето. И се събуждах често, за да гледам дъжда и да се вслушвам в барабаненето му.

Защото дъждът тук беше великолепно топъл и нежен. Обичах песента му по покрива, пелената му, която улавяше светлината, когато вятърът я развяваше.

Спохождаха ме много мисли, Стефан, мисли, подхранени от самотата и топлината, от пеенето на птиците в далечината и от сладкия свеж въздух, който идеше от вълните, бучащи нежно на плажа под мен.

В малкия си затвор аз разбрах какво съм пропуснал в живота, но то е твърде просто и тъжно, за да мога да го изрека с думи. Понякога си се представях като лудия Лир, сложил цветя в косата си, превърнал се в крал на нищото, на пустошта.

Защото в това диво място бях станал съвсем първичен — учен, който изследва дъжда и морето.

Накрая, един късен следобед, когато светлината вече отмираше, аз се събудих от аромата на топла храна. Знаех, че цял ден съм пил и че тя не е идвала.

Изядох всичко, тъй като алкохолът никога не е потискал апетита ми. След това се преоблякох и седнах да помисля за случващото се с мен. Опитвах се да изчисля колко време съм бил затворен на това място.

Реших, че са минали дванайсет дни.

Но тогава си казах, че без значение колко съм унил, няма да пия нито капка повече. Че ако не се освободя, ще полудея.

Отвращавах се от слабостта си. Нахлузих ботушите, които не бях докосвал през цялото време, и облякох новото палто, което Шарлот ми бе донесла отдавна. Излязох на балюстрадата да погледна морето. Помислих си, че тя сигурно ще ме убие, но няма да ме пусне да си ида. Но все пак трябваше да опитам. Не можех да издържам повече.

Мина много време, а не бях пил нищо. Шарлот дойде. Беше изморена от цял ден езда и работа из плантацията. Когато ме видя облечен, с ботуши и палто, тя се свлече в креслото и зарида.

Не казах нищо, защото тя щеше да реши дали да изляза оттук, не аз.

Тогава тя каза:

— Бременна съм, чакам дете.

Отново не отговорих, но вече я познавах. Знаех, че е имало причина да не идва толкова време.

Накрая, когато тя не стори нищо, просто си седеше в креслото тъжна, със сведена глава, ридаеща, аз казах:

— Шарлот, пусни ме да си ида.

И тогава тя каза, че трябва да й се закълна, че ще напусна острова веднага. Че не бива да казвам на никого какво зная за нея и майка й, както и за случилото се между нас.

— Шарлот, ще се върна в Амстердам с първия холандски кораб, който видя на пристанището, и ние вече няма да се срещнем.

— Но ти трябва да се закълнеш, че няма да кажеш на никого — дори на братята си от Таламаска.

— Те знаят — отвърнах. — И ще им разкажа всичко, което се случи. Те са ми майка и баща.

— Петир, нима нямаш достатъчно ум дори да ме излъжеш?

— Шарлот, или ме пусни, или ме убий още сега.

Тя отново зарида, но аз чувствах единствено хлад към нея, хлад и към себе си. Дори не я погледнах, въпреки че страстта ми отново се надигаше.

Накрая тя избърса очи и рече:

— Накарах го да се закълне, че никога няма да те нарани. Той знае, че ще го лиша от обичта и доверието си, ако не ми се подчини.

— Сключила си договор с вятъра — казах аз.

— Той възразява, че ти ще разкриеш нашите тайни.

— Така и ще направя.

— Петир, обещай ми. Обещай ми така, че да може да чуе и той.

Обмислих това, защото исках да се измъкна от затвора си, да живея, да вярвам, че и двете неща все още са възможни. Накрая казах:

— Шарлот, никога няма да ти навредя. Моите братя и сестри от Таламаска не са свещеници или съдии. Те не са и вещици. Онова, което знаят за теб, е тайна в пълния смисъл на думата.

Тя ме погледна с тъжни, пълни със сълзи очи. После дойде при мен, целуна ме и въпреки че се опитвах да остана неподвижен, не успях.

— Още веднъж, Петир, още веднъж, но от сърце — каза тя, гласът й бе натежал от мъка и пълен с нега. — И тогава можеш да ме напуснеш завинаги, а аз никога няма да видя отново очите ти до деня, в който погледна очите на нашето дете.

Аз започнах да я целувам, защото вярвах, че ще ме пусне. Вярвах, че наистина ме обича; и в този последен час, в който лежахме заедно, аз вярвах, че може би наистина за нас няма закони, че между нас има любов, която никой никога няма да разбере.

— Обичам те, Шарлот — прошепнах. Целунах челото й, но тя не каза нищо. Не искаше да ме погледне.

Когато отново се облякох, тя извърна лице към възглавницата и заплака.

Тръгнах към вратата и открих, че изобщо не е залостена. Зачудих се колко ли пъти е оставяна така.

Но това вече нямаше значение. Исках само да си тръгна, ако този ужасен дух не ме спреше, и да не поглеждам назад, нито да говоря с нея отново, нито да долавям аромата на плътта й, нито да мисля за мекото докосване на устните й, на ръката й.

И затова този път не я помолих нито за кон, нито за карета, за да отида до Порт-о-Пренс. Реших, че просто трябва да си тръгна, без повече приказки.

Градът бе на час езда. Още нямаше полунощ, така че предполагах, че ще стигна дотам преди зазоряване. О, Стефан, благодаря на Бога, че не знаех какво пътуване ме чака! Никога нямаше да имам куража да тръгна!

Но нека прекъсна разказа си тук, защото пиша вече от дванайсет часа. Отново е полунощ и онова създание е наблизо.

Ще затворя писмото в желязната кутия, както и останалото, което съм написал, за да може поне тази част от разказа ми да стигне до теб, ако следващото бъде изгубено.

Обичам те, мой скъпи приятелю, и не очаквам да ми простиш. Само пази записките ми. Пази ги, защото тази история не е приключила и може да не приключи още поколения напред. Научих това от самия дух.

Твой верен на Таламаска: Петир ван Абел, Порт-о-Пренс.“

Шестнадесет

Досие на вещиците Мейфеър

Част 4

„Стефан,

След малко почивка започвам отново. Онова създание е тук. Само преди миг ми се яви, в познатия си вид, на сантиметри от мен. Накара свещта ми да угасне, макар че няма дъх, с който да го стори.

Трябваше да сляза долу да взема огън. Като се върнах, открих, че прозорците ми са отворени и се хлопат на вятъра, така че ги залостих. Мастилото ми беше разлято, но аз имам друго. Завивките бяха свалени от леглото, а книгите ми — разпилени из цялата стая.

Благодаря на Бога, металната кутия вече е на път към теб. Няма да уточнявам как точно, защото това създание може да чете.

Чудя се дали Шарлот не спи в спалнята си в Мей Феър и затова аз ставам жертва на тези номера.

Отворени са само бардаците и кръчмите; останалата част от този колониален град е притихнала.

Но нека разкажа събитията от предишната нощ възможно най-бързо…

Тръгнах пеша по пътя. Луната беше високо, пътят се виждаше добре с всичките си криволици и завои. Той се издига и после се спуска леко по възвишения, които едва ли могат да се нарекат хълмове.

Вървях бързо, с огромна енергия, почти зашеметен от свободата си, от мисълта, че духът не може да ме спре, и от сладкия аромат на свежия въздух. Реших, че сигурно ще стигна Порт-о-Пренс точно преди зазоряване.

Мислех си: «Жив съм! Свободен съм! И вероятно ще доживея да се върна в метрополията!».

С всяка стъпка, за моя изненада, вярата ми в това укрепваше, защото по време на пленничеството си се бях отказал от всякакви надежди за подобно нещо.

Но умът ми отново и отново бе завладяван от мисли за Шарлот, сякаш ми бе направена магия. Спомнях си я в леглото, където я оставих, и отново усетих слабост, дори ми мина мисълта, че съм пълен глупак да се откажа от такава красота и страст, защото наистина я обичах. Обичах я безумно! И какво толкова щеше да стане, мислех си аз, ако бях останал като неин любовник, за да видя раждането на многото ни деца, да живея в лукс, както ми бе предложила? Мисълта, че след часове ще бъда разделен от нея завинаги, ми се струваше непоносима.

Затова реших да не мисля за това. И започнах да пропъждам подобни мисли още в зародиш.

Вървях ли, вървях. От време на време зървах светлина в мрака над полето от двете ми страни. Веднъж ме подмина един конник, който отпраши с тропот по пътя, сякаш бързаше за някаква много важна мисия. Дори не ме забеляза. И аз продължих сам, в компанията на луната и звездите, като наум започнах да пиша писмото си до теб. Чудех се как да ти обясня всичко случило се.

Вероятно бях вървял почти час, когато в далечината пред мен видях някакъв човек. Просто стоеше и ме гледаше как приближавам. И най-странното бе, че беше холандец. Разбрах го по огромната му черна шапка.

Моята шапка бе останала в плантацията — не я бях виждал от момента, в който я подадох на робите преди вечерята първата нощ.

Сега, когато видях високия мъж пред себе си, аз се сетих за нея и ми домъчня. Зачудих се кой може да е този холандец, застанал до пътя и взиращ се в мен — изглеждаше като тъмна фигура с руса коса и руса брада.

Забавих крачка, защото колкото повече се приближавах, толкова по-странен ми се струваше непознатият. Защо изобщо стоеше така нелепо на пътя, в мрака. След това си рекох, че съм пълен глупак, че това е просто някакъв мъж и няма причина да се страхувам от него, въпреки че е тъмно.

Но още при тази мисъл аз се приближих достатъчно, за да видя лицето му. И в същия миг разбрах, че пред мен стои точно мое копие. Създанието изскочи пред мен, само на сантиметри от лицето ми, и проговори с моя глас.

— О, Петир, ти забрави шапката си! — извика то и се разсмя зловещо.

Паднах по гръб на пътя, сърцето ми бумтеше в гърдите. Създанието се надвеси над мен като лешояд и рече:

— Ела, Петир, вземи си шапката, защото виж какво направи, изпусна я в прахта!

— Махай се от мен! — изкрещях аз с ужас, обърнах се и прикрих глава с ръцете си. И тогава започнах да пълзя далече от съществото като някакъв жалък рак. После се изправих и се завтекох към него като бик, но срещнах единствено празното пространство.

На пътя нямаше никого, освен моята нещастна особа и черната шапка в прахта.

Разтреперан като дете, аз се наведох и я изтупах.

— Проклет да си, дух! — изпищях аз. — Ясни са ми номерата ти.

— Наистина ли? — чух глас до себе си. Този път бе женски. Извърнах се, за да видя кой говори… До мен стоеше Дебора, беше още момиче. Но след миг се стопи.

— Това не е тя — обявих аз, — а ти, дяволско изчадие!

Но, Стефан, този неин мимолетен образ ме прониза като меч в сърцето. Защото успях да видя детската й усмивка и проблясващите й очи. В гърлото ми се надигна ридание.

— Проклет да си, дух — прошепнах аз. Започнах да се озъртам в мрака, за да я видя отново. Исках да я зърна, истинска или илюзорна. И се почувствах като глупак.

Нощта беше тиха, но аз не смеех да се отпусна. Едва овладях треперенето си и си сложих шапката.

Продължих напред, но не така бързо както преди. Оглеждах се трескаво, очаквах да зърна лице, фигура, да разкрия поредния номер в мрака — банановите дървета се люлееха на бриза; онези огромни червени цветя клюмаха на тънките си стъбълца, провиснали над оградите покрай пътя.

Твърдо реших да гледам само напред. Но тогава чух някакви стъпки зад гърба си; чух нечие дишане. Крачката бе отмерена, нехармонична с моята. Точно когато реших да не й обръщам внимание, усетих горещия дъх на създанието в тила си.

— Проклет да си! — изкрещях отново и се извъртях. И тогава видях нещо ужасно да се извисява над мен — чудовищен образ на мен самия, но с оголен и искрящ череп вместо лице.

От празните очни орбити под русата коса и огромната холандска шапка излизаха пламъци.

— Върни се в ада! — извиках аз и отблъснах чудовището с всичка сила, когато то полетя към мен. Усетих горещината на пламъците. И там, където бях сигурен, че няма нищо, усетих твърди гърди.

Аз самият заревах като чудовище, започнах да се боря с него, опитвах се да го отблъсна и най-накрая то изчезна сред изпепеляваща вълна от топлина.

Бях паднал, без да се усетя. Стоях на колене, панталоните ми бяха раздрани. Не можех да мисля за нищо друго, освен за пламтящия череп. Тялото ми отново се затресе неконтролируемо. Нощта бе станала още по-черна, защото луната вече не бе високо в небето. Само Господ знае колко дълго трябваше да вървя, докато стигна Порт-о-Пренс.

— Е, добре, изчадие — извиках аз. — Вече няма да вярвам на очите си, каквото и да се появи пред мен.

И без да се колебая повече, аз се обърнах и се затичах по пътя. Тичах със сведени очи, докато не останах без дъх. Забавих крачка, но не вдигнах очи, гледах само в прахта под краката си.

Не мина много време и видях нечии крака до моите. Боси, кървящи крака. Опитах се да не им обръщам внимание, защото знаех, че не са истински. Надушвах горяща плът, но не вдигнах поглед, защото знаех, че не е истинска.

— Познавам игричките ти — казах аз. — Забраниха ти да ме нараниш, затова се опитваш да заобиколиш забраната. Искаш да ме подлудиш, нали така? — Тогава си спомних правилата на древните, че като му говоря, само му давам сили, затова престанах и занареждах старите молитви.

— Нека ме пазят всички сили на доброто, нека висшите духове ме защитават, нека нищо не ме нарани. Нека бялата светлина сияе над мен и ме пази от това изчадие.

Краката, които крачеха редом с моите, вече ги нямаше, нямаше я и вонята на горяща плът, но някъде отдалеко пред мен дочух зловещ звук. Сякаш се цепеше дърво, не, сякаш се цепеха много дървета и сякаш дънери бяха изтръгвани от земята.

Това не е илюзия, рекох си. Онова нещо изкоренява дървета и сега ще започне да ги хвърля на пътя пред мен.

Но продължих, уверен, че ще избегна всякакви опасности, не забравях, че то просто си играе с мен и не бива да попадам в капана му. Тогава видях мост напред и осъзнах, че съм стигнал до малката рекичка. А звуците, които чувах, идваха откъм гробището! Онова изчадие отваряше гробовете!

Завладя ме ужас, по-силен от всичко, което бях изпитал досега. Всички имаме своите страхове, Стефан. Човек може да се бори с тигри, но все пак да се страхува от най-дребния бръмбар. Друг може да успее да пробие вражеските редици, но да не е в състояние да остане в една стая с мъртвец.

За мен най-страшни са гробищата. И сега разбрах какво смята да прави онова създание. Мисълта, че трябва да мина по моста и да прекося гробището, ме ужаси дотолкова, че дрехите ми подгизнаха от пот. Сега звуците бяха доста по-силни; виждах как дърветата над гробището се олюляват, не знаех дали изобщо ще имам сили да продължа.

Но да остана на мястото си беше глупаво. Насилих се да тръгна и започнах да се приближавам бавно към моста. Тогава видях оскверненото гробище, видях ковчезите, изровени от меката влажна земя. Видях някакви създания да изпълзяват от тях, по-скоро да бъдат изваждани от тях, защото бяха напълно безжизнени и той ги движеше като марионетки!

— Бягай, Петир! — изкрещях аз и се опитах да изпълня собствената си команда.

Прекосих моста за миг, но видях, че мъртвите прииждат към мен от двете страни. Чувах ги! Чувах как изгнилите ковчези се трошат под краката им. Илюзия, номер, казах си отново, но когато първите ужасни трупове излязоха на пътя ми, се разпищях като истерична жена.

— Махайте се от мен! — виках аз, неспособен да отблъсна разложените ръце, които посягаха към мен. Просто се препъвах назад пред атаката им, докато не налетях заднешком върху някакъв изгнил труп и накрая се свлякох на колене.

Започнах да се моля, Стефан. Зовях през плач духа на баща си, духа на Ромер Франц, молех ги да ми помогнат! Мъртъвците вече ме обграждаха отвсякъде, връхлитаха ме. Вонята беше непоносима, защото някои от тях явно бяха погребани наскоро, а други вече бяха наполовина разложени, от трети пък се разнасяше просто миризма на пръст.

Ръцете и косата ми подгизнаха от отвратителната им слуз, а аз треперех, закрил главата си с длани.

И тогава чух съвсем ясно някакъв глас. Знаех, че е гласът на Ромер.

— Петир, те са мъртви! Те са като окапал плод в овощна градина. Стани и ги отблъсни; не можеш да ги оскърбиш!

Насърчен от тези думи, аз се изправих.

Хукнах отново, врязах се в тях, разблъсках ги, олюлявах се, за да запазя равновесие, и пак продължавах напред. Накрая свалих палтото си и започнах да го въртя, за да ги разгоня. Разбрах, че те са слаби и не могат да устоят на атаката ми. Въртях палтото си и си проправях път към края на гробището. А там отново се свлякох на колене, за да си поема дъх.

Още ги чувах зад себе си, чувах тропота на безжизнените им мъртви крака.

Погледнах през рамо и видях, че се опитват да ме последват — същински легион от страховити трупове, движени сякаш на конци.

Станах и продължих напред. Не облякох пак палтото си, защото бе изцапано в битката. А шапката си, прекрасната си шапка, бях загубил. След минути вече бях много далече от ходещите трупове. Предполагам, че той най-накрая ги е оставил да се свлекат на земята.

Краката ме боляха, гърдите ми горяха от усилието. Видях, че ръкавите ми са покрити с петна от битката. От косата ми висяха късчета мъртва плът. Целите ми ботуши бяха изпоцапани с гнилоч. Отвратителната смрад щеше да ме следва по целия път до града. Но все пак наоколо всичко беше тихо и спокойно. Изчадието си почиваше! Беше се изтощило. Сега не беше време да се тревожа за това как мириша и как изглеждам. Трябваше да бързам.

В отчаянието си започнах да говоря на Ромер:

— Какво да правя, Ромер! Знаеш, че това създание ще ме преследва чак до края на света.

Не получих отговор и реших, че съм си въобразил гласа му преди малко. Пък и знаех, че призракът може да заговори с неговия глас, ако продължа да мисля твърде дълго и усилено за Ромер, а това щеше да ме подлуди напълно.

Все още нищо не нарушаваше покоя. Небето изсветляваше. Чух по пътя зад мен да се задават карети. Полетата се пробуждаха. Щом стигнах до билото на възвишението, видях колониалния град под себе си и въздъхнах с огромно облекчение.

Една от колите приближаваше — малка паянтова дървена каруца, натоварена с плодове и зеленчуци за пазара, карана от двама светлокожи мулати. Те спряха и се втренчиха в мен. Аз заговорих на най-добрия си френски, че имам нужда от помощ и че Господ ще ги благослови, ако ми помогнат. После си спомних, че имам пари, поне преди имах, и зарових из джобовете си. Дадох на мулатите няколко ливри, които те приеха с благодарност, и аз се качих отзад на каруцата.

Облегнах се на огромна купчина зеленчуци и плодове и заспах. Каруцата се полюшваше и подскачаше, но аз се чувствах като в най-луксозната карета.

Щом потънах в сън, се видях отново в Амстердам, някаква ръка ме докосваше. Нежна ръка. Потупа ме по лявата длан и аз вдигнах дясната си ръка, за да отвърна със същото нежно потупване. Отворих очи и завъртях глава наляво. Видях изгорената и почерняла Дебора да се взира в мен — плешиво и сбръчкано същество, само сините очи бяха живи. Зъбите бяха оголени в ужасна усмивка под изгорените устни.

Изкрещях така силно, че изплаших коларите и коня. Изтърсих се на пътя, а конят препусна така, че мулатите не можаха да го спрат. Скоро вече бяха далече напред и превалиха билото.

Седнах с кръстосани крака и заплаках.

— Ах, ти, проклет дух! Какво искаш от мен, кажи ми, защо просто не ме убиеш. Със сигурност можеш да го направиш.

Не чух отговор, но знаех, че той е наблизо. Огледах се и го видях. Но сега не бе приел чудовищен вид. Беше си просто тъмнокос мъж с кожен жакет.

Изглеждаше съвсем материален, толкова материален, че чак бе огряван от светлината. Седеше на оградата край пътя. Взираше се замислено в мен, а лицето му не изразяваше нищо.

Аз също се втренчих в него, оглеждах го сякаш бе съвсем обикновен. И чак сега разбрах нещо много важно.

Изгорялото тяло на Дебора бе илюзия! Бе родено от собствения ми ум, той само го беше извадил оттам. Моят двойник също бе илюзия. Беше толкова съвършен, колкото отражението ми в огледалото. Другият демон, с когото се борих, също беше илюзия. Тежестта на тялото му беше илюзия.

Труповете обаче бяха истински, и все пак само мъртъвци, нищо повече.

Това пред мен обаче не беше илюзия — мъжът, седнал на оградата. Това беше тяло, сътворено от призрака.

— Да — каза той, но устните му отново не помръднаха. И аз разбрах защо. Защото той все още не можеше да ги накара да помръднат. — Но ще го направя — добави. — Ще го направя.

Продължих да се взирам в него. Вероятно в изтощението си бях изгубил напълно разсъдъка си, но изобщо не изпитвах страх.

Щом утринното слънце стана по-силно, видях, че лъчите минават през призрака! Видях частичките, от които бе направено създанието, да се въртят на светлината, като много гъст прах.

— Ти си просто прах — прошепнах аз, като мислех за библейската фраза. Но в същия този миг той започна да се разтваря във въздуха, избледня и после изчезна съвсем. Слънцето грееше над полето, по-красиво от всяко друго утринно слънце, което съм виждал.

Дали Шарлот се беше събудила? Дали тя го бе спряла?

Не мога да отговоря на този въпрос, може и никога да не разбера. Стигнах до квартирата си след по-малко от час, като първо се видях с агента и говорих с ханджията, както вече ти казах.

Сега вече е доста след полунощ по моя часовник, който сверих по този в хана днес по обяд. Онова създание от доста време е в стаята ми.

Вече повече от час то ту ми се появява в човешкия си облик, ту изчезва, наблюдава ме. Изниква ту в един, ту в друг ъгъл. Веднъж даже го зърнах да ме гледа от огледалото. Стефан, как е възможно един дух да върши подобни неща? Дали не ме лъжат очите? Със сигурност не може да е в огледалото! Но аз така и не вдигнах поглед към него и то накрая изчезна оттам.

Сега започна да мести мебелите в стаята, чува се звук като от плясък на криле. Трябва да се махна оттук, за да пусна това писмо с останалите.

Твой верен на Таламаска: Петир.“

„Стефан,

Зазорява се и всичките ми писма вече трябва да пътуват към теб. Корабът отплува преди час и колкото и да ми се искаше да се кача на него, не го направих. Защото ако това същество е решило да ме унищожи, по-добре да си играе с мен тук, докато писмата ми пътуват към теб в безопасност.

Страхувам се и че призракът може да притежава силата да потопи цял кораб, защото още когато стъпих на борда, за да говоря с капитана за доставянето на писмата, излезе такъв вятър и такъв порой забарабани по прозорците, че целият кораб се разлюля.

Разумът ми ми казва, че това създание не може да има подобна сила, но ако все пак греша… Не мога да си позволя да причиня това на останалите пътници.

Затова стоя тук, в една претъпкана кръчма в Порт-о-Пренс — втората, в която влизам тази сутрин — защото ме е страх да остана сам.

Преди малко, веднага щом се върнах от пристанището, онова нещо ме изплаши ужасно — привидя ми се, че някаква жена пада пред една летяща по улицата карета и аз се хвърлих на пътя на конете, за да я спася. Но в следващия миг открих, че няма никаква жена, и аз самият за малко да загина. О, как ме проклинаше кочияшът, крещеше, че съм луд.

И сигурно точно така съм изглеждал. Щом влязох в първата кръчма, заспах за около четвърт час и бях събуден от пламъци около мен. Бях преобърнал свещта в разлятото бренди. Изгониха ме и ми казаха да харча парите си другаде. А онова създание стоеше в сянката зад огнището. Сигурно щеше да се усмихва, ако можеше да накара восъчното си лице да се раздвижи. Моля те, обърни внимание на следното: когато то приема обичайния си облик, изглежда като човек, който не може да контролира тялото си.

И все пак моето разбиране за неговата природа и възможности е доста несъвършено. Много съм изморен, Стефан. Качих се пак в стаята си и се опитах да поспя, но то ме изблъска от кревата.

Дори тук, в тази оживена кръчма, пълна с нощни пияници и пристигнали рано в града пътници, то си играе с мен и никой не разбира това. Защото никой не знае, че образът на Ромер, който седи до огъня, не е истински. Или че жената, която се появи за миг на стълбите, е Гертруд — мъртва от двайсет години. Призракът вади тези образи от ума ми, макар че не зная как.

Опитах се да поговоря с него на улицата. Умолявах го да ми каже какво иска. Дали има шанс да остана жив? Какво да направя за него, че да престане с дяволските си номера? И дали Шарлот го кара да прави всичко това?

Седнах тук и си поръчах вино, защото отново бях ожаднял. Изпих твърде много от него. И тогава го видях — движеше писалката ми и надраска на хартията това: «Петир ще умре».

Прилагам го към писмото, защото е писано от самия призрак. Аз лично не смея да го докосна. Но вероятно Александър може да положи ръце върху хартията и да научи нещо от нея. Аз не успях да разбера повече от това, че ние с него заедно можем да създаваме образи, които могат да подлудят и прогонят самия Исус от пустинята.

Сега зная, че има само едно спасение за мен. Веднага щом довърша това писмо и го предам на агента ни, ще отида при Шарлот, за да я накарам да възпре това създание. Нищо друго не може да се направи, Стефан. Само Шарлот може да ме спаси. Моля се да стигна до Мей Феър невредим.

Ще наема кон и ще тръгна в късното утро, защото по това време пътят е оживен. Пък и Шарлот ще е будна и ще контролира призрака.

Но ме терзае едно ужасно опасение, приятелю, и то е, че Шарлот знае какво прави този демон с мен и че тя го кара да върши това. Че Шарлот е авторът на целия този сатанински план.

Ако повече не получиш вест от мен — позволи ми да ти припомня, че холандските кораби ежедневно отплават оттук за нашия прекрасен град — моля те, направи следното. Пиши на вещицата за моето изчезване. Но нека писмото ти да не идва от метрополията и обратният адрес да е такъв, че да не позволи на този демон да проникне зад нашите стени.

Моля те, недей, недей изпраща никого да ме търси! Защото тук той ще намери единствено злата си съдба.

Опитай се да разбереш още за тази жена от други източници и помни, че детето, което тя ще роди след девет месеца, сигурно е мое.

Какво друго да ти кажа?

След смъртта си ще се опитам да се свържа с теб или с Александър, ако това е възможно. Но скъпи мой приятелю, страхувам се, че няма нищо след смъртта, че ме чака единствено мрак и че времето ми в светлината вече изтича.

Но не съжалявам за нищо в тези последни часове. Таламаска беше моят живот и аз прекарах много години в защита на невинните и в търсене на знание. Обичам ви, мои братя и сестри. Помнете ме не със слабостите ми, не с греховете или с грешките ми, а с това, че ви обичах.

О, позволи ми да ти кажа какво се случи току-що, защото то е наистина много интересно.

Видях отново Ромер, моя обичан Ромер, първия директор на нашия орден, когото съм познавал и обичал. Той ми се стори толкова млад, толкова прекрасен. Така се зарадвах да го видя, че чак се разридах и не ми се щеше образът да изчезва.

Защо пък не, рекох си, щом като идва от моя ум и този дявол дори не знае какво прави? Затова заговорих на Ромер.

Казах му:

— Мой скъпи Ромер, само ако знаеш колко ми липсваш. Къде беше и какво научи?

И тогава едрата и красива фигура на Ромер тръгна към мен. Вече знаех, че никой друг не го вижда, защото всички ме гледаха с почуда — мърморещ на себе си глупак. Но не ми пукаше. Казах му:

— Седни при мен, Ромер, пийни с мен.

Тогава моят любим учител седна до мен и се облегна на масата. А после заговори някакви напълно неразбираеми неща. Никога не си чувал подобен език. Каза ми, че ще ме съблече насред кръчмата и ще ми достави удоволствие, което искал да направи още докато съм бил момче, и дори го правел, през нощта идвал в стаята ми и се смеел след това, като позволявал на другите да гледат.

Сигурно съм приличал на статуя. Взирах се в лицето на това чудовище, което ми шепнеше тези гнусотии с усмивката на Ромер, като някаква стара мръсница. Когато най-сетне устните му спряха да мърдат, устата му стана по-голяма и по-голяма, а езикът в нея — съвсем черен, огромен и лъскав като гръб на кит.

Като кукла на конци аз посегнах към писалката си, натопих я в мастилото и започнах да ти пиша това. Сега нещото вече го няма.

Но знаеш ли какво стори то, Стефан? Обърна съзнанието ми навътре. Накара ме да ти кажа една тайна. Разбира се, моят обичен Ромер никога не си е позволявал подобни неща с мен! Но навремето ми се искаше да го направи! И този дявол измъкна това откровение от мен — когато бях момче и лежах в леглото си, аз мечтаех Ромер да дойде, да дръпне завивките и да легне при мен. Мечтаех за подобни неща!

Ако миналата година ме бе попитал дали някога съм си помислял подобно нещо, щях да ти кажа, че не е вярно. Но то е вярно и демонът ми го припомни. Дали не трябва да му благодаря?

Може би той е в състояние да върне майка ми и двамата с нея да седнем отново до огъня и да попеем.

Ще тръгвам. Слънцето вече изгря. Изчадието не е наблизо. Ще оставя това писмо на нашия агент, преди да се отправя към Мей Феър. Това е, ако не ме спрат местните власти и не ме хвърлят в затвора. Наистина изглеждам като вагабонтин и умопобъркан. Шарлот ще ми помогне. Шарлот ще обуздае този демон.

Какво друго да ти кажа?

Петир.“

Бележка за архива:

Това е последното писмо от Петир ван Абел

За смъртта на Петир ван Абел

Обобщение на двайсет и трите писма и множество доклади към досиетата.

(Виж описа)

„Две седмици след като последното писмо на Петир било получено в метрополията, до ордена достигнала вест от Ян ван Клаусен, холандски търговец в Порт-о-Пренс, че той е мъртъв. Това писмо е датирано само двайсет и четири часа след последното писмо на Петир. Тялото му било открито двайсет часа след като е наел кон от заемните конюшни и е отпътувал от Порт-о-Пренс.

Местните власти предполагали, че Петир е бил нападнат по пътя, вероятно е налетял на банда избягали роби рано сутринта. Сигурно ги е сварил да оскверняват гробището, в което са били създали значителен хаос само ден или два преди това. Първоначалното оскверняване е причинило голямо вълнение сред местните роби, които, за ужас на своите господари, отказали да участват във възстановяването му. Затова то е било още в състояние на значителен безпорядък и пусто, когато Петир е бил нападнат.

Очевидно той е бил пребит и отнесен в голяма тухлена крипта, чийто вход е бил запречен от паднало дърво и срутване на отломки. Когато са го открили, пръстите на дясната му ръка са били заровени в отломките, сякаш се е опитвал да си прокопае път навън. Два пръста на лявата му ръка са били отрязани и не са намерени.

Осквернителите на гробището и убиецът така и не били открити. А фактът, че парите на Петир, златният му часовник и документите му не били откраднати, прави смъртта му още по-мистериозна.

Възстановяването на гробището всъщност довело до бързото откриване на останките на Петир. Въпреки множеството наранявания по главата, той бил разпознат съвсем лесно от Ван Клаусен, както и от Шарлот Фонтене, която пристигнала в Порт-о-Пренс, щом чула за смъртта му и била толкова силно разстроена, че се поболяла от скръб.

Ван Клаусен върнал останките му на метрополията и по повелята на ордена се заел с по-нататъшни разследвания на смъртта му.

Архивите съдържат писма не само от и до Ван Клаусен, но и от и до неколцина свещеници от колонията, както и до други хора.

Не било открито нищо от съществена важност, освен че Петир бил смятан за луд през последния си ден в Порт-о-Пренс и не спирал да настоява писмата му да бъдат изпратени в Амстердам, както и за това, че метрополията трябва да бъде уведомена в случай, че той се спомине.

Има няколко споменавания, че той е бил в компанията на странен тъмнокос млад мъж, с когото е разговарял доста дълго.

Не е ясно как трябва да бъдат интерпретирани подобни свидетелства. Но в следващите части от тези досиета има анализ на Лашър и неговите сили. За сега ще кажем само, че и други хора са виждали Лашър с Петир и са уверени, че Лашър е човешко същество.

Чрез Ян ван Клаусен Стефан Франк изпратил на Шарлот Фонтене писмо, което не можело да бъде разбрано от никой друг и в което обяснил онова, което Петир му е писал в последните си часове и я умолявал да вземе предвид предупрежденията му.

Никакъв отговор не бил получен.

Оскверняването на гробището, както и убийството на Петир, довело до неговото изоставяне. Там вече не били извършвани погребения и някои от телата били преместени другаде. Дори сто години по-късно за мястото се говорело като за «обитавано от духове».

Преди последните писма на Петир да достигнат Амстердам, Александър обявил на останалите членове на метрополията, че Петир е мъртъв и помолил портретът на Дебора Мейфеър да бъде свален от стената.

Стефан Франк изпълнил молбата му и сега портретът се съхранява в подземията.

Александър положил длани върху парчето хартия, на което Лашър бил написал думите «Петир ще умре», и казал само, че думите са истина, но че призракът е «лъжец».

Не успял да долови нищо повече, но предупредил Стефан Франк да изпълни желанието на Петир да не изпраща никого в Порт-о-Пренс, за да говори с Шарлот, защото там го чакала сигурна смърт.

Стефан Франк често се опитвал да осъществи контакт с духа на Петир ван Абел. Той докладвал с облекчение отново и отново чрез бележките си за досието, че опитите му са се оказали провал и затова бил убеден, че духът на Петир вече е «преминал в по-висше селение».

Истории за духове, отнасящи се до онази част от пътя, където Петир е умрял, са записвани в архивите чак до 1959 година. Обаче в никоя от тях не се споменава позната отпреди фигура.

С това завършва изследването на вещиците Мейфеър, проведено от Петир ван Абел, който, според неговите собствени доклади, е и един от техните предци.

Историята продължава…

Моля, преминете към Част 5.“

Седемнадесет

Досие на вещиците Мейфеър

Част 5

Семейство Мейфеър от 1689 до 1900 г.

Преразказано от Аарън Лайтнър

„След смъртта на Петир, Стефан Франк решава да не предприема никакъв пряк контакт с вещиците Мейфеър. Това му решение е поддържано и от наследниците му — Мартин Гелър и Ричард Крамър.

Макар че мнозина членове са молили ордена да им бъде разрешен подобен контакт, решението на управителното тяло винаги е било категорично против това. Тази забрана остава в сила чак до двайсети век.

И все пак орденът продължава разследването си на вещиците Мейфеър отдалече. Често е търсена информация от хора в колонията, които не са и подозирали каква е причината на разследването, нито какво е значението на сведенията, които предоставят.

Методи на разследване

През всички тези години Таламаска развива мрежа от «наблюдатели» из целия свят, които изпращат в метрополията изрезки от вестници и информация за слухове. В Сан Доминго е имало няколко души, предоставяли подобни сведения, включително и холандски търговци, които са смятали, че това е чисто търговска операция, както и неколцина други от колонията, на които е било казано, че хора в Европа биха платили скъпо за всяка информация за семейство Мейфеър. По онова време не е имало професионални детективи, както в двайсети век. И все пак е било събрано изумително количество информация.

Бележките в архивите са кратки и често написани набързо. Понякога те представляват не повече от малки интродукции към приложения материал.

Информацията за завещанието на Мейфеър е събирана тайно и вероятно незаконно от хора в банките, които са били подкупвани за целта. Таламаска винаги използва подобни методи за събиране на данни, а в онези години е действала дори още по-безскрупулно. Обичайното извинение за това и тогава и сега е, че сведенията, събрани по този начин, са достъпни за малцина. Никога не са разгласявани лични преписки, нито пък информацията е била използвана за някакви криминални деяния.

Картини на къщата в плантацията и портрети на членове от семейството са били набавяни по най-различни начини. Един портрет на Жан Луис Мейфеър е придобита от недоволен художник, след като дамата е отказала поръчката. По подобен начин е придобита една дагеротипия на Катерин и нейния съпруг Дарси Монахан, тъй като семейството е купило само пет от десетте снимки, направени при сеанса.

От време на време са постъпвали сведения, че семейство Мейфеър знае за нашето съществуване, както и за наблюденията ни. Поне един от хората ни — французин, който за известно време е бил надзирател в плантацията на Мейфеър в Сан Доминго — умира при доста странни и жестоки обстоятелства. Това води до още по-голяма секретност и предпазливост, затова през последвалите години постъпилата информация намалява.

Голяма част от оригиналните материали са в лошо състояние, обаче са направени много копия и фотографии на тези доклади, така че работата по случая продължава с усърдие.

За разказа, който четете

Историята, която следва, е резюме, основано върху всички събрани материали и бележки, включително и няколко по-ранни откъслечни разкази на френски, латински и на латинския код на Таламаска. Пълен опис на тези материали е приложен към кутиите с документи в Архива в Лондон.

Започнах да работя по тази история през 1945 година, когато станах член на Таламаска и преди да се включа директно в разследването на вещиците Мейфеър. Завърших първата пълна версия на тези материали през 1956 година и оттогава я допълвам непрекъснато. Пълното преразглеждане направих през 1979 година, когато цялата история, включително и докладите на Петир ван Абел, беше въведена в компютърната система на Таламаска. Оттогава попълването на материали по случая стана изключително лесно.

Не бях въвлечен директно в случая «Мейфеър» до 1958 година. За себе си ще разкажа, когато му дойде времето.

Аарън Лайтнър, януари, 1989

Историята продължава

Шарлот Мейфеър Фонтене доживяла до седемдесет и шест годишна възраст и починала през 1743 г., като дотогава е родила пет деца и се е сдобила със седемнайсет внуци. През целия й живот Мей Феър си останала най-проспериращата плантация в Сан Доминго. Няколко от внуците й се върнали във Франция, а някои техни наследници загинали по време на Революцията в края на века.

Първородният син на Шарлот от съпруга й Антоан не наследил болестта на баща си и израснал съвсем здрав, оженил се и имал седем деца. И все пак плантацията Мей Феър се водела негова само по име. В действителност тя била наследена от дъщерята на Шарлот — Жан Луис, родена девет месеца след смъртта на Петир.

През целия си живот Антоан Фонтене III се подчинявал на Жан Луис и на нейния брат близнак Петер, който никога не бил наричан с френското Пиер. Няма съмнение, че те са деца на Петир ван Абел, защото и двамата били светли, със светлокестенява коса и светли очи.

Шарлот родила още две момчета преди смъртта на недъгавия си съпруг. Слуховете в колонията посочват двама различни мъже за техни бащи. След като пораснали, и двете момчета заминали за Франция, където използвали фамилията Фонтене.

Жан Луис присъствала в официалните документи единствено под името Мейфеър и въпреки че се омъжила млада за разпуснат пияница, неин спътник в живота винаги бил брат й Петер, който така и не се оженил. Той умрял часове преди нея, през 1771 година. Никой не е оспорвал законността на решението й да използва името Мейфеър — просто са приели обяснението й, че това е семейна традиция. По-късно единствената й дъщеря, Анжелик, е сторила същото.

Шарлот носела смарагдовата огърлица на майка си до смъртта си. После тя станала притежание на Жан Луис и преминала към петото й дете — Анжелик, родена през 1725 година. Когато тя се родила, съпругът на Жан Луис вече бил луд и затворен в «малка къща» в имението, която по описанията много напомня къщата, в която е бил затворен Петир преди години.

Много е съмнително този мъж да е баща на Анжелик. Най-вероятно е, макар че не е сигурно, тя да е дете на Жан Луис от брат й Петер.

Анжелик наричала Петер «татко» пред всички и слугите говорели, че тя наистина го мисли за свой баща, тъй като не е познавала лудия, който през последните си години бил окован като див звяр в малката къща. Трябва да се отбележи, че лечението на този безумец не е било смятано за жестоко или необичайно от онези, които са познавали семейството.

Говорело се и че Жан Луис и Петер споделяли съседни спални и веранди, пристроени към старата плантация скоро след сватбата на Жан Луис.

Каквито и слухове да са се носили около тайните навици на това семейство, Жан Луис явно е притежавала същата власт, каквато и Шарлот е имала над околните. Отнасяла се към робите си с голяма щедрост и лично внимание, и то във време, прочуто точно с обратното.

Жан Луис е описвана като изключително красива жена, много ухажвана и много търсена. Никога не е смятана за зла, зловеща или пък за вещица. Хората, с които Таламаска влизала в контакт по нейно време, не знаели нищо за европейските корени на семейството.

Избягали роби често отивали при Жан Луис, за да ги защити от жестоките им господари. Тя купувала подобни нещастници и те й били верни до гроб. Жан Луис олицетворявала закона в Мей Феър и наистина екзекутирала роби за предателство. Това обаче не я лишавало от любовта на останалите.

Анжелик била любимото дете на Жан Луис, а тя, от своя страна, била много предана на баба си Шарлот, и дори стояла до леглото й в часа на смъртта й.

В нощта на смъртта на Шарлот над Мей Феър се разразила ужасна буря, която не стихнала чак до сутринта, когато един от братята на Анжелик бил открит мъртъв.

Анжелик се омъжила за много красив и богат плантатор на име Винсент Сейнт Кристоф през 1755 г. и след пет години родила Мари Клодет Мейфеър, която по-късно се оженила за Хенри Мари Ландри и станала първата вещица Мейфеър, която се преселила в Луизиана. Анжелик имала и двама сина, един от които починал още като дете, а вторият — Лестан, доживял дълбока старост.

Всички доказателства сочат, че Анжелик е обичала Винсент Сейнт Кристоф и му е била вярна през целия си живот. Мари Клодет също е била много привързана към него и, изглежда, няма съмнение, че той е истинският й баща.

Портретите на Анжелик, с които разполагаме, показват, че не е била толкова красива, колкото майка си и дъщеря си. Чертите й са по-дребни, очите — също. Но все пак е била изключително привлекателна, с много къдрава тъмнокафява коса и е била смятана за красавица.

Мари Клодет обаче била изключително хубава — много приличала на красивия си баща, както и на майка си. Имала много тъмна коса и сини очи и била изключително дребна и деликатна. Съпругът й, Хенри Мари Ландри, също е бил хубав мъж. Всъщност за това семейство се говорело, че винаги се женят за красавци и никога за пари или по любов.

Винсент Сейнт Кристоф бил нежна душа. Обичал да рисува и да свири на китара. Прекарвал много време при едно малко езерце, изградено специално за него в плантацията. Там съчинявал песни, които след това пеел на Анжелик. След смъртта му Анжелик имала няколко любовници, но отказвала да се омъжи повторно. Това също е много характерно за жените Мейфеър — обикновено те се омъжват само веднъж (или поне само веднъж удачно).

Онова, което най-добре характеризирало това семейство по времето на Шарлот, Жан Луис, Анжелик и Мари Клодет, били порядъчността, богатството и силата. Богатството на Мейфеър било легендарно в Карибите и онези, които влизали в спор със семейството, се натъквали на такава жестокост, че и за нея тръгнали слухове. Говорело се, че противопоставянето на семейство Мейфеър носи «лош късмет».

Робите се отнасяли към Шарлот, Жан Луис, Анжелик и Мари Клодет като към могъщи магьосници. Ходели при тях, за да бъдат изцерени от болести, и вярвали, че господарките им «знаят» всичко.

Но няма сведения друг, освен робите да е приемал тези истории на сериозно, нито пък се знае вещиците Мейфеър да са събуждали някакви подозрения или «ирационален» страх сред равните си. Никой не се е опитвал да оспорва превъзходството на това семейство. Хората жадували да бъдат поканени в имението. Семейството давало често богати приеми. Както жените, така и мъжете били смятани за много изгодни партии за женитба.

Не е ясно доколко останалите членове на семейството са били в течение на силите на вещиците. Анжелик е имала брат и сестра, които емигрирали във Франция, и още един брат — Морис, който останал у дома. Той имал двама сина — Луис-Пиер и Мартин — които също се оженили и останали като част от семейството в Сан Доминго. По-късно те се преселили в Луизиана с Мари Клодет и Морис под името Мейфеър, което носят наследниците им в Луизиана и до ден-днешен.

От шестте деца на Анжелик две момичета умират рано, две момчета емигрират във Франция, а третият — Лестан отива в Луизиана със сестра си Мари Клодет.

Мъжете в семейството никога не са се опитвали да си присвоят контрола върху плантацията и богатството, макар че по френските закони и двете са се полагали на тях. Напротив — те явно са приемали доминацията на избраните жени; а финансовите записи, както и слуховете, показват, че са били изключително богати хора.

Вероятно им е била изплащана някаква компенсация за това им подчинено положение, или пък те са го приемали съвсем естествено. Не са запазени никакви истории за семейни свади или протести. Братът на Анжелик, който умрял по време на бурята в нощта на смъртта на Шарлот, бил малко момче, мило и мълчаливо по природа. Другият й брат, Морис, бил познат като сговорчив и добродушен човек, който участвал в управлението на плантацията.

Няколко от наследниците на преселилите се във Франция през осемнайсети век братя, са участвали във Френската революция. Никой от емигриралите преди 1770 година не е носил името Мейфеър и затова Таламаска е изгубила следите на тези разклонения на рода.

През цялото време всички в семейството са били католици. Те даже подпомагали католическата църква в Сан Доминго, а един от синовете на Пиер Фонтене, девера на Шарлот, станал свещеник. Две жени от семейството са станали кармелитки. Една е участвала във Френската революция наред с всички останали членове на общината.

Парите на колониалното семейство, трупани през всички тези години от търговията със захар, тютюн и кафе с Европа и Северна Америка, често били депозирани в чуждестранни банки. Богатството им било огромно дори по мерките на мултимилионерите на Испаньола. Семейството като че ли винаги разполагало с фантастични количества злато и бижута. Това изобщо не било типично за плантаторите, чиито богатства обикновено били свързани със земята и реколтата.

Благодарение на това семейство Мейфеър оцеляло след Хаитянската революция, без да изгуби състоянието си, макар че всичките му поземлени имоти на острова били безвъзвратно изгубени.

Мари Клодет постановява така нареченото «Завещание на Мейфеър» през 1789 г., точно преди революцията, която принудила семейството да напусне Сан Доминго. По това време родителите й били вече мъртви. По-късно, след като се преселила в Луизиана, тя доразвила клаузите в завещанието. Изтеглила голяма част от парите си от холандските банки и ги прехвърлила в Рим, Лондон и Ню Йорк.

Завещанието

Завещанието е извънредно сложна, квазизаконна серия от споразумения, прокарана главно чрез банките, които съхранявали парите. С него се установявало богатство, което не подлежало на законите за унаследяване на която и да било страна. В същността си то представлявало следното — огромното състояние на Мейфеър, в пари и имущество, се предавало в ръцете на една жена от всяко поколение, която приживе определяла своя наследница. Ако наследницата починела, преди да получи наследството, парите отивали при най-голямата от дъщерите й. Само ако нямало жива наследница, наследството можело да бъде предадено на мъж. Обаче главната наследница имала правото да остави богатството си на мъж, ако такова било желанието й.

Доколкото е известно на Таламаска, наследниците на завещанието никога не са умирали, преди да влязат в правата си, така че богатството никога не е оставало в ръцете на мъжки наследник. Роуан Мейфеър, най-младата от вещиците Мейфеър, е избрана още при рождението си от майка си Деидре, която пък е избрана при рождението си от Анта, а тя от Стела, и така нататък.

И все пак в историята на семейството е имало моменти, когато този избор е бил променян. Например Мари Клодет е избрала първата си дъщеря — Клер Мари, но по-късно е променила решението си и е избрала Маргьорит, третото си дете. Няма сведение Клер Мари да е знаела, че е избрана, но Маргьорит е знаела, че е наследница много преди смъртта на Мари Клодет.

Завещанието осигурява също и огромни обезщетения за братята и сестрите на наследницата във всяко поколение, като жените обикновено получавали два пъти повече от мъжете. Обаче никой член на семейството нямало да получи нищо, ако не приеме публично и завинаги името Мейфеър. Там, където законите не позволявали наследниците да използват името легално, те все пак оставали верни на традицията си и властите не ги закачали.

По този начин името Мейфеър се запазило и до днес. В много случаи членове на семейството оставяли това изискване към наследниците си заедно със състоянието си, макар че юридически не е било необходимо, в случай че те не са били преки наследници по смисъла на Завещанието.

Оригиналното завещание съдържало и комплекс от клаузи, с които се давала възможност за подпомагане на нуждаещи се членове на семейство Мейфеър, стига те да са запазили това име и да произхождат от хора, запазили фамилията. Наследникът можел също да остави до десет процента от завещанието на други Мейфеър, които не били негови деца, но отново при условието въпросният член на семейството да носи тази фамилия. В противен случай клаузите по завещанието се смятали за невалидни.

През двайсети век множество «братовчеди» са получавали пари от завещанието, предимно чрез Мери Бет Мейфеър и нейната дъщеря Стела, някои дори чрез Деидре, чиито пари били управлявани от Кортланд Мейфеър. Много от тези хора сега са богати, тъй като парите им били давани предимно във връзка с инвестиции или бизнес начинания, одобрени от главната наследница или неин пълномощник.

Таламаска знае за около петстотин и петдесет наследници, всички с фамилията Мейфеър. Едва ли и половината от тези хора познават основното семейство в Ню Орлиънс и знаят за завещанието, въпреки че са отдалечени с няколко поколения от правото да наследят богатството.

Стела е събрала около четиристотин Мейфеър и свързани с тях семейства през 1927 година в къщата на Първа улица. Има голям брой свидетелства, че тя се е интересувала предимно от онези членове на рода, които обладават свръхестествени способности. Но нейната история ще бъде разказана по-късно.

Потомци

Таламаска е разследвала множество потомци и е открила, че сред тях често се срещат хора с умерено силни психични заложби. При някои обаче те са много по-развити. В рода често се говори за предците, вещиците от Сан Доминго, и за това, че са били «любовници на Дявола» и са му продали душите си, за да ги направи богати.

Тези истории сега се разказват лековато, често с ирония или с почуда и любопитство, и повечето от потомците, с които Таламаска е осъществила ограничен контакт, не знаят всъщност нищо конкретно за своята история. Те не знаят дори имената на «вещиците». Не знаят нищо за Сузан или Дебора, макар че обичат да се шегуват с изявления от рода на «нашите предци са били изгаряни на клади в Европа» и «ние имаме дълга история във вещерството». Имат и доста смътни представи за завещанието — знаят, че един-единствен човек е главният наследник и името му, но нищо повече.

Потомците в региона на Ню Орлиънс обаче, знаят доста за преките наследници на рода. Те присъстват на раждания и погребения, събирали са се по всякакви поводи по времето на Мери Бет и Стела, както ще видим по-нататък. Таламаска разполага с множество техни снимки, както персонални, така и от семейни срещи.

Сред тях изобщо не са необичайни истории за явявания на призраци, гадаене на бъдещето, «телефонни разговори от отвъдното», както и умерена телекинеза. Потомци на рода, които нямат почти нищо общо със семейството от Ню Орлиънс, са споменавани поне в десетина различни истории за призраци. Трима далечни родственици са показали изключителни способности, но няма доказателства, че са ги разбрали или използвали за някаква цел. Доколкото знаем, те нямат никаква връзка с вещиците, със завещанието, със смарагдовата огърлица или с Лашър.

Говори се, че всички Мейфеър «чувстват», когато наследницата на завещанието умре.

Потомците на рода се страхуват от Карлота Мейфеър, опекун на Деидре Мейфеър, настоящата наследница, и говорят, че тя е «вещица», но не в смисъла на настоящото разследване, а просто като нарицателно за неприятна жена.

Резюме на материалите, свързани с годините в Сан Доминго

Ако се върнем към осемнайсети век, можем да кажем, че семейството неизменно се е характеризирало със сила, успех и богатство, с дълголетие и здрави роднински връзки. Вещиците от този период трябва също да бъдат окачествени като особено успешни. Без съмнение може да се предположи, че през този период те са контролирали напълно Лашър за своя собствена изгода. Но все пак трябва да отбележим, че не знаем дали това е истина. Просто нямаме никакво доказателство за противното. Няма свидетели, които да са виждали Лашър. Няма свидетелства за някаква трагедия в семейството.

Нещастните случаи, сполетяващи враговете на Мейфеър, неизменното натрупване на бижута и злато, безбройните истории на робите за всемогъществото на техните господарки са всъщност единствените доказателства за някаква свръхестествена намеса, но все пак те не могат да се смятат за неоспорими.

По-близките наблюдения, осъществени от опитни агенти, може би щяха да разкажат съвсем различна история.

Семейство Мейфеър, Луизиана

Деветнадесети век

Няколко дни преди Хаитянската революция (единственият успешен робски бунт в историята) Мари Клодет била предупредена от робите си, че и тя, и семейството й могат да бъдат избити. Тогава заедно с децата си, брат си Лестан, жена му и децата му, както и чичо й Морис и двамата му сина, заедно с техните съпруги и деца, тя избягала с огромно количество лични вещи, натоварени на цял керван от карети, и напуснала Мей Феър от най-близкото пристанище. Около петдесетина от личните роби на Мари Клодет, половината от които със смесена кръв, даже неколцина без съмнение потомци на мъжете Мейфеър, тръгнали със семействата си към Луизиана. Можем да предполагаме, че с тях са отпътували и множество книги и записки, тъй като впоследствие били четени от други хора, както тук ще стане ясно.

Още щом пристигнали в Луизиана, Таламаска вече била в състояние да събира информация за тях там. Няколко от контактите ни в Луизиана вече били установени във връзка с две драматични явявания на призраци в града; и поне двама от нашите членове били посетили Ню Орлиънс — един, за да разследва явяването на призраците, а друг — на път към други места в Юга.

Друга причина за увеличаването на сведенията бил фактът, че семейство Мейфеър като че започнало да става все по-открито за наблюдение. Откъснати от позициите си в онова почти феодално общество и извън изолацията на Сан Доминго, те влезли в контакт с безброй много хора, включително търговци, свещеници, брокери, колониални чиновници и прочее. Богатството им, както и внезапната им поява на сцената, привлекли доста интерес.

За тях се разказвали всякакви истории още от момента, в който стъпили на тази земя. А по-късно потокът от информация ставал все по-пълноводен.

Промените през деветнайсети век също допринесли неизбежно за все по-нарастващата осведоменост. Развитието на пресата и периодичните издания, все по-засилващата се тенденция да се водят обширни отчети, както и изобретяването на фотографията са улеснили значително събирането на по-детайлни данни за историята на семейство Мейфеър.

Разрастването на Ню Орлиънс като богат и проспериращ пристанищен град осигурило среда, в която мнозина можели да бъдат разпитвани за Мейфеър, без никой да забележи това.

Но онова, което не трябва да забравяме, докато изучаваме по-нататъшната история на семейството, е следното: въпреки драматичните промени в него през деветнайсети век, е възможно то изобщо да не се е променило. Привидната промяна може да е просто следствие от различните методи на разследване. Сега научаваме повече за онова, което става зад затворените врати.

С други думи, ако знаехме повече за годините в Сан Доминго, можехме да съзрем по-силна приемственост. И отново — може и да не е така.

Какъвто и да е случаят, вещиците през деветнайсети век — с изключение на Мери Бет Мейфеър, която била родена през 1872 г. — като че ли са много по-слаби от онези, управлявали семейството в Сан Доминго. За отслабване на вещиците Мейфеър, което става доста явно през двайсети век, може да се говори — по фрагментарни сведения — още преди Гражданската война. Но всъщност картината е много по-сложна, както ще видим след малко.

Промените в нагласите и новото време може да са изиграли голяма роля за това отслабване. Колкото по-неаристократично и нефеодално и «по-цивилизовано» и «буржоазно» ставало семейството, толкова по-объркани ставали членовете му по отношение на своето наследство и сили. Макар че плантаторите в Луизиана се смятали за «аристократи», те определено не били такива в европейския смисъл на думата, а по-скоро се характеризирали с онова, което определяме като «средна класа».

«Модерната психиатрия» също като че ли изиграла роля за потискането и объркването на вещиците Мейфеър. И ние ще се спрем на този въпрос в най-големи подробности, когато разглеждаме семейството през двайсети век.

Но всъщност за всичко това можем само да предполагаме. Дори когато през двайсети век е бил осъществяван директен контакт между ордена и вещиците Мейфеър, не сме успявали да научим толкова, колкото сме се надявали…

Това не бива да се забравя…

Историята продължава…

При пристигането си в Ню Орлиънс Мари Клодет се настанила със семейството си в голяма къща в Рю Домейн и веднага купила огромна плантация в Ривърбенд, южно от града. Там построила къща, много по-голяма и по-луксозна от тази в Сан Доминго. Тази плантация била наречена Ла Виктоар в Ривърбенд и по-късно станала известна само като Ривърбенд. През 1896 година била отнесена от реката, но повечето от земята там все още е собственост на семейство Мейфеър и понастоящем на нея има петролна рафинерия.

Морис Мейфеър, чичото на Мари Клодет, прекарал целия си живот в тази плантация, но двамата му сина купили съседните плантации, където живеели в близък контакт със семейството на Мари Клодет. Малцина от наследниците на тези мъже са останали в областта след 1890 година, повечето се преместили в Ню Орлиънс. От тях произлизат безбройните «братовчеди», които станали постоянен фактор в живота на Мейфеър през следващите сто години.

Има множество публикувани рисунки на къщата на Мари Клодет в плантацията и дори няколко фотографии в стари книги. Тя била много голяма дори за периода и се различавала силно от преобладаващия стил, наречен гръцко възраждане. Била семпла колониална конструкция с прости кръгли колони, заострен покрив и веранди. Много приличала на къщата в Сан Доминго. Била две стаи широка, с коридори, които я разделяли от север на юг и от изток на запад, с много висок и разкошен тавански етаж.

Плантацията включвала две огромни гарсониери, където живеели мъжете от семейството, в това число и Лестан по време на вдовството му, и неговите четирима сина, всички приели фамилията Мейфеър (Морис винаги живял в главната къща).

Мари Клодет жънела същия успех в Луизиана, както предците й в Сан Доминго. Тя отново добивала захар, но изоставила кафето и тютюна. Купила по-малки плантации за всеки от синовете на Лестан и давала щедри подаръци на децата им и на децата на техните деца.

Още през първите седмици в Луизиана семейството било посрещнато със страхопочитание и подозрение. Мари Клодет плашела хората и станала обект на множество спорове, докато уреждала бизнеса си в Луизиана, като не се свеняла дори да заплашва онези, които заставали на пътя й. Купила огромен брой роби за плантацията си и в традицията на своите предшественици се отнасяла с тях много добре. Към търговците обаче не била толкова благосклонна и прогонила не един от тях с камшик от владенията си, като ги обвинявала, че се опитват да я измамят.

Местните я описват като «страховита» и «неприятна», макар и красива жена. Личните й роби и трима слуги със смесена кръв всявали истински страх у робите, които тя купила от Луизиана.

Не след дълго била провъзгласена за магьосница от робите, които казвали, че тя не може да бъде измамена и че «гледа с дяволското око и има демон, когото изпраща след всеки, който й се противопостави». Брат й Лестан бил много по-обичан и веднага се сдружил с пияниците и картоиграчите от класата на плантаторите в областта.

Хенри Мари Ландри, съпругът й, също бил харесван, но пасивен човек, който бил оставил всичко в ръцете на жена си. Четял ботаническите си списания от Европа и събирал редки цветя из целия Юг, като успял да създаде в Ривърбенд огромна градина.

Той починал в леглото си през 1824 година, след като приел последно причастие.

През 1799 г. Мари Клодет ражда последното си дете — Маргьорит, която по-късно става наследница на завещанието и живее в сянката на майка си чак до смъртта й.

Има много слухове за семейството на Мари Клодет. Един от тях твърди, че най-голямата й дъщеря, Клер Мари, била слабоумна и често я виждали да броди из областта, да говори странни, макар и приятни неща на хората. Тя виждала призраци и говорела с тях през цялото време, понякога дори по средата на вечерята пред очите на изумените гости.

Освен това «знаела» разни неща за хората и бълвала подобни тайни в странни моменти. Държали я предимно вкъщи и макар че неколцина мъже били влюбени в нея, Мари Клодет така и не й позволила да се омъжи. След смъртта на съпруга й, когато била вече много стара, Мари Клодет спяла в една стая с Клер Мари, за да я наглежда и пази да не тръгне да скита някъде и да се изгуби.

Често я виждали да се разхожда по нощница из верандите.

Мари Клодет не разрешила и на единствения си син — Пиер, да се ожени. Той се влюбвал два пъти, но и двата пъти отстъпвал пред майка си, когато тя отказвала да му даде разрешение за брак. Втората му «тайна годеница» се опитала да посегне на живота си, след като той я отхвърлил. След този случай Пиер рядко излизал навън, но често бил виждан в компанията на майка си.

Пиер бил нещо като лекар за робите, лекувал ги с някакви отвари и мехлеми. Той дори учил малко медицина от един пропил се лекар в Ню Орлиънс, но нищо не излязло от това. Интересувал се и от ботаника и прекарвал много време в работа в градината. Обичал и да рисува цветя. Ботаническите скици на Пиер се пазят и до днес в прочутата къща на Мейфеър на Първа улица.

Не било тайна, че през 1820 година Пиер имал любовница квартеронка в Ню Орлиънс — изискана млада жена, която според слуховете можела да мине за бяла. От нея Пиер имал две деца — дъщеря, която заминала на север и била приета сред бялата раса, и син, Франсоаз, роден през 1825 година, който останал в Луизиана и по-късно станал писар на семейството в Ню Орлиънс. Той бил много внимателен в работата си и явно се е ползвал с благоразположението на белите Мейфеър, особено сред мъжете, които идвали в града по бизнес дела.

Очевидно всеки в това семейство обожавал Маргьорит. Когато станала на десет години, й направили портрет — на него се вижда, че тя носи прочутата смарагдова огърлица. Доста странна гледка, тъй като детето е малко, а огърлицата — голяма. Тази картина виси в къщата на Първа улица от 1927 година.

Маргьорит била с деликатно телосложение, тъмна коса и големи, леко извити нагоре черни очи. Била смятана за красавица, дори била наричана Малката циганка от своите бавачки, които обичали да решат дългата й вълниста черна коса. За разлика от слабоумната си сестра и отстъпчивия си брат тя имала доста яростен темперамент и жестоко и непредсказуемо чувство за хумор.

На двайсет години, без да се съобразява с нежеланието на майка си, тя се омъжила за Тайрон Клифърд Макнамара, оперен певец и красавец с крайно непрактична натура. Той пътувал надлъж и нашир из Съединените щати, като пеел в опери в Ню Йорк, Бостън, Сейнт Луис и други градове. Точно след като тръгнал на едно такова турне, Маргьорит се върнала от Ню Орлиънс в Ривърбенд и била приета отново от майка си. През 1827 и 1828 година тя родила две момчета. Реми и Жулиен Макнамара, като през този период често се връщала у дома, но само на кратки визити. В Ню Йорк, Бостън, Балтимор и на други места, където се появявал често, мъжът й бил известен с разгулния си живот, като нерядко участвал и в сбивания. Но все пак през този период той бил много популярен «ирландски тенор» и наемал къщи във всеки град.

През 1829 г. Тайрон Клифърд Макнамара и една ирландка, вероятно негова любовница, били открити мъртви след пожар в малка къща във Френския квартал, купена от Макнамара за жената. Полицейските доклади и вестникарските статии от това време съобщават, че двойката се е задушила от дима, когато се е опитвала да избяга. Ключалката на предната врата била счупена. От тази връзка се родило момче, което не е било в къщата по време на пожара. По-късно то се преселило на север.

Пожарът предизвикал доста слухове из Ню Орлиънс и точно по това време Таламаска успява да събере много повече информация за семейството, отколкото през годините.

Един търговец от Френския квартал казал на наш агент, че Маргьорит е изпратила дявола си да се погрижи за «онези двамата» и че тя знаела повече за вуду магията от всяка чернокожа жена в Луизиана. Имала вуду олтар в дома си, забърквала отвари за любов и лечение и навсякъде била придружавана от две красиви робини квартеронки — Мари и Виржин, както и от един кочияш мулат, на име Октавиус Октавиус, за когото се говорело, че е незаконно дете на един от синовете на Морис Мейфеър — Луис-Пиер, но това не било сигурно.

По това време Мари Клодет още била жива, но вече рядко излизала навън. Говорело се, че посвещава дъщеря си в черното изкуство, което научила в Хаити. Маргьорит обаче привличала внимание, където и да отидела, особено с оглед на факта, че брат й Пиер водел доста почтен живот и бил много дискретен със своята метреса-квартеронка, а децата на чичо й Лестан също се държали съвсем благоприлично и били много харесвани.

Макар още да нямала трийсет години Маргьорит се превърнала в неприветлива и дори плашеща фигура. Ходела несресана, черните й очи искрели особено и често избухвала в смущаващ смях. Винаги носела смарагдовата огърлица на Мейфеър.

Приемала търговци и брокери, както и гости в огромен, пълен с книги кабинет в къщата в Ривърбенд. В него обаче имало «ужасни и отвратителни» неща, като човешки черепи, препарирани тресавищни животни, трофейни животински глави от сафарита в Африка и животински кожи по пода. Тя държала там и множество мистериозни бутилки и бурканчета. Неколцина свидетели дори твърдят, че са виждали в тях различни части от човешки тела. Маргьорит се славела и като ненаситна колекционерка на дребни украшения и амулети, изработени от робите, особено от онези, които скоро били докарани от Африка.

По онова време сред робите имало и няколко случая на «обсебване». Изплашените очевидци бягали от плантацията, били извикани свещеници да прогонят демоните. Жертвите винаги били оковавани и бил провеждан екзорсизъм, но без успех. «Обсебеният» умирал или от глад, защото не можели да го накарат да се храни, или от някаква рана, причинена от неконтролируемите конвулсии.

Имало слухове, че един такъв «обсебен от демон» роб е окован на тавана, но местните власти така и не предприели разследване по въпроса.

Поне четирима различни свидетели споменават за «мистериозния тъмнокос любовник» на Маргьорит — мъж, виждан в личните й покои от слугините й, както и в апартамента й в хотел «Сейнт Луис», когато тя била в Ню Орлиънс, а също и в ложата й във Френската опера. Много се говорело за този любовник или компаньон. Мистериозният начин, по който се появявал и изчезвал, обърквал всички.

— В един момент го виждаш, в следващия вече го няма — казвали хората.

Това всъщност е първото споменаване на Лашър след повече от сто години.

Маргьорит се омъжила почти веднага след смъртта на Тайрон Клифърд Макнамара за висок, безпаричен картоиграч от крайбрежието, на име Арлингтън Кър, който изчезнал безследно шест месеца след сватбата. Нищо не се знаело за него, освен че е бил «красив като жена», че е бил пияница и играел на карти по цяла нощ в гарсониерата си заедно с най-различни пияни гости и мулата кочияш. Трябва да се отбележи, че за този мъж доста се говорело, но никой не го е виждал. Нашите сведения за него са предимно от трета, дори от четвърта ръка. Дори може да се помисли по въпроса дали този човек изобщо е съществувал.

Той обаче е законният баща на Катерин Мейфеър, родена през 1830 година. Тя е следващата наследница на завещанието и първата от вещиците Мейфеър от много поколения, която не е познавала баба си — Мари Клодет умира на следващата година.

Сред робите по крайбрежието се носел слухът, че Маргьорит е убила Арлингтън Кър, нарязала го е и е затворила частите на тялото му в буркани, но никой никога не е разследвал този слух. Историята, която семейството поддържала, била, че Арлингтън Кър така и не успял да привикне към живота в плантацията и затова напуснал Луизиана, без стотинка в джоба, както бил дошъл. Маргьорит смятала, че се е «отървала» от него.

Маргьорит била известна и с това, че организирала забави за робите и дори танцувала с тях. Без съмнение е притежавала характерната за Мейфеър лечителска сила и често присъствала на ражданията. Но с времето започнали да я обвиняват, че краде бебетата на робите си и тя се превърнала в първата от вещиците Мейфеър, от която те не само се страхували, но и се отвращавали.

След като станала на трийсет и пет, Маргьорит вече не се занимавала активно с управлението на плантацията — прехвърлила всичко в ръцете на братовчед си Августин — син на чичо й Лестан. Той се оказал повече от способен управител. Пиер, братът на Маргьорит, също участвал във вземането на по-важните решения, но предимно Августин ръководел нещата, като отговарял единствено пред Маргьорит.

Робите се страхували от Августин, но все пак го смятали за предсказуем и разсъдлив.

Така или иначе през тези години от плантацията било натрупано цяло състояние. Мейфеър продължили да правят огромни влогове в чуждестранни и северноамерикански банки, както и да харчат без мяра.

На четирийсет години Маргьорит вече била «старица» според очевидци. Макар че била красива жена, тя не си правила труда да прибира косата си и не обръщала никакво внимание на дрехите си.

Когато навършил петдесет, най-големият й син Жулиен се включил в управлението на плантацията заедно с братовчед си Августин, като с времето взел всичко в свои ръце. На вечерята по случай шестнайсетия му рожден ден обаче се случил ужасен «инцидент». При небрежна игра с новия си пистолет Жулиен, без да иска, уцелил бедния Августин и го убил.

Вероятно наистина е било инцидент, защото всички доклади от онова време твърдят, че Жулиен «потънал в мъка след случая». Пък и няколко свидетелства са единодушни, че двамата са се сборичкали за пистолета, когато се е случило нещастието. Друга история обаче разказва, че Жулиен обидил честта на Августин, който заплашил, че ще си пръсне мозъка, а Жулиен просто се опитал да го спре. Трети пък твърдят, че Августин обвинил Жулиен в «престъпление против природата» с друго момче и кавгата започнала оттам. Августин извадил пистолета, а Жулиен се опитал да му го отнеме.

Каквото и да е станало, никой не е бил подведен под отговорност за това престъпление, а Жулиен станал неоспорим господар на плантацията. Макар още шестнайсетгодишен, той се бил доказал като напълно подходящ за тази роля — въвел ред сред робите и удвоил добивите от плантацията през следващото десетилетие. През целия си живот той останал действителният управител на плантацията, въпреки че по-малката му сестра — Катерин, наследила завещанието.

Маргьорит прекарала последните десетилетия от много дългия си живот в библиотеката, пълна с «ужасяващи и отвратителни» неща. Говорела си сама на глас почти през цялото време. Често заставала пред огледалото и водела много дълги разговори на английски с отражението си. Често и надълго беседвала и с растенията си, много от които произхождали от градината, създадена от баща й — Хенри Мари Ландри.

Много обичала многобройните си братовчеди, децата и внуците на Морис Мейфеър и Лестан Мейфеър. Те й отвръщали с яростна преданост, въпреки че тя постоянно ставала повод за мълва.

Робите обаче все повече намразвали Маргьорит и не искали да се приближават до нея. Изключение правели само двете квартеронки — Виржин и Мари. Дори се говорело, че Виржин биела старицата в последните й години.

През 1859 година една избягала робиня разказала на енорийския свещеник, че Маргьорит е откраднала бебето й и го заколила за дявола. Свещеникът съобщил на местните власти и започнало разследване. Обаче тогава се намесили Жулиен и Катерин, които били много харесвани и уважавани от всички. Те обяснили, че робинята е абортирала и не може да се говори за никакво бебе, но все пак зародишът бил кръстен и погребан по християнски.

Каквото и друго да ставало, Реми, Жулиен и Катерин очевидно увеличавали благосъстоянието си, били обградени от лукс и се наслаждавали на всичко, което Ню Орлиънс преди войната можел да им предложи — опера, театър и безкрайни частни забавления.

Тримата често се появявали, придружавани само от една квартеронка. Отсядали в разкошен апартамент в хотел «Сейнт Луис» и пазарували в модните магазини, преди да се върнат в провинцията. Има една шокираща история от онова време — Катерин искала да види прочутите балове на квартеронки, където младите жени със смесена кръв танцували с белите си ухажори. Тя отишла с прислужницата си на бала, представила се за дама със смесена кръв и успяла да заблуди всички. Имала много тъмна коса, тъмни очи и светла кожа и изобщо не приличала на африканка — но и много от квартеронките не приличали. Жулиен също имал пръст в тази афера, защото представил сестра си на неколцина млади мъже, които не я били срещали преди и повярвали, че е квартеронка.

Тази история просто втрещила старата гвардия. Младите бели мъже, които били танцували с Катерин, вярвайки, че тя е «цветнокожа», се почувствали унизени, а Катерин, Жулиен и Реми намирали цялата история за много забавна. Жулиен се бил поне в един дуел по този случай, като ранил опонента си много зле.

През 1857 година, когато Катерин била на седемнайсет, тя и братята й купили парцел на Първа улица в Гардън Дистрикт в Ню Орлиънс и наели Дарси Монахан, ирландски архитект, да построи къща там — настоящия дом на семейство Мейфеър. Най-вероятно тази покупка е била идея на Жулиен, който искал да има постоянна резиденция в града.

Катерин и Дарси Монахан се влюбили, но Жулиен показал изключителна ревност към сестра си и не искал да й разреши да се омъжи толкова млада. Разразила се огромна семейна свада. Жулиен се изнесъл от семейната къща в Ривърбенд и отседнал за известно време в апартамент във Френския квартал само с един придружител, за когото не се знае нищо, освен че бил от Ню Йорк и бил много красив и предан на Жулиен, което карало хората да шушукат, че двамата са любовници.

Мълвата говори още и че Катерин заминала за Ню Орлиънс, за да бъде с Дарси Монахан в недовършената къща на Първа улица. Там двамата се отдавали на ласки в стаите без тавани и в дивата, недовършена градина. Жулиен бил изключително нещастен, гневен и отчаян и помолил майка си да се намеси. Маргьорит обаче не проявила никакъв интерес към случая.

Накрая Катерин заплашила да избяга надалече, ако желанията й не бъдат изпълнени. Маргьорит дала съгласието си и сватбата се състояла в една малка църква. На една дагеротипия от церемонията се вижда, че Катерин носи смарагдовата огърлица на Мейфеър.

Катерин и Дарси се преместили в къщата на Първа улица през 1858 година и Монахан станал най-модният архитект в тази част на града. Хората не спирали да говорят за красотата на Катерин и чара на Дарси, както и за разкошните балове, които двамата давали в новия си дом. Смарагдът на Мейфеър също се споменава на много места.

Не било тайна, че Жулиен Мейфеър бил толкова огорчен от тази женитба, че нито веднъж не посетил сестра си. Върнал се в Ривърбенд, но прекарвал много време и в апартамента си във Френския квартал. През 1863 година в Ривърбенд между Жулиен, Дарси и Катерин се разразила страхотна кавга. Пред очите на гостите и прислугата Дарси помолил Жулиен най-сетне да го приеме, да бъде мил с Катерин и да прояви «здрав разум».

Жулиен заплашил, че ще убие Дарси, и тогава Дарси и Катерин заминали и никога не се върнали заедно в Ривърбенд.

Катерин родила момче на име Клей през 1859 година, а след това и други три деца, които починали като пеленачета. През 1865 година тя родила отново момче на име Винсент и други две деца, които обаче също починали като бебета.

Твърди се, че смъртта на децата разбила сърцето на Катерин и тя приела нещастието си като наказание от Господ. Променила се много — от весело, духовито момиче станала неуверена и объркана жена. И все пак животът й с Дарси като че бил богат и пълноценен. Тя го обичала много и го подкрепяла всячески в строителните му начинания.

Тук трябва да споменем, че Гражданската война почти не засегнала членовете на семейство Мейфеър и тяхното богатство. Ню Орлиънс вече от доста време бил окупиран, но не бил нито плячкосан, нито изгорен. А Мейфеър имали твърде много инвестирани в Европа пари, за да бъдат засегнати по някакъв начин от тази окупация и от последвалата депресия в Луизиана.

Войници на Конфедерацията никога не били разквартирувани в техния имот и те дори въртели бизнес с «янките» още от началото на окупацията. Всъщност Катерин и Дарси Монахан канели янки на Първа улица, което още повече отвращавало Жулиен и Реми, както и останалите членове на семейството.

Смъртта на Дарси през 1871 година сложила край на щастливия живот. Той починал от жълта треска и Катерин, с разбито сърце и почти обезумяла, помолила брат си Жулиен да отиде при нея. По това време той бил в апартамента си във Френския квартал, но пристигнал веднага в къщата на Първа улица, където не бил стъпвал от завършването й.

Оттогава Жулиен не се отделял от сестра си денем и нощем, а слугите се грижели за забравените от майка си деца. Жулиен дори спял с Катерин в голямата спалня над библиотеката в северната част на къщата, а минувачите по улицата чували как тя не спира да плаче и да крещи от мъка по Дарси и мъртвите си бебета.

Катерин се опитала на два пъти да сложи край на живота си. Слугите разказват, че лекарите влизали на бегом в къщата, давали й противоотрови и я карали да върви, защото тя била почти в безсъзнание и не можела да стои на краката си. Смутеният Жулиен не можел да сдържа сълзите си и неотлъчно се грижел за нея.

Накрая той върнал Катерин и двете й момчета у дома в Ривърбенд, където тя родила Мери Бет Мейфеър, кръстена и регистрирана като дете на Дарси Монахан, въпреки че нямало вероятност да е негова дъщеря, защото се родила десет месеца и половина след смъртта му. Почти сигурно е, че Жулиен е баща на Мери Бет.

Доколкото е известно на Таламаска, слугите били уверени в бащинството на Жулиен, както и множеството бавачки, които се грижели за децата. На всички било известно, че братът и сестрата спят в една стая при затворени врати, както и че Катерин не е имала друг любовник след смъртта на Дарси, тъй като изобщо не е излизала от къщата, освен за да се отправи към дома си в плантацията.

Но тази история, въпреки че циркулирала надлъж и нашир из нисшите класи, като че ли не била приета за истина в по-висшите кръгове.

Катерин била не само напълно порядъчна във всяко друго отношение, но и изключително богата, щедра и обичана жена, защото често давала безвъзмездно пари на приятели, разорили се заради войната. Опитите й за самоубийство пораждали единствено жалост. А старата история за баловете на квартеронките вече била напълно забравена и изличена от публичната памет. Освен това финансовото влияние на семейството стигало толкова далече, че било почти неизмеримо. Жулиен бил много популярен в отбраното общество на Ню Орлиънс. Мълвата скоро замряла и е малко вероятно изобщо да е имала някакъв ефект върху личния и публичния живот на семейство Мейфеър.

През 1872 година Катерин все още е описвана като красавица, въпреки че била постоянно тъжна, но притежавала някакъв завладяващ маниер, с който лесно печелела приятели. Една красива и добре запазена дагеротипия от този период я показва седнала на кресло със заспалото си бебе в скута, а двете малки момченца стоят прави от двете й страни. Тя изглежда здрава, ведра и привлекателна млада жена, но с лека тъга в очите. На шията й обаче не се вижда смарагдовата огърлица на Мейфеър.

Докато Мери Бет и братята й, Клей и Винсент, растели в провинцията, братът на Жулиен, Реми Мейфеър, и съпругата му — братовчедка на семейството и внучка на Лестан Мейфеър — заживели в къщата на Първа улица, където им се родили три деца, всички с фамилията Мейфеър. Наследниците на две от тях още живеят в Луизиана.

Някъде по това време Жулиен започнал да посещава къщата и да си урежда кабинет в библиотеката. (Тази библиотека, както и главната спалня над нея, са част от крило, добавено към къщата от Дарси през 1867 година.) Жулиен вградил библиотечни шкафове в две от стените на стаята и ги напълнил с много семейни записки, които досега били съхранявани в плантацията. Знаем, че много от тези томове са стари и някои са написани на латински. Жулиен преместил в къщата и много картини, включително и «портрети от седемнайсети век».

Жулиен обичал книгите и попълнил библиотеката си с класически и популярни романи. Обожавал романите на Натаниел Хоторн и Едгар Алан По, както и тези на Чарлз Дикенс.

Има някои свидетелства, че кавги с Катерин са принудили Жулиен да се премести в града, макар че не изоставил задълженията си по плантацията. Но ако наистина Катерин го е прогонила от Ривърбенд, то със сигурност неговата племенница (или дъщеря) Мери Бет го е върнала обратно, защото той постоянно се навъртал около нея с цели купища подаръци и я отвеждал за цели седмици в Ню Орлиънс. Тази му слабост към детето обаче не му попречила да се ожени през 1875 година за своя братовчедка — наследница на Морис и известна красавица.

Тя се казвала Сузет Мейфеър и Жулиен толкова я обичал, че поръчал най-малко десет нейни портрета още през първата година на брака им. Те живели заедно в къщата на Първа улица в пълна хармония с Реми и неговото семейство, вероятно защото във всяко отношение Реми бил подчинен на брат си.

Сузет явно обичала малката Мери Бет, въпреки че самата тя родила четири деца през следващите пет години — три момчета и едно момиче на име Жанет.

Катерин вече не се завърнала доброволно в къщата на Първа улица. Тя й напомняла твърде много за Дарси. Когато вече на преклонна възраст била принудена да отиде там, това разстроило разсъдъка й и в края на века тя се превърнала в трагична персона, вечно облечена в черно, бродеща из градината в търсене на Дарси.

От всичките вещици Мейфеър, изучавани дотогава, Катерин вероятно е най-слабата и най-незначителната. Децата й, Клей и Винсент, били уважавани, но с нищо незабележителни хора. И двамата се оженили рано и имали големи семейства. Наследниците им днес живеят в Ню Орлиънс.

От онова, което знаем, можем да предполагаме, че Катерин е била «прекършена» от смъртта на Дарси. След това тя е описвана единствено като «мила», «внимателна» и «търпелива». Никога не взимала участие в управлението на Ривърбенд, което останало изцяло в ръцете на Жулиен, който пък накрая го предал на Клей и Винсент, както и на наемни управители.

Катерин прекарвала все повече време с майка си Маргьорит, която към края на живота си ставала все по-ексцентрична. Един посетител в плантацията в края на деветнайсети век описва Маргьорит като «напълно невъзможна» старица, която ден и нощ се разхожда с лекьосана бяла дантелена роба и прекарва часове в библиотеката си, където все четяла нещо с монотонен глас. Обиждала хората безочливо и без да подбира думите си. Обаче била много привързана към Анжелик (дъщерята на Реми) и Катерин. Постоянно бъркала децата на Катерин, Клей и Винсент, с техните чичовци Жулиен и Реми. Катерин пък е описвана като сивокоса, изморена жена, вечно заета с ръкоделието си.

Към края на живота си Катерин като че ли станала ревностна католичка. Ходела всеки ден на служба в енорийската църква и устроила за децата на Клей и Винсент много пищни кръщенета.

Маргьорит доживяла до деветдесет и две години — тогава Катерин била на шейсет и една.

Но освен историите за кръвосмешения, които характеризират семейство Мейфеър още от времето на Жан Луис и Пиер, не е имало никакви слухове за окултизъм, свързани с Катерин.

Черните слуги, роби или свободни, никога не са се страхували от нея. Никой никога не е виждал мистериозния тъмнокос любовник. Няма и доказателства, че Дарси Монахан е умрял от друго, а не от жълта треска.

Сред членовете на Таламаска дори съществувало мнение, че всъщност Жулиен е бил «вещицата» през този период. Не е имало друг изявен медиум от това поколение, и с остаряването на Маргьорит Жулиен започнал да проявява силите си. Съществува и твърдение, че Катерин е била роденият медиум, но е отхвърлила тази роля, когато се е влюбила в Дарси, и затова Жулиен е бил толкова против нейната женитба, тъй като е знаел тайните на семейството.

Всъщност ние разполагаме с огромно количество информация, която ни кара да предполагаме, че Жулиен наистина е бил «вещер», та дори и да не бил част от клана на вещиците Мейфеър.

Затова е много важно да проучим живота му по-детайлно. През петдесетте години на двайсети век до нас достигна много интересна информация за него. По някое време историята му трябва да бъде проучена много по-основно на базата на съществуващите документи. Докладите за семейството през този период са многобройни и често повтарящи се. Има и множество публикации, в които се споменава името на Жулиен, както и три негови маслени портрета в американски музеи и един в Лондон.

Черната коса на Жулиен побеляла напълно още докато бил млад, а многобройните му фотографии, както и маслените портрети го показват като доста обаятелен и много красив мъж. Някои казват, че приличал на баща си, оперния певец Тайрон Клифърд Макнамара.

Но най-поразителното за някои от членовете на Таламаска бе това, че Жулиен много приличал на своите предшественици Дебора Мейфеър и Петир ван Абел, които обаче по никакъв начин не си приличат помежду си. Жулиен като че ли е някаква изумителна комбинация от чертите и на двамата. Има ръста на Петир, профила му, както и сините очи, деликатните скули и устата на Дебора. Изражението му на някои от портретите изумително прилича на нейното.

Сякаш портретистите от деветнайсети век са видели портрета на Дебора от Рембранд — което, естествено, е невъзможно, защото той винаги е бил в нашето хранилище — и нарочно са «имитирали» личността, пресъздадена от него. Можем само да предполагаме дали Жулиен наистина е имал нейния темперамент. Струва си също и да споменем, че на повечето фотографии, въпреки сериозната поза и другите формалности при позирането от онова време, Жулиен се усмихва.

Това е «усмивката на Мона Лиза», и все пак е усмивка, което е доста странно, тъй като напълно противоречи на порядките при позирането за фотография през деветнайсети век. Петте дагеротипии на Жулиен, които притежаваме, показват същата лека усмивка, което е напълно нетипично за този период. Сякаш Жулиен е смятал «снимането» за нещо забавно. Фотографиите, правени почти до края на живота му, през двайсети век, неизменно показват тази усмивка, само че сега по-широка и по-щедра. Трябва да отбележим, че на тези по-късни снимки той изглежда изключително приветлив и открито щастлив.

Жулиен със сигурност е бил магнатът на семейството през целия си живот, повече или по-малко е управлявал всичките си племенници, както и сестра си Катерин и брат си Реми.

Добре известно е, че е предизвиквал страх и объркване сред враговете си. Разгневен производител на памук разказва, че при един спор Жулиен накарал дрехите на опонента му да пламнат. Огънят се разгорял бързо, но човекът се отървал без сериозни наранявания и отново никакви действия не били предприети спрямо Жулиен. Всъщност мнозина от тези, които научили за историята, включително и местната полиция — не повярвали в нея. Жулиен се смеел всеки път, щом го попитали за случая. Но има още едно събитие, за което разказва една-единствена очевидка — Жулиен можел да подпалва всичко само с волята си и майка му много му се подигравала заради това.

При друг известен инцидент в яда си Жулиен накарал всички предмети в стаята да летят и дори не можел да спре. Излязъл от стаята, затворил вратата след себе си и изпаднал в безсилен смях. Има и друга история, също по думите на един-единствен очевидец, че Жулиен е убил един от наставниците си, докато е бил момче.

Никой от семейство Мейфеър до този период не бил постъпвал в обикновено училище, но всички били изключително добре образовани от частни учители и Жулиен не правел изключение. Той имал няколко преподаватели по време на юношеството си. Един от тях, красив янки от Бостън, бил открит удавен в ръкав на реката близо до Ривърбенд. Говорело се, че Жулиен го е удушил и хвърлил там. Но и този случай не е бил разследван и никой от семейството не обърнал внимание на мълвата. Слугите, които разпространявали историята, веднага се отрекли от думите си.

Учителят от Бостън бил богат източник на информация за семейството. Той постоянно говорел за странните навици на Маргьорит и за това колко се страхуват робите от нея. Точно от него сме се сдобили с описанията на бурканчетата и бутилките със странни човешки части. Той твърдял също и че неведнъж е отхвърлял ухажването на Маргьорит и въобще разпространявал толкова глупави слухове, че членове на семейството многократно го предупреждавали по този повод.

Няма как да разберем дали Жулиен наистина го е убил, но ако е така, като се имат предвид нравите на онова време, поне е имал някаква причина.

Твърдяло се и че Жулиен раздавал чуждестранни монети сякаш са медни пенита. Келнерите в шикозните ресторанти се карали кой да обслужва масата му. Той бил прекрасен ездач и имал няколко коня, както и две карети и екипажи в конюшнята си близо до Първа улица.

Дори на преклонна възраст често яздел своя кестеняв жребец по Сейнт Чарлз авеню чак до Карлтън и обратно рано сутрин. А по пътя редовно хвърлял монети на чернокожите деца.

След смъртта му четирима различни свидетели твърдят, че са видели призрака му да язди в мъглата по Сейнт Чарлз авеню. Тези истории дори били отпечатани във вестниците.

Жулиен бил и голям любител на Марди Грас, който започнал да се празнува, както знаем, някъде по това време, около 1872 година. По време на карнавала той устройвал разкошни празненства в къщата на Първа улица.

Безброй пъти се споменава, че Жулиен имал дарбата за «билокация», което означава, че е можел да бъде едновременно на две места. Слуховете за тази му способност били много разпространени сред слугите. Жулиен можел да се появява в библиотеката, например, въпреки че почти веднага преди това бил забелязван в задната част на градината. Или пък една домашна прислужница го видяла до предната врата, а когато се обърнала, го видяла и до стълбището.

Неколцина от слугите дори предпочели да напуснат работа в къщата на Първа улица, отколкото да понасят «странния мосю Жулиен».

В Таламаска бе изказано предположение, че появите на Лашър може да имат нещо общо с това объркване. Но какъвто и да е случаят, по-късните описания на дрехите на Лашър много точно съвпадат с дрехите, с които Жулиен е нарисуван на два различни портрета. През двайсети век Лашър се е явявал неизменно облечен така, както Жулиен се е обличал през края на деветнайсети и началото на двайсети век.

Жулиен често тъпчел с пари джобовете на свещеници или пък на жени от благотворителни организации. Правел много дарения на енорийската църква и на всеки благотворителен фонд, чиито представители се свържели с него. Често казвал, че парите нямат значение. И все пак богатството му растяло неимоверно.

Знаем, че е обичал майка си Маргьорит и въпреки че не прекарвал много време с нея, постоянно й купувал книги от Ню Орлиънс или пък ги поръчвал от Ню Йорк и Европа. Само веднъж между тях се разразила кавга, която привлякла вниманието на останалите. Тя била по повод женитбата на Катерин за Дарси Монахан. Тогава Маргьорит ударила няколко пъти Жулиен и то пред слугите. Според всички свидетелства Жулиен бил дълбоко обиден от това и просто се разплакал и се отдръпнал от майка си.

След смъртта на съпругата му, Сузет, Жулиен прекарвал все по-малко време в Ривърбенд, а децата му останали в къщата на Първа улица.

Жулиен, който бил доста елегантен човек, започнал да взима активно участие в обществения живот. Дълго преди това обаче се появявал в операта и в театъра с малката си племенница (или дъщеря) Мери Бет. Давал много благотворителни балове и активно поддържал младите музиканти аматьори, като ги представял на малки частни концерти в двойния салон на къщата на Първа улица.

Жулиен печелел не само от плантацията Ривърбенд, но и от търговия с двама съдружници от Ню Йорк и натрупал огромно състояние от това. Купил имоти из цял Ню Орлиънс, които оставил на своята племенница, въпреки че тя била наследница на завещанието на Мейфеър и затова щяла да получи дори по-голямо от неговото състояние.

Почти няма съмнение, че Сузет е била разочарована от съпруга си. Слугите и приятелите на семейството разказват за множество неприятни спорове между съпрузите. Въпреки голямата си красота, Сузет била силно религиозна и не можела да се примири с жизнерадостния характер на Жулиен. Тя отказвала бижутата и фините дрехи, които той я карал да носи. Не искала да излиза вечер. Не харесвала силната музика. Била красива, с бледа кожа и искрящи очи, но вечно болнава. Починала млада, след като родила едно след друго четири деца. Няма съмнение, че едно от момичетата, Жанет, притежавало ясновидска дарба или някаква психична сила.

Слугите често чували Жанет да пищи в паника при гледката на някакъв призрак или привидение. В Гардън Дистрикт всички знаели за внезапните й страхове, които я карали да тича като обезумяла към улицата. Дори вестниците писали за това. Всъщност именно заради Жанет се родили първите истории «за призраци» в къщата на Първа улица.

Има много свидетелства, че Жулиен е проявявал голяма нетърпимост към Жанет и дори я е заключвал в стаята й, но все пак той обичал всичките си деца. И тримата му сина постъпили в Харвард и се върнали в Ню Орлиънс като практикуващи адвокати, а впоследствие натрупали със собствен труд голямо състояние. Техните наследници носят фамилията Мейфеър и до днес, без значение от пол или брачна връзка. Точно синовете на Жулиен са основали адвокатската кантора, която от десетилетия обслужва завещанието на Мейфеър.

Имаме поне седем различни фотографии на Жулиен с неговите деца, включително и няколко с Жанет (която умряла млада). На всяка от тях семейството изглежда много щастливо, а Баркли и Кортланд много приличат на баща си. Баркли и Гарланд умират, преди да навършат седемдесет години, но Кортланд доживява почти до осемдесет и си отива през късния октомври на 1959 г. Година преди това агент на Таламаска осъществява директен контакт с него, но за това ще стане дума по-късно.

(Ели Мейфеър, осиновителката на Роуан Мейфеър, настоящата наследница на завещанието, е потомка на Жулиен Мейфеър, тъй като е внучка на Кортланд, дете на единствения му син Шефилд Мейфеър и неговата жена — френскоговоряща братовчедка на име Южени Мейфеър, която умряла, когато Ели е била едва на седем години. Шефилд умира преди Кортланд от сърдечен удар в офиса на семейната адвокатска фирма на Кемп стрийт през 1952 година. Тогава той е едва на четирийсет и пет години.

Когато това се случило, Ели била студентка в Станфорд в Пало Алто, Калифорния, и вече е сгодена за Греъм Франклин, за когото по-късно се омъжила. След това тя никога не е живяла в Ню Орлиънс, макар че често гостувала на роднините си и се е върнала, за да осинови Роуан Мейфеър през 1959 година.)

Някои от най-интересните свидетелства по отношение на Жулиен са свързани с Мери Бет и с раждането на Бел, първата й дъщеря. Жулиен подарявал на Мери Бет всичко, което пожелаела, давал балове в нейна чест в къщата на Първа улица, на които никой не можел да съперничи. Градинските пътечки, балюстрадите и фонтаните на Първа улица са проектирани и направени за празненството по случай петнайсетия рожден ден на Мери Бет.

На петнайсет тя вече била доста висока за възрастта си и на всичките й фотографии от този период изглежда статична, сериозна и някак мрачно красива, с големи черни очи и много ясно изразени, красиво оформени вежди. И все пак тя неизменно била някак безразлична към красотата си. Тази пълна липса на нарцисизъм или суета личи от фотографиите, правени до края на живота й. На някои от тези снимки тя е заела дори някак мъжка, небрежна поза; но е много съмнително това да изразява някаква дързост, а по-скоро е от смущение. Мнозина говорели, че тя прилича на баба си Маргьорит и изобщо не прилича на майка си Катерин.

През 1887 Жулиен взел със себе си в Ню Йорк своята петнайсетгодишна племенница. Там те посетили един от внуците на Лестан, Корнгтън Мейфеър, който бил адвокат и освен това участвал в търговските операции на Жулиен. През 1888 година Жулиен и Мери Бет заминали за Европа, където останали година и половина. От писмата на Жулиен до приятели и роднини в Ню Орлиънс се разбира, че шестнайсетгодишната Мери Бет се е «омъжила» за шотландски член на фамилията Мейфеър — братовчед от Стария свят — и е родила момиченце на име Бел. Сватбата се състояла в шотландска католическа църква и била описана в най-големи подробности в едно писмо от Жулиен до негова приятелка от Френския квартал — известна клюкарка, която разпространила новината из целия град. В малко по-съкратен вариант Мери Бет и Жулиен описали сватбата в писма до също толкова разговорливи приятели и роднини.

Трябва да отбележим, че когато чула за брака на дъщеря си, Катерин легнала болна и не пожелала нито да яде, нито да говори с никого цели пет дни. Чак когато я заплашили, че ще я изпратят в лудница, тя седнала в леглото и хапнала малко супа.

— Жулиен е дяволът — прошепнала тя и в този момент Маргьорит изгонила всички от стаята.

За нещастие мистериозният лорд Мейфеър умрял при падане от кула в наследствения си замък в Шотландия два месеца след раждането на малката си дъщеря. Жулиен отново писал у дома, за да даде пълен отчет за всичко случило се, а Мери Бет изпратила много печални писма на приятелите си.

Този лорд Мейфеър със сигурност не е действителна личност. Мери Бет и Жулиен наистина са посетили Шотландия, наистина са прекарали известно време в Единбург и дори са посетили Донелайт, където са купили същия онзи замък на хълма над града, описан най-детайлно от Петир ван Абел. Но този замък — някогашен дом на клана Донелайт — бил само руини още от края на седемнайсети век. Няма свидетелство в цяла Шотландия да съществува благородник на име Мейфеър.

Обаче разследвания на Таламаска по онова време изваждат на бял свят някои доста стряскащи доказателства за разрушаването на замъка Донелайт. През 1689 година, през есента, очевидно почти по време на екзекуцията на Дебора в Монклеве, Франция, замъкът изгорял до основи. Вероятно е станало същия ден, но все пак няма как да знаем със сигурност. В огъня умрели и последните от клана Донелайт — старият лорд, най-големият му син и внукът му.

Изкусително е да предположим, че старият лорд е бил баща на Дебора Мейфеър. Също толкова изкусително е да решим, че той е бил извратен стар страхливец, който не е посмял да се намеси, за да спаси нещастната Сузан, нито дори когато тяхното «дете на веселбата», дъщеря му Дебора, е била застрашена от същата ужасна съдба.

Но няма как да знаем това със сигурност. Не можем да знаем и дали Лашър е подпалил огъня, който е изтрил семейство Донелайт от земята. Много истории разказват, че единствено старецът изгорял, внучето му се задушило от дима, а няколко жени от семейството намерили смъртта си, като скочили от бойниците. Най-големият син вероятно е умрял, когато дървеното стълбище се е срутило върху него.

Историите разказват и че Жулиен и Мери Бет са купили замъка Донелайт, след като прекарали само един следобед из руините. Той и до днес си остава собственост на Мейфеър и много членове на семейството отиват да го разгледат.

Замъкът така и не е бил възстановен, но все пак е почистван от наносите и доста добре поддържан. А по времето на Стела, през двайсети век, дори е бил отворен за туристически посещения.

Защо Жулиен е купил замъка, какво е знаел за пожара и какво е означавал той за него, никога няма да разберем. Със сигурност обаче е знаел нещо за Дебора и Сузан, или от фамилната история, или от Лашър.

В Таламаска по този въпрос се е разисквало много — кой, кога и какво е узнал — защото е имало силни доказателства в подкрепа на твърдението, че Мейфеър от деветнайсети век не са познавали цялата си семейна история. (Катерин признава неведнъж, че наистина не знае много за корените на рода си, само това, че предците й са се преселили от Мартиника в Сан Доминго някъде през шестнайсети век. Мнозина други от семейството са правили подобни изявления.)

Дори самата Мери Бет през 1920 година казва на енорийските свещеници от «Свети Алфонс», че всичко «вече е потънало в прах». Тя дори изглеждала леко объркана, когато обяснявала на местните студенти по архитектура кой и кога е построил Ривърбенд. Книги от периода посочват Маргьорит за основател на плантацията, когато всъщност тя е родена в нея. Когато била питана от слугите кои са хората на портретите на Първа улица, Мери Бет казвала, че не може да ги разпознае. Твърдяла, че й се иска навремето някой да е написал имената на всички на гърбовете на картините.

Но доколкото ние знаем, на някои от картините наистина има написани имена.

Вероятно Жулиен и единствено той е чел старите дневници, защото със сигурност е имало такива. Пак той е започнал да ги мести от Ривърбенд на Първа улица в началото на 1872 година.

Но какъвто и да е случаят, Жулиен отива в Донелайт през 1888 година и купува разрушения замък. А Мери Бет Мейфеър до края на дните си разказвала историята за лорд Мейфеър, бащата на бедната малка Бел, която като че ли растяла като пълна противоположност на могъщата си майка.

През 1892 един художник бил нает да нарисува разрушения замък и картината сега виси в къщата на Първа улица.

Но да се върнем към хронологията. Предполагаемите чичо и племенница се върнали у дома с бебето Бел в края на 1889 година. По това време Маргьорит била вече на деветдесет и напълно грохнала, но все пак показала специален интерес към бебето.

Всъщност Катерин и Мери Бет трябвало през цялото време да наглеждат детето, докато било в Ривърбенд, защото Маргьорит постоянно го носела на ръце и изведнъж съвсем забравяла за него и го изпускала или го оставяла на стълбите, или на някоя маса. Жулиен се смеел на тези случаи и безброй пъти казвал на слугите, че бебето явно си има специален ангел-пазител.

По това време явно изобщо не се е говорело за това, че Жулиен може да е баща на Мери Бет, нито пък че може да е баща и на детето й Бел.

Но за целите на този доклад, ние трябва да отбележим, че е сигурно, че Жулиен е баща на Мери Бет, както и на нейната дъщеря.

Мери Бет, Жулиен и Бел заживели щастливо на Първа улица и Мери Бет, която толкова обичала да танцува, да ходи на театър и по приеми, изобщо не показвала никакво намерение да си намери «друг» съпруг.

Накрая все пак, както знаем, тя се омъжила за мъж на име Даниел Макинтайър и родила още три деца — Карлота, Лайънъл и Стела.

В нощта на смъртта на Маргьорит през 1891 година Мери Бет се събудила в спалнята си в къщата на Първа улица и започнала да пищи. Тя настоявала да тръгне веднага за Ривърбенд, защото баба й е на смъртно легло. Питала защо никой не дошъл да я извика. Слугите открили Жулиен да плаче в библиотеката на първия етаж. Той като че нито чувал, нито виждал Мери Бет, която го умолявала да я заведе в Ривърбенд.

Накрая Мери Бет тръгнала пеша и чак тогава Жулиен скочил от бюрото си, прокарал пръсти през бялата си коса и наредил на слугите да приготвят каретата му. Настигнал Мери Бет още преди Мегазин стрийт.

Трябва да се отбележи, че по онова време Жулиен е бил на шейсет и три и бил описван като много красив мъж с бляскав външен вид и маниери на театрален актьор. Мери Бет пък била деветнайсетгодишна и изключителна красавица. Бел била само на две годинки, така че не се споменава в тази история.

Жулиен и Мери Бет пристигнали в Ривърбенд точно когато изпращали слуги да ги доведат. Маргьорит била почти в кома, призрак на деветдесет и две годишна жена. Стискала някаква странна малка кукла в костеливите си пръсти и я наричала своя маман за силно объркване на лекаря и сестрата, които пък разказали тази история из цял Ню Орлиънс. Присъствал и свещеник, чийто детайлен разказ за това събитие също е влязъл в нашите архиви.

Куклата била доста противно нещо — с истински човешки кости за крайници, пришити с черна жица. Кичур ужасна бяла коса бил залепен за парцалената глава с грубо нарисувани черти.

Катерин, която била на шейсет и една, и двамата й сина също стояли до леглото на умиращата вече от часове.

И Реми бил тук, тъй като пристигнал в плантацията месец преди майка му да заболее.

Свещеникът, отец Мартин, тъкмо бил дал последното причастие на Маргьорит и на олтара горели свещи.

Когато Маргьорит изпуснала последния си дъх, свещеникът с изненада видял как Катерин станала от стола си, отишла до една кутия за бижута на шкафа, който винаги споделяла с майка си, извадила оттам една смарагдова огърлица и я дала на Мери Бет. Тя я приела с благодарност, сложила я на врата си и продължила да ридае.

След това свещеникът видял, че започва порой, разразил се силен вятър, капаците на прозорците захлопали, от клоните на дърветата полетели листа. Жулиен като че бил доволен от това и дори се засмял.

Катерин била някак притеснена, изплашена, а Мери Бет не спирала да плаче. Клей, красив млад мъж, изглеждал доста заинтригуван от случващото се, а брат му Винсент сякаш го приемал с пълно безразличие.

Жулиен отворил прозорците да пусне вятъра и дъжда, което изплашило свещеника и го накарало да се чувства неудобно, защото все пак било зима. И все пак той останал до леглото, както е прието, въпреки че дъждът мокрел направо завивките. Навън клоните на дърветата започнали да се удрят в къщата и свещеникът се уплашил да не би някой клон да влезе през най-близкия отворен прозорец.

Жулиен обаче съвсем невъзмутимо, с очи пълни със сълзи, целунал мъртвата Маргьорит и затворил очите й. После взел малката кукла от нея и я пъхнал във вътрешния джоб на палтото си. Скръстил ръцете й на гърдите и заговорил на свещеника, че майка му е родена през стария век и е живяла почти сто години, като е видяла и разбрала неща, които не е споделила с никого.

— В повечето семейства — обявил Жулиен на френски, — когато някой умре, всичко научено си отива с него. Но при Мейфеър не е така. Нашата кръв е в нас и всичко, което майка ми знаеше, е преминало в нас и сега ние сме по-силни.

Катерин само кимнала тъжно на речта му. Мери Бет продължавала да плаче. Клей стоял в ъгъла със скръстени ръце и само гледал.

Когато свещеникът попитал плахо дали може да затворят прозореца, Жулиен му казал, че небесата ридаят за Маргьорит и би било неуважително да затвори прозореца. Той дори изгасил свещите от причастието на католическия олтар до леглото, което много обидило свещеника и стреснало Катерин.

— Моля те, Жулиен, недей да откачаш! — прошепнала тя.

Винсент се изсмял на думите й, Клей също не успял да сдържи усмивката си. Всички се озърнали с неудобство към свещеника, който бил ужасен. Тогава Жулиен дарил цялата компания с игрива усмивка, свил рамене и отново загледал майка си. Внезапно добил печално изражение, коленичил до леглото й и заровил лице в завивките до тялото.

Клей тихо напуснал стаята.

Преди да си тръгне, свещеникът попитал Катерин за смарагда. Тя доста безцеремонно му казала, че е бижу, което наследила от майка си, но не харесвала особено, защото било голямо и тежко. Сега Мери Бет щяла да го носи.

Когато се отдалечил от къщата, свещеникът открил, че само на неколкостотин ярда от нея не валяло и дори нямало вятър. Небето било съвършено чисто. След малко видял Клей, който седял в бял плетен стол с висока облегалка близо до оградата от колове до самия край на предната част на плантацията. Младият мъж пушел и гледал далечната буря, която се виждала добре в тъмнината. Свещеникът го поздравил, но Клей като че не го чул.

Това е първият подробен разказ за смъртта на вещица от рода Мейфеър, с който се сдобиваме след описанието на смъртта на Дебора от Петир ван Абел.

Има още много истории за Жулиен, които не сме включили тук, макар че вероятно ще го направим в бъдеще. Ще чуем още много за него във връзка със събитията от живота на Мери Бет.

Но не бива да преминаваме към Мери Бет, без да отбележим още един аспект, свързан с Жулиен — неговата бисексуалност. Струва си да преразкажем в подробности интересните истории за Жулиен, споделени от един от неговите любовници — Ричард Леуелин.

Както споменахме по-горе, Жулиен е бил обвиняван в престъпление «против природата» още когато бил момче, когато убил един от чичовците си — случайно или не. Споменахме също и мъжа, с когото е живял във Френския квартал в края на петдесетте години на деветнайсети век.

Жулиен е имал подобни компаньони през целия си живот, но за повечето от тях не се знае нищо.

Двамата, за които имаме сведения, са квартеронът Виктор Грегоар и един англичанин на име Ричард Леуелин.

Виктор Грегоар работел за Жулиен в края на деветнайсети век като личен секретар или дори като личен камериер. Той живеел в помещенията за слугите на Първа улица. Бил изключително красив мъж, каквито били всички любовници на Жулиен, мъже или жени. Говорело се дори, че носи кръвта на Мейфеър.

Нашето разследване потвърди, че той наистина е праправнук на една прислужница квартеронка, която пристигнала от Сан Доминго заедно със семейството, и вероятно е наследник на Петер Фонтене Мейфеър, брат на Жан Луис и син на Шарлот и Петир ван Абел.

Както и да е, Жулиен много обичал Виктор, но през 1885 година между двамата избухва скандал, някъде по времето на смъртта на Сузет. Едно не особено надеждно свидетелство твърди, че Виктор е обвинил Жулиен, че не се отнася с достатъчно състрадание към умиращата си съпруга. Вбесен, Жулиен пребил Виктор. Братовчеди на семейството постоянно повтаряли тази история.

Сякаш всички смятали, че Виктор е бил прав и тъй като бил много предан слуга на Жулиен, имал правото да каже истината на господаря си. По онова време се знаело, че Виктор е най-близкият човек на Жулиен и че прави всичко за него.

Трябва да се добави обаче, че има силни доказателства за любовта на Жулиен към Сузет, без значение колко разочарована е била тя от него, както и за това, че всъщност се е грижел добре за нея. Синовете му били уверени, че той е обичал майка им. На погребението й Жулиен бил много печален. С часове утешавал родителите й и зарязал целия си бизнес, за да бъде с дъщеря си Жанет, която «така и не се възстановила» след смъртта на майка си.

Ще отбележим и че Жулиен бил почти в истерия на погребението на Жанет няколко години по-късно. В един момент даже се вкопчил в ковчега и отказвал да го пусне, за да го положат в криптата. Гарланд, Баркли и Кортланд насила го откъснали от него, за да може да бъде извършено погребението.

Днес наследниците на сестрите и братята на Сузет казват, че пралеля им Сузет, която навремето живяла на Първа улица, била всъщност докарана до лудост от съпруга си Жулиен — защото той бил перверзен, жесток и разпуснат по начин, който показвал някаква вродена лудост. Но тези приказки са доста мъгляви и не се основават на някакви конкретни знания за онова време.

Но да продължим с историята на Виктор. Той загинал трагично, докато Жулиен и Мери Бет били в Европа.

Една нощ, когато се прибирал у дома през Гардън Дистрикт, Виктор излязъл на пътя на някаква карета на ъгъла на Филип и Притама, бил повален и получил сериозен удар по главата. Два дни по-късно умрял от масивни мозъчни травми. Жулиен научил за това на връщане от Ню Йорк и наредил да бъде изработен красив паметник за Виктор в гробище номер три на Сейнт Луис.

Доказателствата, че двамата са имали хомосексуална връзка, всъщност са доста незначителни, ако не се брои по-късното изявление на Ричард Леуелин, последния мъжки партньор на Жулиен. Освен това Жулиен купувал огромно количество дрехи за Виктор, подарявал му красиви ездитни коне, както и прекомерни количества пари. Двамата не се разделяли с дни, пътували до Ривърбенд и до Ню Йорк, а Виктор често спял на канапето в библиотеката на къщата на Първа улица, а не в стаята си в слугинските помещения.

Колкото до думите на Ричард Леуелин, той не е познавал Виктор, но е казал на член на нашия орден, че Жулиен някога е имал цветнокож любовник с това име.

Свидетелство на Ричард Леуелин

Ричард Леуелин е единственият приближен на Жулиен, лично разпитван от член на ордена, и е повече от случаен наблюдател.

Онова, което той има да каже — за Жулиен и за други членове на семейството — прави свидетелството му обект на специален интерес, въпреки че думите му в по-голямата си част остават непотвърдени. Той ни предоставя най-близък поглед към семейство Мейфеър.

Затова смятаме, че си струва да предадем думите му в пълнота.

Ричард Леуелин дошъл в Ню Орлиънс през 1900 г., когато бил на двайсет години, и започнал работа при Жулиен, точно както Виктор навремето. Въпреки че тогава бил вече на седемдесет и две години, Жулиен все още се интересувал живо от търговия, от производство на памук, недвижими имоти и банкерство. Той не спрял да работи до смъртта си, след четиринайсет години.

Леуелин работил за Жулиен до самия му край. През 1958 година, когато се включих активно в случая, Леуелин открито ми сподели, че е бил негов любовник.

През 1958 година Леуелин бе вече на седемдесет и седем години. Беше среден на ръст, с яко телосложение и къдрава черна коса, осеяна с прошарени кичури. Имаше много големи изпъкнали сини очи. До това време се бе сдобил с онова, което аз наричам нюорлиански акцент, и не звучеше като янки или човек от Бостън, въпреки че има доста сходства в начина, по който говорят хората от Ню Орлиънс и тези от Бостън. Както и да е, той се бе превърнал в типичен местен жител.

Беше собственик на антикварна книжарница във Френския квартал, на Чартрес стрийт, специализирана за книги за музика и по-специално за опера. В магазина винаги звучаха плочи на Карузо и Леуелин, който неизменно седеше зад бюрото в дъното на помещението, винаги бе облечен с костюм и вратовръзка.

Беше се сдобил с магазина благодарение на завещанието на Жулиен. Леуелин дори живееше тук, в апартамента на втория етаж, и работеше в книжарницата до месец преди смъртта си.

Посетих го няколко пъти през лятото на петдесет и осма, но успях да го уговоря да ми разкаже нещо по-подробно само веднъж. Трябва да призная, че виното, което той изпи по моя покана, има голяма заслуга за това. Аз, разбира се, безсрамно прилагах този метод — обяд, вино и още вино — при много от свидетелите по случая Мейфеър. Той като че ли работеше относително добре в Ню Орлиънс през лятото. Мисля, че бях малко по-настоятелен с Леуелин, но неговата информация се оказа наистина неоценима.

Изцяло «случайната» ми среща с Леуелин се състоя, когато се озовах в книжарницата му един юлски следобед и завързах разговор за великите оперни певци-кастрати, в частност за Фаринели. Не беше трудно да убедя Леуелин да затвори магазина за карибската сиеста в два и половина и да дойде с мен на обяд в «Галатоар».

Известно време не отварях дума за семейство Мейфеър, но после ги споменах, и то съвсем бегло — във връзка със старата къща на Първа улица. Честно си признах, че се интересувам от това място и от хората, които живеят там. Тогава Леуелин вече бе в доста приповдигнато настроение и веднага се впусна в спомени за първите си дни в Ню Орлиънс.

В началото не спомена нищо за Жулиен, но после аз заговорих така, сякаш знаех всичко за него. Постоянно споменавах добре известни дати и факти и така поддържах разговора жив. Накрая излязохме от «Галатоар» и отидохме в едно малко и тихо кафене на Бърбън стрийт, където продължихме да разговаряме чак до осем и половина вечерта.

По някое време Леуелин осъзна, че не страдам от предубеждения относно сексуалната му ориентация. Наистина, нищо от казаното не ме шокира, и това като че го накара да се отпусне още повече и да ми разкаже всичко.

Това беше много преди времето на касетофоните и аз трябваше да възстановя разговора по памет, когато се върнах в хотела, като се опитвах да предам характерния начин на изразяване на Леуелин. Така че това е само реконструкция. И въпреки че съм пропуснал собствените си настоятелни въпроси, вярвам, че съм предал разговора акуратно в същността му.

Леуелин бил силно влюбен в Жулиен Мейфеър и едно от най-ранните сътресения в живота му било откритието, че Жулиен е поне с десет-петнайсет години по-възрастен, отколкото той си представял. Разбрал това, когато Жулиен получил първия сърдечен удар в началото на 1914 година. Дотогава той бил много романтичен и страстен любовник и Леуелин останал с него до смъртта му няколко месеца по-късно. По това време Жулиен вече бил частично парализиран, но все още успявал да работи по час-два дневно в кабинета си.

Леуелин ми описа доста живописно Жулиен в началото на двайсети век — фин мъж, който вече не бил така снажен, но като цяло бил пъргав и енергичен, с добро чувство за хумор и богато въображение.

Леуелин сподели, че Жулиен го просветил в еротичните тайни на живота и го научил не само как да бъде внимателен любовник, но и го водел със себе си в Сторивил — известен квартал на проститутки в Ню Орлиънс — и го представил в най-добрите публични домове там.

Но нека преминем направо към неговия разказ.

— О, на какви номера ме научи само — каза Леуелин, докато си спомняше любовната си връзка — и какво чувство за хумор имаше. Сякаш целият свят беше просто шега, в него нямаше и капчица горчивина. Ще ви кажа някои много лични неща. Той правеше любов с мен, сякаш бях жена. Ако не знаете какво искам да кажа, няма нужда да ви обяснявам. И какъв глас имаше само, с френски акцент. Когато ми шептеше нещо на ухото…

Разказваше ми ужасно смешни истории за лудориите му с други любовници, как е обърквал всички и наистина — едно от тези момчета, Алистър, се обличал като жена и отивал с Жулиен в операта, а никой никога не разбрал нищо. Жулиен се опитваше да убеди и мен да направя същото, но аз му казах, че няма да го сторя за нищо на света! И той ме разбра. Беше изключително добър човек. Всъщност беше невъзможно да се скараш с него. Казваше, че е приключил с това, пък и имаше ужасен темперамент, така че не биваше да губи контрол. Това го изтощаваше.

Един път му изневерих и се прибрах чак след два дни, като очаквах най-ужасната кавга. Но той се отнесе с мен с… как се казва… с объркваща сърдечност. Излезе, че знае всичко, знае какво съм направил и с кого, и по най-приятния и искрен начин ме попита защо съм сторил такава глупост. Беше направо неестествено. Аз избухнах в сълзи и му признах, че съм искал да покажа независимостта си. Все пак той беше доста обсебващ човек. След това вече бях готов да сторя всичко в замяна на това добро отношение. Не зная какво щях да правя, ако ме бе изхвърлил!

Той прие всичко това с усмивка. Потупа ме по рамото и ми каза да не се притеснявам. Уверявам ви, в този миг завинаги ме излекува от желанието да скитосвам! Никак не беше приятно да се чувствам така ужасно, а той да е така спокоен и опрощаващ. Научи ме на някои неща, наистина.

После заговори, че можел да чете мисли и можел да вижда какво става на разни места. Говори дълго за това. Не знаех дали е сериозен, или това е просто още една от шегите му.

Имаше най-красивите очи. Беше много красив старец, наистина. Обличаше се много елегантно. Може да се каже, че беше нещо като денди. С онзи фин бял ленен костюм с жълта копринена жилетка и с бялата панамена шапка изглеждаше просто разкошно.

Мисля, че го имитирам и до ден-днешен. Не е ли тъжно? Ходя насам-натам и се опитвам да изглеждам като Жулиен Мейфеър.

О, но това ми напомня нещо странно, което ме уплаши! И до днес не знам какво точно стана. Предната нощ разговаряхме за това как Жулиен е изглеждал като млад, колко красив е на фотографиите, те бяха като истинска история на фотографията, можеха да послужат за учебно помагало. Първите бяха дагеротипии, после феротипии, по-късно истински фотографии в червеникавокафяво на картон, накрая черно-бели снимки, каквито имаме днес. Така или иначе, той ми показа много от тях и аз казах: «О, как ми се иска да съм те познавал като млад, бил си истински красавец». После млъкнах засрамен. Реших, че може да съм го обидил. Но това беше Жулиен, той просто ми се усмихваше. Никога няма да го забравя. Седеше в края на кожения си диван с кръстосани крака и ме гледаше през дима от лулата си. После каза: «Е, Ричард, ако искаш да знаеш какъв съм бил тогава, може да ти покажа. Ще те изненадам».

Тази нощ бях в центъра. Не си спомням защо. Може би просто съм искал да изляза. Нали разбирате, понякога тази къща е много потискаща. Беше пълна с деца и старци, и Мери Бет Мейфеър винаги се мотаеше наоколо. Не ме разбирайте погрешно, харесвах Мери Бет, всички харесваха Мери Бет. Аз наистина много я обичах, докато Жулиен не умря. С нея се разговаряше лесно. Винаги изслушваше хората, това все ми се струваше някак странно. Щом влезеше, тя сякаш ставаше център на внимание. Засенчваше всички останали. Пък и онзи неин съпруг, съдия Макинтайър.

Той беше отвратителен. Винаги беше пиян. И голям скандалджия, казвам ви. Често го виждах да се прибира от някой ирландски бар на Мегазин стрийт. Не беше от класата на Мейфеър. Беше образован, истински ирландски аристократ, наистина, и все пак Мери Бет го караше да се чувства по-нисш. Тя винаги му казваше разни неща, като например, че трябва да слага салфетката на скута си или пък да не пуши пура в трапезарията, или че хапе лъжицата, когато яде, и шумът я дразни. Той й беше вечно обиден. Но мисля, че все пак я обичаше. Затова тя можеше да го уязви толкова лесно. Наистина я обичаше. Трябва да я познавате, за да го разберете. Тя беше красива. Но не в това беше работата. Тя беше… беше… абсолютно завладяваща! Мога да ви разкажа доста неща за нея и младите мъже, но не искам да говоря за това.

Те седяха с часове на масата след вечеря, Мери Бет, съдия Макинтайър и Жулиен, както и разбира се, Клей Мейфеър, докато беше там. Никога не съм виждал хора, които толкова да обичат да си говорят след вечеря.

Жулиен можеше да изпие половин бутилка бренди. Малката Стела заспиваше в скута му. О, Стела с красивите къдрици, скъпата красива Стела. И красивата малка Бел. Тя постоянно се разхождаше насам-натам с куклата си. И Милата Мили, така я наричаха, но по-късно престанаха. Тя беше по-малка от Бел, но като че я надзираваше. Беше трудно да разбереш Бел. Отначало си мислиш, че е сладурче, истинско ангелче. В къщата често идваха и много братовчеди. И синът на Жулиен, Гарланд, често се отбиваше след училище. Ами Кортланд, наистина харесвах Кортланд. По едно време се говореше, че ще се жени за Мили, но тя му беше първа братовчедка, защото бе дъщеря на Реми, а по това време такива бракове вече не се приемаха добре. Мили така и не се омъжи. Тъжна история…

Съдия Макинтайър обаче беше от онези ирландци, които наистина не могат да търпят да са около жена си, ако разбирате какво искам да кажа. Имаше нужда от мъжка компания, да пие, да спори, но не и от компанията на Жулиен. Търсеше мъже като него самия, пиячи, ирландци с груб език. Прекарваше много време в клуба си в центъра, но често ходеше и в долнопробните кръчми по Мегазин стрийт.

А когато си беше у дома, винаги вдигаше много шум. Въпреки всичко беше добър съдия. Винаги пиеше след работа, защото се прибираше доста рано от съда. Тъй че имаше доста време и до десет часа се отрязваше напълно. После излизаше да скита, а към полунощ Жулиен казваше: «Ричард, мисля, че е време да го потърсиш».

Жулиен се отнасяше спокойно към всички. Намираше съдия Макинтайър за забавен. Смееше се на всичко, което той казваше. Съдия Макинтайър не спираше да говори за Ирландия, за политическата ситуация там, а Жулиен го изчакваше да свърши и казваше жизнерадостно, с искрица в очите: «Изобщо не ми пука, дори и да се избият помежду си». Съдия Макинтайър направо побесняваше. Мери Бет се смееше, клатеше глава и риташе Жулиен под масата. През последните години съдията съвсем се пропи. Не разбирам дори как живя толкова дълго. Умря чак през 1925, три месеца след смъртта на Мери Бет. Казаха, че си отишъл от пневмония. Пневмония, глупости! Намериха го в канавката. Беше Бъдни вечер и бе толкова студено, че чак тръбите замръзваха. Пневмония. Чух, че когато Мери Бет умирала, толкова я боляло, че й дали почти смъртоносна доза морфин. Тя лежала там в безсъзнание, а той дошъл пиян, събудил я и казал: «Мери Бет, имам нужда от теб». Горкият пиян глупак. А тя му отвърнала: «Ела, Даниъл. Легни до мен, Даниъл». А като си помислите само колко я е боляло. Стела ми каза това, когато я видях за последно. След това съм ходил там само веднъж — на погребението на Стела. Видях я да лежи в ковчега. Лониган бяха направили чудеса да скрият раната. Боже, толкова беше красива. Бяха се събрали всички Мейфеър. Но когато за последно я видях жива, тя ми каза някои неща за Карлота. Колко студена била тя с Мери Бет през тези последни месеци, направо ще ви се изправят косите.

Представете си само дъщеря да се отнася така към умиращата си майка. Но Мери Бет не обръщала внимание на това. Просто си лежала и се мъчела, почти в безсъзнание. Стела каза, че дори не знаела къде се намира, понякога говорела на глас на Жулиен, сякаш го виждала в стаята. А Стела, разбира се, стояла до нея денем и нощем. Колко я обичаше само Мери Бет.

Мери Бет ми каза веднъж, че може да върже всичките си други деца в чувал и да ги хвърли в Мисисипи. Интересуваше се единствено от Стела. Шегуваше се, разбира се. Никога не се отнасяше зле към децата си. Помня как с часове четеше на малкия Лайънъл, как му помагаше с уроците. Наемаше за него най-добрите учители, когато той не искаше да ходи на училище. Никое от децата не се справяше добре в училище, освен Карлота, естествено. Стела беше изключена от три различни училища. Единствено Карлота се справяше добре и това доста й помогна.

Но за какво говорех? О, да. Понякога усещах, че нямам място в тази къща. Е, така или иначе, излязох. Отидох във Френския квартал. Тогава беше времето на Сторивил, когато проституцията тук беше легална, и Жулиен ме водеше в Бялата огледална зала на Лулу, както и на други модни места, и не се интересуваше дали ходя и сам.

Онази вечер тръгнах точно натам. Жулиен нямаше нищо против. Беше се оттеглил в спалнята на третия етаж с книгите си, горещия шоколад и своя грамофон «Виктрола». Освен това знаеше, че само гледам. И така, аз вървях из квартала, покрай малките къщи — нали знаете, публичните домове — а момичетата стояха на прага и ме канеха да вляза. Аз, разбира се, нямах никакво намерение да го правя.

Тогава погледът ми се спря на красив млад мъж, много красив мъж. Стоеше на една от уличките по-долу, със скръстени ръце, облегнат на стената на къщата. Гледаше ме. Каза ми: «Добър вечер, Ричард», и аз веднага разпознах гласа му с особения френски акцент. Беше гласът на Жулиен. Това беше Жулиен! Само че беше едва на двайсет и няколко години! Честно ви казвам, никога не съм се плашил така. За малко да изкрещя. Беше по-лошо, отколкото да видиш призрак. Тогава той изчезна, просто така, стопи се във въздуха.

Веднага хванах такси и се върнах в къщата на Първа улица. Жулиен ми отвори вратата. Беше с халат и пушеше противната си лула, смееше се. «Нали ти казах, че ми се ще някога да ти покажа как изглеждах на двайсет години!», каза ми. Не спираше да се смее.

Помня, че го последвах в салона. Салонът тогава беше прекрасен, нямаше нищо общо с начина, по който изглежда сега, трябваше да го видите. С прекрасни френски мебели, повечето в стил Луи XVI, които Жулиен лично бе купил в Европа, когато ходи там с Мери Бет. Бяха толкова леки, толкова елегантни, голяма красота. Сегашните мебели в стил Ар деко са купени от Стела. Смяташе, че е голяма работа навсякъде да има палми в саксии! Единственото свястно нещо там е онова пиано «Бьозендорфер». Когато отидох за погребението й, салонът изглеждаше абсолютно нелепо. Нали знаете, че поклонението беше там. Не я отнесоха в ритуалната зала. Тя лежеше в предната стая, там, където бе застреляна, знаете ли това? Постоянно се оглеждах, чудех се къде точно се е случило. Всички останали правеха същото. Лайънъл вече беше арестуван, разбира се. О, не можех да повярвам, че Лайънъл, това сладко, красиво момче, може да направи такова нещо. Двамата със Стела бяха неразделни. Но за какво ви говорех?

О, да, за онази невероятна нощ. Току-що бях видял младия Жулиен в центъра, красивия млад Жулиен, който ми заговори с френския си акцент, а после той си беше у дома — старият Жулиен, в салона, седеше на дивана с протегнати напред крака и каза: «О, Ричард, мога да ти кажа толкова много неща, да ти покажа толкова много неща. Но съм вече стар. Пък и какъв е смисълът? Една от прекрасните утехи на старостта е, че вече нямаш нужда да бъдеш разбиран. Заедно с втвърдяването на артериите идва и нещо като примирение».

Казах му: «Жулиен, още не съм на себе си. Настоявам да ми кажеш как го направи». Той не ми отговори. Сякаш не бях там. Взираше се в огъня. През зимата винаги палеше и двете камини в салона. Нали знаете, едната е по-малка от другата.

Малко по-късно той сякаш се събуди от унеса си и ми напомни, че пише историята на живота си. Може би щял да ми позволи да я прочета след смъртта му. Не бил сигурен.

— Радвах се на живота — каза той. — Вероятно човек не бива да се наслаждава на живота си толкова много. О, на тоя свят има толкова много нещастие, а аз си прекарвах наистина великолепно! Изглежда нечестно, нали? Трябваше да направя повече за другите, много повече. Трябваше да бъда по-изобретателен! Описал съм всичко в книгата си. Можеш да я прочетеш по-късно.

Неведнъж бе споменавал, че пише автобиографията си. Наистина бе имал интересен живот. Роден е доста преди Гражданската война, бе видял много неща. Често яздехме двамата из града, през парка Одюбон, разговаряхме за дните, когато на тази земя е имало плантация. Разказваше ми как се качвал на парахода от Ривърбенд. Разказваше ми за старата опера и за баловете на квартеронките. Не спираше да говори. Трябваше да запиша всичко това. Той говореше за тия неща и на малкия Лайънъл и на Стела, а те го слушаха захласнати. Взимаше ги в каретата с нас, показваше им разни места из Френския квартал, разказваше им прекрасни истории.

Наистина исках да прочета описанието на живота му. Помня, че няколко пъти го сварвах да пише нещо в библиотеката, казваше, че е автобиографията му. Пишеше на ръка, въпреки че имаше пишеща машина. И децата изобщо не му пречеха. Лайънъл си четеше до огъня, Стела си играеше с куклата на дивана, а той си пишеше.

Но знаете ли какво стана? След смъртта му нямаше никаква автобиография. Мери Бет ми каза. Помолих я да видя какво е написал, а тя съвсем безцеремонно ми заяви, че няма нищо такова. Не ми позволи дори да се докосна до писалището му. Заключи библиотеката. Мразех я заради това, определено я мразех. И го направи така безцеремонно.

Можеше да убеди всеки, че казва истината, толкова уверена изглеждаше. Но аз бях видял този ръкопис. Е, тя все пак ми даде нещо негово и винаги ще й бъда благодарен.

Тогава Леуелин извади красив пръстен с камък и ми го показа. Отбелязах, че е прекрасен и добавих, че съм любопитен за времето, което са прекарвали в Сторивил. Какво е било да ходи там с Жулиен? Отговорът му беше доста дълъг:

— О, Жулиен обичаше Сторивил, наистина. А жените в Бялата огледална зала на Лулу го обожаваха. Обслужваха го като крал. Но навсякъде беше така. Много неща се случиха там, обаче не обичам да говоря за това. Не че го ревнувах. Просто за мен, момчето от севера, всичко това бе доста шокиращо. — Засмя се. — Но все пак ще разберете по-добре какво имам предвид, ако ви разкажа.

Беше зима, когато Жулиен ме заведе там за първи път. Кочияшът му ни докара до предната врата на един от най-добрите домове. По онова време в него свиреше някакъв пианист — вече не си спомням кой точно, може би Мануел Перес или Джели Рол Мортън. Никога не съм бил фен на джаза и рагтайма. Но Жулиен ги обичаше, направо беше влюбен в този пианист — наричаха го Професора. Седяхме в салона и слушахме, пиехме шампанско, доста добро шампанско. Момичетата, разбира се, дойдоха, с безвкусните си дрешки и нелепи титли — едната беше дукеса, другата графиня — опитваха се да съблазнят Жулиен, той беше неустоим за тях. Накрая Жулиен избра една — по-възрастна жена, доста обикновена. Това ме учуди. Той каза, че ще се качим тримата горе. Разбира се, аз не исках да бъда с нея; нищо не можеше да ме накара да бъда с нея, но Жулиен се усмихна и каза, че само ще гледам и ще се уча. Много типично за него.

И какво мислите се случи в спалнята? Там не беше само възрастната жена, а и двете й дъщери — едната на девет, а другата на единайсет. Те уж помагаха в подготовката — преглеждаха Жулиен, да се изразя по-деликатно, за да се уверят, че той няма… нали се сещате… после започнаха да го мият. Казвам ви, бях направо втрещен, докато гледах тези деца да извършват толкова интимни процедури. А когато Жулиен си легна с майка им, двете момиченца останаха в леглото. Бяха много хубави, едното тъмнокосо, а другото с руси къдрици. Носеха къси камизолки и черни чорапи. Бяха много съблазнителни, дори за мен. Малките им гърдички се очертаваха през камизолките. Бяха още съвсем неразвити. Не зная защо това ми се стори така прелъстително. Те седнаха до високата резбована табла на леглото — сигурно се сещате, имаше ги едно време тези фабрични легла, високи до тавана, с балдахин и корона. Двете момичета целуваха Жулиен като ангели, докато той… докато той… оправяше майка им, ако мога така да се изразя.

Никога няма да забравя тези деца и колко естествено ми се стори всичко! Колко естествено беше за Жулиен.

Разбира се, той вършеше всичко това толкова грациозно, друг едва ли би могъл да се държи като него в такава ситуация. Сякаш беше Дарий, царят на Персия, в своя харем. У него не се долавяше никакво смущение, никаква грубост. След това пи шампанско с тях, дори малките пиха. Майката се опита да съблазни и мен, но аз веднага я отрязах. Жулиен сигурно щеше да остане там цялата нощ, ако не го бях помолил да си тръгваме. Учеше момичетата на «ново стихотворение». Явно всеки път им казваше по едно стихотворение; те рецитираха три или четири от предишни уроци. Едното беше сонет на Шекспир. А новото беше от Елизабет Барет Браунинг.

Нямах търпение да се махна от това място. По пътя към дома направо му се развиках: «Жулиен, каквито и да сме, ние сме възрастни хора. Та това бяха още деца». Той си остана невъзмутим, както винаги. «Стига, Ричард, не бъди глупак. Това бяха така наречените „лесни деца“. Те са родени в публичен дом и ще прекарат целия си живот по този начин. Не им направих нищо лошо. И ако аз не бях избрал майка им тази вечер, някой друг щеше да бъде и с нея, а после и с тях. Но ще ти кажа какво ме поразява във всичко това. Това, че животът все пак устоява, независимо от обстоятелствата. Разбира се, това е мизерно съществуване. Но как иначе? Все пак тези деца са намерили начин да живеят, да дишат, да се радват. Те се смеят и са изпълнени с любопитство и нежност. Те са се приспособили. Мисля, че това е точната дума. Те са се приспособили и посягат към звездите по свой собствен начин. Това е изумителното за мен. Те са като дивите цветя, които растат в пролуките по паважа, устремени към слънцето, без значение колко крака ги тъпчат.»

Спорих повече с него, но си спомням, че той продължи да говори. Каза, че във всеки град има деца, които са дори по-нещастни от тези. Разбира се, това не оправдаваше постъпката му.

Знаех, че ходи често в Сторивил, без да ме взима със себе си. Но ще ви кажа нещо още по-странно… (Тук той се поколеба. Имаше нужда от малко подбутване.) Той често взимаше Мери Бет със себе си. Водеше я в Бялата зала на Лулу и в Арлингтън. Тогава Мери Бет се обличаше като мъж.

Неведнъж съм ги виждал да излизат така заедно. Ако бяхте видели Мери Бет, щяхте да разберете. Тя изобщо не беше грозна жена, но съвсем не можеше да мине за деликатна. Беше висока, със здраво телосложение, с доста едри черти. Обличаше някой от костюмите на съпруга си и изглеждаше като много хубав мъж. Връзваше дългата си коса и я скриваше под шапката, носеше шал на врата, понякога и слънчеви очила, въпреки че не съм сигурен защо.

Помня, че това се случи поне пет пъти. После ги чух да говорят как е заблудила всички. Съдия Макинтайър понякога ходеше с тях, но ми се струва, че те не искаха да го взимат със себе си.

Веднъж Жулиен ми каза, че точно така съдия Макинтайър се е оженил за Мери Бет — запознали се в Сторивил две години преди моето пристигане. Тогава той още не бил съдия, а просто Даниъл Макинтайър. Срещнал Мери Бет там и цяла нощ играл билярд с нея и Жулиен. Чак до сутринта не разбрал, че тя е жена, а когато все пак се усетил, не искал да я пусне да си тръгне.

Жулиен ми разказа това. Слезли в квартала само да се поразходят и да послушат «Рази Дази Спазм Бенд». Сигурно сте чували за тях, бяха добри, наистина добри. Понякога Жулиен и Мери Бет, която при тези екскурзии се подвизаваше под името Жул, отиваха във «Вили Пияца». Точно там срещнали Даниъл Макинтайър. След това обикаляли заедно да търсят добър билярд, защото Мери Бет беше много умела в тази игра.

Както и да е, вече се съмвало, когато решили да се приберат. Съдия Макинтайър бил поговорил доста с Жулиен по бизнес въпроси, защото по онова време той бил още адвокат, затова се разбрали да се срещнат за обяд в града, а Жулиен щял да се опита да му помогне да постъпи в някоя фирма. И точно тогава, когато съдията прегърнал здраво Жул за сбогом, Мери Бет свалила меката шапка и разпуснала черната си коса. Казала му, че е жена, и той едва не умрял на място.

Мисля, че още в този миг се е влюбил в нея. Аз пристигнах година след женитбата им. Госпожица Карлота вече се беше родила, Лайънъл щеше да се появи след десет месеца, а година и половина по-късно — Стела, най-хубавата от тримата.

Да ви кажа, съдия Макинтайър до края си остана влюбен в Мери Бет. Това му беше проблемът. Последната година, която прекарах в онази къща, беше 1913, и разбира се, той вече бе съдия от осем години, благодарение на връзките на Жулиен. Уверявам ви, тогава беше също толкова силно влюбен в жена си, както и в началото. Тя също бе влюбена в него, по свой собствен начин. Не мисля, че би го търпяла, ако не го обичаше.

Е, разбира се, имаше и доста млади мъже. Хората говореха за тях. Нали знаете, конярчетата, момчетата, които разнасяха писмата, всичките изглеждаха добре. Често можеше да ги видиш как страхливо се измъкват по стълбата към задния вход. Но тя обичаше съдия Макинтайър, наистина. Ще ви кажа и още нещо. Не мисля, че той се досещаше. Вечно беше пиян. А Мери Бет приемаше това, както и всичко останало, съвсем спокойно. Тя беше най-спокойният човек, когото съм познавал. Нищо не можеше да я смути, поне не за дълго. Към хората, които й противоречаха, не проявяваше почти никакво търпение, но не искаше да си създава врагове. Никога не воюваше, нито пък се опитваше да налага волята си.

Винаги ме е удивлявал начинът, по който се отнасяше с Карлота. Тя напусна къщата, когато стана на тринайсет. Това дете беше същинска вещица! Искаше да се махне, да иде някъде в пансион. Мери Бет се опитваше да я убеди да не го прави, но тя беше решила, затова майка й накрая я пусна.

Мери Бет лесно ставаше безразлична към хората, така че може да се каже, че стана напълно безразлична към Карлота. Това бе част от студенината й, предполагам, която можеше да е напълно влудяваща. Когато Жулиен умря, тя заключи библиотеката и спалнята на третия етаж, за да не мога да влизам там. Никога няма да го забравя. И стори това без никакво вълнение. «Ричард, иди в кухнята да пийнеш кафе, а после си събери багажа» — каза тя, сякаш говореше на малко дете. За нула време ми купи къща в града. Искам да кажа, че Жулиен още не беше погребан, когато тя бе купила тази къща и аз се преместих. Разбира се, купи я с неговите пари.

Но не, тя никога не показваше емоция. Освен когато й казах, че Жулиен е мъртъв. Тогава се развълнува. Всъщност направо обезумя, но само за малко. Когато го видя, като че нещо в нея прещрака и започна да оправя завивките и дрехите му. Така и не я видях да пророни и една сълза.

Ще ви кажа нещо и за погребението на Жулиен. Мери Бет се държа странно. И този път поклонението беше в предната стая, разбира се, ковчегът беше отворен. Жулиен беше красив труп. Бяха се събрали всички Мейфеър от Луизиана. Няколко пресечки около Първа и Честнът бяха изпълнени с каретите и автомобилите им. Помня, че валеше същински порой. Струваше ми се, че никога няма да спре. Пелената на дъжда се спускаше като було около къщата. Но главното не беше това. Те устроиха бдение до ковчега, но не типичното ирландско бдение, защото опечалените вдигаха доста шум, имаше вино, храна, а съдията, естествено, се напи. По едно време пред всички тези хора в стаята и в коридора, както и в трапезарията и в библиотеката, на стълбите, Мери Бет просто премести един стол с висока облегалка до ковчега, седна, стисна безжизнената ръка на Жулиен и като че задряма, там на стола, с килната на една страна глава, без да го пуска, докато братовчедите се изреждаха да го видят и да коленичат на молитвения стол и прочее.

Беше много нежно. Колкото и да бях ревнувал от нея дотогава, в този миг я обикнах. Ще ми се аз да го бях сторил. Жулиен наистина изглеждаше прекрасно в ковчега. Трябваше да видите всички онези чадъри в гробище «Лафайет» на следващия ден! Казвам ви, когато спуснаха ковчега в гробницата, сякаш аз самият умрях. В същия този момент Мери Бет дойде при мен и ме прегърна през рамо, така че ясно я чух как прошепна: «Au revoir[19], мой скъпи Жулиен!». Направи го заради мен, знам го. Направи го заради мен, това бе най-сърдечното нещо, което бе правила някога. Но чак до деня на смъртта си отричаше да има написана някаква автобиография.

Тук го прекъснах и го попитах дали Карлота е плакала на погребението.

— Всъщност не. Даже не си спомням да съм я виждал там. Тя беше толкова ужасно дете. Толкова лишено от чувство за хумор и така противопоставящо се на всички. Мери Бет се отнасяше съвсем спокойно към нея, но Жулиен много се разстройваше. Мери Бет постоянно го успокояваше. Той ми каза веднъж, че Карлота ще пропилее живота си също както неговата сестра, Катерин.

«На някои хора не им харесва да живеят — каза ми той. — Не е ли странно? Те просто не могат да понасят живота и го възприемат като някаква ужасна болест.» Засмя се. Често се сещам за тези думи.

Жулиен обичаше живота. Наистина. Той бе първият в семейството, който купи автомобил. Беше «Штуц Беъркет», направо невероятно! И двамата се возихме с него из цял Ню Орлиънс. Много му харесваше!

Сядаше на предната седалка до мен — аз карах, разбира се. Увиваше се с едно одеяло, слагаше си защитни очила и не спираше да се смее и да се радва на пътуването, особено когато трябваше да сляза, за да завъртя манивелата! Беше забавно, наистина. И Стела обичаше колата. Ще ми се сега този автомобил да беше при мен. Мери Бет се опита да ми го даде, но аз отказах. Сигурно не исках да поемам отговорността за него. Трябваше да го взема.

После Мери Бет даде колата на един от любовниците си, някакъв млад ирландец, когото бе наела за кочияш. Доколкото си спомням, той и хабер си нямаше от коне. Струва ми се, че по-късно стана полицай. Та тя даде колата на него. Зная го, защото го видях веднъж и разговаряхме, тогава ми каза. Разбира се, той не продума нищо против Мери Бет пред мен. Беше достатъчно умен. Но сигурно си представяте защо една дама може да подари подобна кола. Наистина някои от нещата, които правеше, просто вбесяваха цялата рода. Но не смееха да й кажат нищо. Тя винаги постъпваше така — вършеше най-невероятни неща, сякаш бяха нещо съвсем нормално.

Въпреки цялата си студенина и тя обичаше живота не по-малко от Жулиен. Наистина го обичаше. Да, Жулиен обичаше живота. Всъщност той така и не остаря.

Веднъж ми разказа какво са вършили с Катерин в годините преди войната. И с нея са погаждали същите номера като с Мери Бет по-късно. Само дето по онова време още е нямало Сторивил. Отивали на Галатин стрийт, в най-долнопробните крайбрежни кръчми. Катерин се обличала като млад моряк и си слагала бандаж на главата, за да прикрие косата си.

«Беше прекрасна — казваше Жулиен. — Трябваше да я видиш. Но онзи Дарси Монахан я съсипа. Тя му продаде душата си. Казвам ти, Ричард, ако някога решиш да продаваш душата си, не я продавай на друго човешко същество. Това е доста лоша сделка.»

Жулиен каза и много други странни неща. Разбира се, тогава Катерин вече се бе превърнала в съсухрена, откачена старица. Напълно луда. Точно от ония смахнати, които не спират да повтарят едно и също и късат нервите на хората.

Тя сядаше на пейка в задната част на градината и започваше да говори на мъртвия си съпруг Дарси. Това отвращаваше Жулиен. Набожността й също му беше противна. Мисля, че Катерин имаше някакво влияние върху малката Карлота, но не съм сигурен в това. Двете винаги ходеха на службите в катедралния храм.

Спомням си, че веднъж между Жулиен и Карлота се разрази ужасен скандал, но така и не разбрах за какво. Жулиен бе толкова предразполагащ, не беше трудно да го харесаш. Това дете обаче не можеше да го понася. Карлота просто не можеше да търпи да е близо до него. Не спираха да си крещят зад затворените врати на библиотеката. Караха се на френски, така че не разбирах и дума. Накрая Жулиен изскочи навън и хукна нагоре по стълбите. В очите му имаше сълзи. На лицето му имаше някаква драскотина и той я притискаше с кърпичка. Мисля, че онова малко чудовище наистина го беше нападнало. Никога след това не го видях да плаче.

А тази кошмарна Карлота бе най-студеното и зло малко създание на света. Тя просто стоеше и го гледаше как се качва по стълбите, а после каза, че ще излезе на предните стълби, за да чака баща си да се върне.

Мери Бет беше там и й отвърна: «Е, май ще ти се наложи да почакаш доста дълго. Защото баща ти в момента е пиян в клуба и няма да го качат на каретата преди десет. Така че по-добре си облечи палто, преди да излезеш».

И не го каза със злоба, а съвсем нормално, както казваше всичко, но трябваше да видите как я гледаше Карлота. Мисля, че тя обвиняваше майка си за пиенето на баща си, но ако е така, значи просто е била малка глупачка. Мъж като Даниъл Макинтайър щеше да е пияница, без значение за кого е женен — за Светата Дева или за Блудницата от Вавилон. Изобщо няма значение. Той сам ми каза, че баща му е умрял от пиене, дядо му — също. И двамата доживели едва до четирийсет и осем. Страхуваше се, че и той ще умре на четирийсет и осем. Не знам как успя да мине тая възраст. Нали знаете, семейството му имаше пари. Много пари. Ако питате мен, Мери Бет успя да го поддържа толкова дълго.

Но Карлота така и не проумя това. Нито за миг. Мисля, че Лайънъл го разбираше, Стела също. Те обичаха и двамата си родители, или поне така ми се струваше. Може би Лайънъл от време на време се срамуваше от баща си, но той си беше добро дете, послушно дете. А Стела обожаваше и майка си, и баща си.

О, този Жулиен. Помня, че направи нещо невероятно през последната си година. Заведе Лайънъл и Стела във Френския квартал, в така наречените неприлични домове. Те бяха едва десет-единайсетгодишни, още съвсем деца! Пък и знаете ли какво, не мисля, че го правеше за първи път. Просто тогава не можа да скрие от мен тази лудост. Стела беше облечена като малък юнга и изглеждаше много сладка. Цяла вечер обикаляли квартала, той им показвал различни клубове, въпреки че, разбира се, не ги водел вътре, дори Жулиен не бе способен на такова нещо, предполагам. Но съм сигурен, че бяха пили.

Събудих се, когато се прибираха. Лайънъл бе тих, той винаги бе тих. Но Стела бе особено въодушевена от видяното в онези бардаци, от жените по улицата. Двамата с нея седнахме на стълбите и дълго разговаряхме шепнешком, след като Лайънъл помогна на Жулиен да се качи на третия етаж и да си легне.

После слязохме в кухнята и си отворихме бутилка шампанско. Тя каза, че вече е достатъчно голяма за няколко питиета, и, разбира се, не искаше да ме послуша, пък и кой бях аз да я спра. Накрая тримата с Лайънъл танцувахме в задния вътрешен двор до зазоряване. Стела танцуваше някакъв рагтайм, който бе видяла в града. Каза, че Жулиен ще ги заведе в Европа, за да видят целия свят, но, разбира се, това не стана. Мисля, че те не знаеха колко стар е всъщност Жулиен, нито пък аз го знаех тогава. Когато видях на надгробния му камък годината 1828, бях направо шокиран. В този миг много неща ми станаха ясни. Нищо чудно, че можеше да вижда бъдещето — все пак бе живял цял век.

Стела трябваше да живее по-дълго, наистина трябваше. Тя ми каза нещо, което така и не можах да забравя. Беше доста след смъртта на Жулиен. Обядвахме заедно в «Двора на двете сестри». Тогава тя вече бе родила Анта и разбира се, изобщо не си направи труда да се омъжи, нито пък да каже кой е бащата. Беше страхотна история. Всички само за това приказваха. Но за какво ви говорех? А, да, обядвахме и тя ми каза, че ще доживее дълбока старост като Жулиен. Заяви, че Жулиен й го казал, като й гледал на ръка. Щяла да има дълъг живот.

И като си помисля само, че бе застреляна от Лайънъл, когато още нямаше и трийсет години. Господи боже! А знаете ли, че Карлота го накара?

Леуелин вече говореше почти несвързано. Аз настоях да продължи за Карлота и стрелбата, но той не каза нищо повече по този въпрос. Цялата тази история като че започна да го плаши. Той се върна на Жулиеновата «автобиография» и колко много я бил искал. И какво не би дал да може някой ден да влезе в онази къща и да докосне ръкописа, ако още бил в библиотеката. Но откакто Карлота била там, нямал такъв шанс.

— Знаете ли, че горе има складови помещения, точно под покрива, в предната част на къщата. Не се виждат от улицата заради полегатия покрив, но там били сандъците на Жулиен.

Обзалагам се, че там е сложила автобиографията му. Не си е направила труда да я изгори. Не и Мери Бет. Тя просто не искаше ръкописът да попадне в моите ръце. Но кой знае какво е направила отвратителната Карлота с тези неща?

Не исках да изпусна възможността, затова го попитах дали някога е виждал нещо странно в къщата, нещо свръхестествено. (Разбира се, като се изключат привиденията, които Жулиен е предизвиквал.) Това беше нещо като подвеждащ въпрос, който се опитвах да избегна, но бях прекарал с него часове и той не бе отворил дума за това, освен за странните случки с Жулиен. А аз търсех нещо повече.

Реакцията му на въпроса ми беше много силна.

— О, това беше кошмарно, ужасно. Не съм го казвал на никого. Пък и може да е само плод на въображението ми. — И той отново замълча.

Помогнах му да се качи в апартамента си над книжарницата на Чартрес стрийт. Той постоянно повтаряше, че Жулиен му е оставил парите за тази сграда, както и за книжарницата. Жулиен знаел, че той обича поезия и музика и искрено презира работата си като секретар. Искал да го освободи и намерил начин да го направи. Но единствената книга, която Ричард искал, била онази, която разказвала живота на Жулиен.

Никога не съм взимал толкова дълго и задълбочено интервю.

Когато след няколко дни се опитах да поговоря отново с Леуелин, той беше много любезен, но предпазлив. Извини се, че е пил толкова много и че се е разприказвал така, и все пак му било приятно.

Не успях да го накарам да обядва с мен отново, нито да поговорим пак за Жулиен Мейфеър.

След това на няколко пъти се отбивах в магазина му. Разпитвах го за различни членове на семейството, но така и не успях да си върна доверието му. Веднъж го попитах отново дали смята, че къщата на Първа улица е «обитавана от призраци», защото има много слухове за това.

На лицето му се върна онова странно изражение, което бях видял при първия ни разговор. Той извърна поглед, очите му се разшириха и потрепери: «Не зная. Може да е било нещо като призрак. Не обичам да мисля за тия неща. Винаги съм смятал, че чувството ми за вина ме е накарало да си го въобразя».

Когато настоях да ми каже, той отвърна, че семейство Мейфеър са много странни хора.

— Не ми се иска да влизам в конфликт с тях. Онази Карлота е чудовище. Истинско чудовище. — Явно се чувстваше доста неудобно.

Попитах го дали някога му е създавала проблеми, а той отговори с презрение, че тя създава проблеми на всички. Изглеждаше някак разсеян, угрижен. И тогава каза най-странното нещо, което аз побързах да запиша, щом се върнах в хотела. Каза, че никога не е вярвал в живота след смъртта, но когато мислел за Жулиен, бил убеден, че той все още съществува някъде.

— Знам, че ме мислите за откачен, или нещо подобно — каза той. — Но мога да се закълна, че това е истина. В нощта след първата ни среща, аз сънувах Жулиен и той ми каза много неща. Когато се събудих, не можех да си спомня ясно съня, но усещах, че Жулиен не иска ние с вас да разговаряме повече. Дори не ми се иска да ви казвам това сега, но просто… смятам, че ви го дължа.

Казах, че му вярвам. Той отвърна, че Жулиен в съня му не бил Жулиен от спомените му. Нещо в него определено се било променило.

— Изглеждаше по-мъдър, по-мил, точно каквито си представяме, че стават хората, когато отидат в отвъдното. И не изглеждаше стар. Но не беше и млад. Никога няма да забравя този сън. Беше… абсолютно реален, мога да се закълна, че той стоеше до леглото ми. Помня какво ми каза. Каза, че някои неща са предопределени, но все пак могат да бъдат избегнати.

— Какви неща? — попитах аз.

Той поклати глава. Не каза нищо по този въпрос, колкото и да го притисках. Призна, че не усетил упрек от страна на Жулиен за нашия разговор, но това, че му се явил в съня му, го карало да се чувства някак нелоялен. Дори не можах да го накарам да повтори историята при следващата ни среща.

За последно го видях в края на август през петдесет и девета година. Изглеждаше доста болен. Устата и лявата му ръка трепереха силно, речта му бе вече завалена и трудно разбирах думите му. Казах му съвсем откровено, че онова, което ми е разказал за Жулиен, е много важно за мен, че все още се интересувам от историята на семейство Мейфеър.

Отначало ми се стори, че не си спомня за мен, нито за случилото се, толкова разсеян изглеждаше. Но после като че ме позна. И се развълнува.

— Елате с мен отзад — каза той и когато се опита да стане от бюрото, аз му подадох ръка. Едва се държеше на крака. Минахме през врата, закрита с прашна завеса, и влязохме в малък склад. Той се спря и като че се втренчи в нещо, което не можех да видя.

Изсмя се някак странно и направи презрителен жест с ръка. После отвори една кутия с треперещите си ръце и извади пакет с фотографии. Всички бяха на Жулиен. Даде ми ги. Като че искаше да ми каже нещо, но не намираше думи.

— Не знаете колко много значи това за мен — казах аз.

— Зная — отвърна той. — Точно затова ви ги давам. Вие сте единственият човек, който успя да разбере Жулиен.

Изведнъж се натъжих, много се натъжих. Бях ли разбрал наистина? Предполагам, че да. Благодарение на него Жулиен Мейфеър бе добил плът за мен и аз го намирах невероятен.

— Животът ми можеше да е различен, ако не бях срещнал Жулиен. Никой след това не можеше да се мери с него. А после и този магазин, аз се оттеглих в него и всъщност не успях да направя кой знае какво.

Той като че се отърси от тези мисли и се усмихна.

Зададох му няколко въпроса, но той не им обърна внимание. Накрая обаче един от тях го заинтригува.

— Страда ли Жулиен при смъртта си? — попитах аз.

Той се замисли, после поклати глава.

— Не, всъщност не. Наистина, не му харесваше да е парализиран. Как иначе? Но обичаше книгите. Четях му през цялото време. Той умря рано сутринта. Знам го, защото бях с него до два часа, а после загасих осветлението и слязох долу.

Някъде към шест ме събуди бурята. Валеше толкова силно, че водата се процеждаше през первазите на прозорците. Клоните на брястовете отвън пращяха силно. Веднага изтичах горе да видя Жулиен. Леглото му беше точно до прозореца.

И знаете ли какво? Той някак бе успял да се надигне и да отвори прозореца. Когато влязох, беше вече мъртъв, протегнат към перваза, със затворени очи. Изглеждаше толкова умиротворен, сякаш бе искал да поеме глътка свеж въздух и когато я е вдишал, е паднал мъртъв, беше като заспал. Сцената щеше да изглежда съвсем мирна, ако не беше бурята, защото дъждът се лееше върху Жулиен, а вятърът навяваше листа в стаята. След това казаха, че е получил масивен инсулт. Не успяха да разберат как е успял да отвори прозореца. Аз не казах нищо, но знаете ли, стори ми се…

— Да? — поощрих го аз.

Той сви леко рамене и продължи, сега говореше съвсем завалено.

— Мери Бет направо обезумя, когато й съобщих. Тя го издърпа от прозореца и го сложи на възглавницата. Дори го плесна и изкрещя: «Събуди се, Жулиен. Жулиен, не ме оставяй!». Много трудно затворих прозореца. Едното стъкло падна. Беше ужасно. Тогава дойде и отвратителната Карлота. Всички дойдоха да целунат Жулиен, да се сбогуват с него, а милата Мили, дъщерята на Реми, ни помогна да оправим леглото. Но ужасната Карлота изобщо не се приближи до него, нито ни помогна. Стоеше на стълбищната площадка със сключени ръце като монахиня и просто се взираше през вратата. А Бел, скъпоценната Бел, ангелът, тя дойде с куклата си и започна да плаче. Тогава Стела се качи на леглото, легна до Жулиен и сложи ръка на гърдите му.

Бел каза: «Събуди се, чичо Жулиен». Предполагам, беше чула майка си. А Жулиен — бедният, прекрасният Жулиен — излъчваше такъв покой накрая, главата му лежеше на възглавницата, очите му бяха затворени.

Леуелин се усмихна и поклати глава, после започна да се смее тихо, сякаш си спомни нещо, което събуди в него огромна нежност. Изрече някакви думи, но не можах да разбера какви. После прочисти с мъка гърлото си и каза:

— Тази Стела. Всички обичаха Стела. Всички, освен Карлота. Карлота не я обичаше. — Гласът му изневери.

Отново му зададох някакъв насочващ въпрос, от онези, които бях решил да не задавам. Попитах го пак за призрака. Казах, че много хора твърдят, че къщата е «обитавана от призраци».

— Струва ми се, че ако беше така, вие щяхте да знаете — добавих.

Не знам дали ме разбра. Отиде до бюрото си и седна. И тъкмо когато си помислих, че е забравил напълно за мен, той каза, че наистина е имало нещо в онази къща, но не може да обясни какво.

— Имаше нещо — каза той и на лицето му отново се изписа познатото отвращение. — И мога да се закълна, че всички знаеха за него. Понякога беше просто някакво усещане… Усещане, че някой те наблюдава.

— А имаше ли и друго? — настоях аз, защото бях млад, безжалостен и изпълнен с любопитство. А и не знаех още какво е да си стар.

— Казах на Жулиен за това — рече той. — Казах му, че то е при нас в стаята, че не сме сами, че то ни… гледа. Но той само се засмя, както винаги. Каза ми да не бъда толкова стеснителен. Но аз мога да се закълна, че то беше там! Идваше, когато ние с Жулиен, нали разбирате, когато бяхме заедно.

— А видяхте ли го?

— Само веднъж, накрая — отвърна той. Добави още нещо, но не можах да го разбера. Когато настоях, само поклати глава и стисна силно устни, както му беше навик. После прошепна: — Сигурно съм си го въобразил. Но мога да се закълна, че в последните дни на Жулиен, когато той вече беше много болен, онова нещо беше там, определено беше там. Беше в стаята на Жулиен, в леглото му.

Той вдигна очи, за да види реакцията ми. Ъгълчетата на устата му увиснаха надолу и се намръщи, очите му светеха под гъстите вежди.

— Ужасно, ужасно нещо — прошепна той, клатейки глава и потрепери.

— Видяхте ли го?

Той извърна поглед. Зададох му още няколко въпроса, но знаех, че е безполезно. Споменах нещо за това, че останалите са знаели за съществото, но са се престрували, че не знаят.

Той ме погледна и рече:

— Не искаха да зная, че те знаят. Всички знаеха. Казах на Жулиен: «Има още някой в къщата и ти го знаеш, ти знаеш какво представлява и какво иска, но не искаш да признаеш, че знаеш». А той отвръщаше: «Стига, Ричард» и впрягаше… цялата си убедителност, ако мога така да се изразя, за да забравя за случая. А през онази последна седмица, онази ужасна последна седмица, то пак беше там, в леглото му. Знаех го. Събудих се на стола и го видях. Наистина го видях. Беше призрак на мъж и правеше любов с Жулиен. О, Господи, каква гледка само. Защото, нали разбирате, аз знаех, че това същество не е реално. Изобщо не е реално. Не можеше да бъде реално. И все пак го виждах.

Той се извърна, устата му затрепери още по-силно. Опита се да извади кърпичката от джоба си, но беше твърде непохватен. Не знаех дали трябва да му помогна.

Зададох му още въпроси, възможно най-внимателно. Той или не ме чу, или пък не пожела да отговори. Някак се свлече на стола, сякаш щеше да умре от старост всеки момент.

После поклати глава и каза, че не може да говори повече. Изглеждаше напълно изтощен. Каза, че вече не остава цял ден в магазина и скоро ще се качи горе. Благодарих му много за снимките и той каза, че се радва, дето съм дошъл, чакал ме, за да ми ги даде.

Повече не видях Ричард Леуелин. Той умря пет месеца след този разговор, в началото на 1960 година. Погребаха го в гробището «Лафайет», недалече от Жулиен.

Има и други истории за Жулиен, които можем да включим тук. Вероятно още много могат да бъдат открити.

Но това е достатъчно за нашия разказ, затова няма да добавям нищо повече засега, освен това че знаем, че Жулиен е имал още един любовник — мъж, към когото е бил много силно привързан, и той вече бе описан тук като съдия Даниъл Макинтайър, който по-късно се жени за Мери Бет Мейфеър.

Но на него ще се спрем във връзка с Мери Бет. Поради това сега трябва да преминем към самата нея, последната голяма вещица Мейфеър през деветнайсетото столетие и единствената жена от рода през този век, която е могла да си съперничи по сила с предшественичките си от осемнайсети.“

Вече бе два и десет. Майкъл спря само защото се налагаше. Очите му се затваряха и не му оставаше друго, освен да поспи малко.

Остана неподвижен известно време, взираше се в папката, която току-що бе затворил. Стресна го почукване по вратата.

— Влез — каза той.

Аарън влезе тихо. Беше облечен с пижама и ватирана копринена роба, вързана с колан на кръста.

— Изглеждаш уморен — каза той. — Трябва да си лягаш.

— Да, така е — отвърна Майкъл. — Когато бях млад, можех дълго да стоя буден, като се наливам с кафе. Но вече не мога. Очите ми просто се затварят. — Облегна се в коженото кресло и зарови в джоба си, извади цигара и я запали. Нуждата от сън вече бе станала огромна. Той затвори очи и почти изпусна запалената цигара. Мери Бет, помисли си той, трябва да прочета и за Мери Бет. Има толкова много въпроси…

Аарън се настани в едно кресло със странични облегалки за главата.

— Роуан е отменила полета си в полунощ — каза той. — Отложила го е за утре, няма да пристигне в Ню Орлиънс преди следобед.

— Как разбра? — попита Майкъл сънливо. Но това бе последният въпрос, който сега занимаваше съзнанието му. Дръпна бавно от цигарата и се втренчи в чинията с недоядени сандвичи пред него. Бяха станали на камък. Не бе поискал вечеря. — Това е добре — рече той. — Ако стана в шест и веднага започна да чета, ще свърша до вечерта.

— И тогава ще поговорим — каза Аарън. — Трябва доста да поговорим, преди да се видиш с нея.

— Зная. Повярвай ми, зная. Аарън, защо, по дяволите, съм забъркан в това? Защо? Защо виждам този мъж още от дете? — Дръпна отново от цигарата. — Страхуваш ли се от това привидение?

— Да, разбира се — отвърна Аарън без капка колебание.

Майкъл беше изненадан.

— Значи вярваш във всичко това? И си го виждал с очите си?

Аарън кимна.

— Да, виждал съм го.

— Слава богу. Всяка дума от тази история придобива за нас значение, което не би разбрал човек, който не го е виждал! Някой, който не знае какво е да видиш такова привидение.

— Аз вярвах, преди да съм го видял — каза Аарън. — Мои колеги го бяха виждали. Докладваха за него. И като опитен член на Таламаска, аз приех тези свидетелства.

— Значи вярваш, че това същество може да убива.

Аарън се замисли за миг.

— Виж, вече мога да ти кажа нещо и те моля да го запомниш. Това същество може да навреди на човек, но ще му е дяволски трудно да го направи. — Усмихна се. — Получи се малко игра на думи. Искам да кажа само, че Лашър убива предимно чрез измама. Разбира се, може да въздейства и на физически обекти — да мести предмети, да поваля клони от дърветата, да кара камъните да летят — неща от този сорт. Но той не владее добре тази сила и често е непохватен. Коварството и илюзиите са най-силните му оръжия.

— Той е затворил Петир ван Абел в гробницата — каза Майкъл.

— Не, Петир е открит заровен в гробницата. Вероятно сам е влязъл там в пристъп на лудост, когато вече не е можел да различава илюзията от действителността.

— Но защо ще влиза там, след като толкова се е страхувал от…

— Стига, Майкъл, хората често биват привличани неустоимо именно от онова, от което се страхуват най-много.

Майкъл не каза нищо. Отново дръпна от цигарата, в ума си виждаше вълната, която се разбива в скалите над Оушън Бийч. Спомни си как стоеше там, шалът му се развяваше на вятъра, пръстите му бяха измръзнали.

— С две думи — обади се отново Аарън, — никога не надценявай този дух. Той е слаб. Ако не беше, нямаше да има нужда от семейство Мейфеър.

Майкъл вдигна поглед.

— Какво?

— Ако не беше слаб, нямаше да има нужда от семейство Мейфеър — повтори Аарън. — Той се нуждае от тяхната енергия. И когато напада някого, използва енергията на жертвата си.

— Току-що ми напомни нещо, което казах на Роуан. Тя ме попита дали съществата, които съм видял, не са ме накарали да падна от скалите. Казах й, че те не могат да сторят подобно нещо. Че не са толкова силни. Ако бяха достатъчно силни да блъснат човек в морето, сигурно нямаше да имат нужда да се явяват в нечии видения. Нямаше да има нужда да ме товарят с тази жизненоважна мисия.

Аарън не отговори.

— Разбираш ли какво искам да кажа? — попита Майкъл.

— Да, разбирам. Разбирам и смисъла на нейния въпрос.

— Тя ме попита защо приемам, че те са добри. Бях направо шокиран. Но тя каза, че това е съвсем логичен въпрос.

— Може и така да е.

— Но аз зная, че те са добри — Майкъл смачка цигарата. — Зная. Зная, че видях Дебора. И че тя искаше да попреча на този дух, на Лашър. Зная го с такава сигурност, както… кой съм аз например. Помниш ли какво ти е казал Леуелин? Прочетох го току-що. Леуелин ти е казал, че когато му се е явил в съня, Жулиен е бил различен. Бил е по-мъдър, отколкото приживе. Е, такава беше и Дебора в моето видение. Дебора иска да спра това същество, което тя и Сузан са навлекли на света и на своето семейство!

— И тук стигаме до въпроса защо Лашър се е явил и на теб?

— Да, въртим се в кръг.

Аарън изгаси лампата в ъгъла и тази на бюрото. Остана да свети само лампата на нощното шкафче.

— Наредих да те събудят в осем. Мисля, че ще прочетеш всичко до късния следобед, или дори по-рано. Тогава ще можем да поговорим и ти ще стигнеш до нещо като… решение.

— Кажи да ме събудят в седем. Това е единственото хубаво на тази възраст. Бързо ми се доспива, но и се наспивам бързо. Нека се обадят към седем. И Аарън…

— Да?

— Не ми отговори дали видя онова същество, което стоеше от другата страна на оградата снощи? Видя ли го?

Аарън отвори вратата. Като че не искаше да отговори, но после каза:

— Да, Майкъл, видях го. Видях го съвсем ясно и отчетливо. По-ясно и отчетливо отпреди. И той ти се усмихваше. Дори изглеждаше сякаш… посяга към теб. Бих казал даже, че те приветстваше. Сега трябва да вървя, а ти да поспиш. Ще поговорим утре сутрин.

— Чакай малко.

— Лягай си, Майкъл.

Събуди го телефонът. Слънчевата светлина се изливаше през прозорците от двете страни на леглото. За миг той бе напълно дезориентиран. Преди малко Роуан му бе говорила, беше му казала колко много иска да го види там, преди да затворят капака. Какъв капак. Той видя мъртва бяла ръка да лежи върху черна коприна.

Седна в леглото и видя бюрото, куфарчето и папките, струпани там, и прошепна:

— Капакът на ковчега на майка й.

Той се загледа сънливо в звънящия телефон. После вдигна слушалката. Беше Аарън.

— Слез долу за закуска, Майкъл.

— Тя в самолета ли е вече?

— Току-що е излязла от болницата. Както ти казах снощи, отложила е полета си. Съмнявам се, че ще пристигне в хотела преди два часа. Погребението започва в три. Виж, ако не искаш да слизаш, ще ти пратя нещо горе, но трябва да ядеш.

— Да, изпрати ми — отвърна Майкъл. — И, Аарън, къде е погребението?

— Майкъл, трябва първо да прочетеш всичко. Иначе няма да е честно към никого.

— Спокойно, Аарън. Можеш да ми вярваш. Просто исках да разбера. Къде ще е погребението?

— В „Лониган и синове“. На Мегазин стрийт.

— О, знам го, разбира се. Баба, дядо и татко са погребани от „Лониган и синове“. Не се тревожи, Аарън, ще бъда тук. Ела и ми прави компания, ако искаш. Сега трябва да започвам да чета.

Взе си бързо душ, облече си чисти дрехи. Щом излезе от банята, видя, че закуската го чака в няколко блюда, захлупени със сребърни капаци върху застлан с дантела поднос. Старите сандвичи вече ги нямаше. Леглото беше оправено. Имаше и свежи цветя до прозореца. Майкъл се усмихна и поклати глава. Сети се за Петир ван Абел, представи си го в красива малка стая в метрополията в Амстердам през седемнайсети век. Дали самият той вече бе член на ордена? Дали и него щяха да обгърнат с цялата тази секретност, легитимност и сигурност? И как ли ще приеме това Роуан? Трябваше да обясни на Аарън толкова много неща за нея…

Изпи разсеяно първата си чаша кафе, отвори следващата папка и започна да чете.

Осемнадесет

Беше пет и половина сутринта, когато Роуан най-после тръгна за летището. Слатъри караше ягуара. Очите й бяха като стъклени, зачервени, докато тя инстинктивно и тревожно се взираше в трафика. Не се чувстваше добре, че е отстъпила контрола на колата на друг. Но Слатъри се съгласи да задържи ягуара, докато я няма, затова трябваше да свикне с него. Освен това всичко, което искаше в момента, бе да е в Ню Орлиънс. Останалото можеше да върви по дяволите.

Последната й вечер в болницата премина почти както бе планирано. Прекара часове в обиколки със Слатъри, запознаваше го с пациентите, сестрите, стажантите, щатните лекари, въобще правеше всичко възможно, за да бъде преходът най-безболезнен за всички. Нямаше да е лесно. Слатъри беше несигурен и завистлив човек. Постоянно правеше неодобрителни забележки под нос, подиграваше се на пациентите, сестрите и другите лекари по начин, който те караше да мислиш, че Роуан е напълно съгласна с него, когато всъщност не беше. Той се отнасяше с изконна нелюбезност към всички, които смяташе за по-нисши от себе си.

Но беше твърде амбициозен, за да е лош лекар. Беше внимателен и умен.

И въпреки че не й се нравеше да му предава работата си, Роуан все пак беше доволна, че той дойде. Сега усещането, че няма да се върне тук, ставаше все по-силно. Опитваше се да си припомня, че няма причина за него. И все пак не можеше да се отърси от чувството. Особеното сетиво й казваше да подготви Слатъри да я замести за неопределено време, и тя направи точно това.

В единайсет вечерта, когато бе решила да тръгне за летището, един от нейните пациенти — случай на аневризма — започна да се оплаква от жестоки болки в главата и получи внезапна слепота. Това можеше да означава единствено, че има нов кръвоизлив. Операцията, която бе насрочена за идния вторник и трябваше да бъде направена от Ларк, сега бе извършена от Роуан и Слатъри.

Никога не бе влизала в операционната така разсеяна. Дори докато й връзваха стерилната престилка, тя се тревожеше, че ще закъснее за полета за Ню Орлиънс, тревожеше се за погребението, че ще изгуби още няколко часа при прекачването в Далас и няма да види майка си, преди да я положат в земята.

Когато огледа операционната, си помисли, че това всъщност й е последният път. Че никога няма да влезе отново в тази зала, въпреки че не знаеше защо.

Накрая обичайната завеса падна и я отдели от миналото и бъдещето. Пет часа оперира заедно със Слатъри, като не му позволи да поеме нещата, макар да бе наясно, че той го иска.

Остана в реанимацията с пациента си още четирийсет и пет минути. Не й се искаше да го напуска. Няколко пъти полага длани на раменете му и се опита да види какво става в мозъка му. Дали наистина му помагаше, или просто се опитваше да успокои самата себе си? Нямаше представа. И все пак го направи, вложи повече усилия отвсякога, дори му прошепна на глас, че сега вече трябва да е добре, че слабостта в стената на артерията е поправена.

— Желая ви дълъг живот, господин Бенджамин — прошепна тя тихичко. Зад затворените си клепачи, виждаше как кръвта циркулира в мозъка му. През нея мина лека тръпка. После плъзна ръка върху неговата и разбра, че той ще се оправи.

Слатъри стоеше на прага, изкъпан и обръснат, готов да я закара до летището.

— Хайде, Роуан, излизай оттук, преди да се е случило още нещо.

Тя отиде в кабинета си, изкъпа се в малката баня и облече чист ленен костюм. Реши, че е твърде рано да се обажда в „Лониган и синове“, дори и при часовата разлика. Излезе от Университетската болница с буца в гърлото. Толкова много години от живота й бяха минали тук. В очите й заплуваха сълзи, но тя не им позволи да потекат.

— Добре ли си? — попита я Слатъри, когато изкарваше колата от паркинга.

— О, да — отвърна тя. — Просто съм уморена. — Ужасно й бе омръзнало да плаче. През последните няколко дни бе плакала повече, отколкото през целия си живот досега.

Когато направиха ляв завой и слязоха от магистралата към летището, тя се хвана, че мисли за Слатъри, за това, че не е по-амбициозен от останалите лекари, които познаваше. Знаеше почти със сигурност, че той я презира, и то по съвсем прости и отегчителни причини — защото беше изключителен хирург, защото имаше работата, която той искаше, и защото можеше скоро да се върне.

Някакъв обезсилващ хлад премина през нея. Знаеше, че долавя мислите му. Ако самолетът й се разбиеше, той щеше да заеме мястото й завинаги. Погледна го, очите им се срещнаха за секунда и тя долови мимолетно смущение в погледа му. Да, това бяха мислите му.

Колко ли пъти бе ставало така, и най-често, когато беше уморена? Може би сега защитите й бяха паднали, спеше й се и тази малка, омразна телепатична сила се активираше и й сервираше най-неприятното знание, което изобщо не искаше да получава. Беше й болно. Не искаше да бъде близо до Слатъри.

Но все пак бе добре, че той толкова много иска работата й, че е на разположение да я поеме, когато на нея й се налага да замине.

Сега с пълна яснота осъзна, че колкото и да обича Университетската болница, за нея нямаше голямо значение къде ще практикува медицина. Можеше да е във всеки добре оборудван медицински център, в който сестрите и техническият персонал можеха да й предоставят нужната подкрепа.

Тогава защо да не каже на Слатъри, че няма да се върне? Защо да не сложи край на вътрешния му конфликт, просто така, за негово добро? Причината беше проста. Не знаеше защо бе толкова уверена, че напуска завинаги. Сигурно имаше нещо общо с Майкъл, с майка й, но беше напълно ирационално, като всяко предчувствие.

Още преди колата да спре до тротоара, тя отвори вратата. Изскочи от колата и нарами чантата си.

И тогава осъзна, че се взира в Слатъри, който вадеше куфара й от багажника. През нея отново премина хладна тръпка, бавно, угнетяващо. Видя злоба в очите му. Какво ли мъчение бе тази нощ за него. Колко силно искаше тази работа! И толкова много мразеше Роуан. Нищо в маниера й, в личните й и професионални качества не успяваше да провокира у него доброжелателност. Той просто не я харесваше. Тя усети това почти осезаемо, когато пое куфара от ръката му.

— Е, всичко добро, Роуан — каза той с престорена сърдечност. — Надявам се да не се върнеш.

— Слат — каза тя, — благодаря ти за всичко. Искам да ти кажа и още нещо. Не мисля, че… Всъщност има голяма вероятност да не мога да се върна.

Той едва успя да скрие радостта си. Тя почти го съжали, докато гледаше напрегнатите движения на устните му, когато се опита да запази неутрално изражение. Сама усети радостта и топлината, която го сгря.

— Просто имам предчувствие — каза тя. (И то много силно!) — Разбира се, сама ще кажа това на Ларкин, когато му дойде времето, официално…

— Разбира се.

— Но ти спокойно можеш да окачваш картини в кабинета — продължи Роуан. — И ползвай колата. Предполагам, че по някое време ще изпратя да ми я докарат, но май няма да е скоро. Ако искаш да я купиш, ще ти дам много добра цена.

— Какво ще кажеш за десет хиляди в брой, знам, че е…

— Става. Напиши ми чек, когато ти изпратя новия си адрес. — Тя му помаха и тръгна към стъклените врати.

Някакво сладко вълнение я обля като слънчев лъч. Дори със зачервени от безсъние очи и много уморена, почувства огромното значение на момента. На бюрото за билети поиска първа класа, еднопосочен.

Влезе в един магазин за подаръци, за да купи чифт големи тъмни очила, които й се видяха разкошни, и една книжка — някаква абсурдна мъжка фантазия за невъзможен шпионаж и безкраен риск, която също й се видя разкошна.

В „Ню Йорк Таймс“ пишеше, че в Ню Орлиънс е горещо. Добре, че си бе облякла ленения костюм, пък и се чувстваше хубава с него. Забави се известно време в залата, среса си косата и дори си сложи бледо червило и крем-руж, които не бе докосвала от години. После нагласи черните очила.

Докато седеше в пластмасовия стол до входа, се чувстваше сякаш абсолютно безтегловна. Без работа, изоставила къщата в Тибурон. И без колата на Греъм, която сега Слат сигурно щастливо караше към Сан Франциско. Е, нека бъде твоя, докторе. Никакви съжаления, никакви тревоги. Беше свободна.

Но тогава се сети за майка си — мъртва и студена на масата в „Лониган и синове“, скалпелите вече не можеха да й помогнат — и старата тъмнина пролази към нея насред всичките тези зловещи луминесцентни светлини и стюардесите на ранните полети, които се събираха в залата, облечени в сини полусезонни костюми и с куфари в ръце. Сети се за онова, което Майкъл бе казал за смъртта. Че тя е единственото свръхестествено явление, което повечето от нас някога са изпитвали. И реши, че е истина.

Сълзите й тихо рукнаха отново. Радваше се, че бе сложила слънчевите очила. На погребението щеше да има много Мейфеър, много…

Заспа веднага щом седна в самолета.

Деветнадесет

Досие на вещиците Мейфеър

Част 6

Семейство Мейфеър от 1900 до 1929 година

Методи на разследване през двайсети век

Както вече споменах в нашето изложение за семейството през деветнайсети век, източниците ни на информация за Мейфеър с времето стават все по-многобройни и все по-надеждни.

През двайсети век Таламаска запазва всичките си традиционни методи на разследване, но едва сега включва в случая и професионални детективи. Редица такива са работили за нас в Ню Орлиънс, работят и сега. Те се оказват изключително добри не само в събиране на слухове от всякакъв вид, но и в разследването на специфични въпроси, като преглеждат многочислените публични архиви и разговарят с много хора за семейство Мейфеър, точно както днес един писател на криминални романи би събрал информация за творбите си.

Тези хора рядко са били уведомявани кои сме ние. Те са докладвали на агенция в Лондон. И въпреки че все още изпращаме наши специално обучени разследващи в Ню Орлиънс, за да събират „слухове“, ние поддържаме връзка с многобройните си други „съгледвачи“, както сме правили през целия деветнайсети век, и тези частни детективи всъщност в много отношения повишиха качеството на събираната от нас информация.

И все пак има още един източник, който стана достъпен за нас в края на деветнайсети и началото на двайсети век и който тук ще наречем — поради липсата на по-подходящ израз — семейни легенди. А именно — въпреки че Мейфеър са крайно потайни по отношение на родствениците си и никога не говорят за семейното завещание пред странични хора, все пак в края на деветнайсети век те започват да разказват малки истории и странни анекдоти за техни далечни предци.

Например наследник на Лестан, който не отваря и дума за скъпата си братовчедка Мери Бет, повтаря няколко чудати истории за пралеля си Маргьорит, която обичала да танцува с робите си, когато на едно празненство е предизвикан от непознат да поклюкарства за нея. По-късно внукът на същия този братовчед разказва подобни истории за госпожица Мери Бет, която дори не е познавал.

Разбира се, повечето от тези семейни „предания“ са твърде неясни, за да представляват интерес за нас, пък и се отнасят най-вече за „добрите плантаторски времена“, които вече са станали митични за повечето стари семейства в Луизиана и не хвърлят никаква светлина върху нашите търсения. Обаче понякога семейните легенди се свързват доста шокиращо с късчета информация, които сме успели да съберем от други източници.

И така, там, където тези легенди стават особено информативни, аз съм ги включил в настоящия доклад. Но читателят трябва да разбере, че „семейните легенди“ винаги се отнасят за хора и събития от „неясното минало“.

Има и друга форма на „слухове“, които започват в началото на двайсети век и които ние наричаме „юридически слухове“ — това са слуховете, разпространени сред секретарите, адвокатите, съдебните чиновници и съдиите, познавали Мейфеър и работили с тях, както и сред приятелите и близките им роднини.

Тъй като синовете на Жулиен — Баркли, Гарланд и Кортланд — стават видни адвокати и тъй като самата Карлота Мейфеър също е адвокат, както и множество от внуците на Жулиен, тази мрежа от юридически контакти е по-голяма, отколкото можем да предположим. Но дори и да не беше така, финансовите дела на Мейфеър са толкова обширни, че с тях са били ангажирани множество адвокати.

През двайсети век в семейството започва кавга. Карлота се опитва да се пребори за попечителство над дъщерята на Стела и възниква спор за контрола над завещанието. Тогава тези юридически слухове стават доста богат източник на интересни подробности.

Нека в заключение добавя, че през двайсети век е събран по-голям и по-подробен архив, в сравнение с този от деветнайсети век. Наетите от нас детективи през двайсети век започват да се възползват от множество публични записи относно семейството. Освен това с времето пресата започва все по-често да споменава името Мейфеър.

Изменения от етнически характер в семейството

С приближаването на нашия разказ към двайсети век, трябва да отбележим, че етническият характер на семейство Мейфеър се променя.

Първите представители на рода са със смесен шотландско-френски произход, към който в следващото поколение се влива и холандската кръв на Петир ван Абел. Но след това семейството остава преобладаващо френско.

След 1826 година обаче, след женитбата на Маргьорит Мейфеър за оперния певец Тайрон Клифърд Макнамара, членовете на семейството, които били пряко зависими от завещанието, често започнали да встъпват в брак с англосаксонци.

Другите клонове на рода — най-вече наследниците на Лестан и Морис — си остават френски, и ако или когато са се преселили в Ню Орлиънс, предпочитали да живеят в центъра на града с френскоговорещи креоли, във Френския квартал или на Еспланада авеню.

След женитбата на Катерин за Дарси Монахан основното семейство започва трайно да се настанява в горната „американска“ част на града, Гардън Дистрикт. И въпреки че Жулиен Мейфеър (самият наполовина ирландец) говори на френски през целия си живот и се жени за френскоговорящата си братовчедка Сузет, той дава на тримата си сина определено американски и английски имена и се погрижва те да получат американско образование. Синът му Гарланд се жени за момиче с германо-ирландски произход с благословията на Жулиен. Кортланд също се жени за англосаксонско момиче, а по-късно така постъпва и Баркли.

Както вече отбелязахме, Мери Бет се омъжва за ирландеца Даниъл Макнамара през 1899 г.

Въпреки че говорят френски през целия си живот, синовете на Катерин, Клей и Винсент, се женят за американки от ирландски произход — Клей за дъщеря на собственик на хотели, а Винсент за дъщеря на пивовар с германо-ирландски произход. Една от дъщерите на Клей постъпва в Ирландския католически орден „Сестри на милосърдието“ (следвайки стъпките на сестрата на баща си), който до ден-днешен е подпомаган от семейството. Към него се присъединява и една правнучка на Винсент.

Макар че френскоговорещите Мейфеър се черкуват в катедралата „Сейнт Луиз“ във Френския квартал, основното семейство посещава енорийската църква „Нотр Дам“ на Джаксън авеню — една от трите църкви, поддържани от Конгрегацията на светия Изкупител[20], които се опитват да посрещнат нуждите на ирландците по крайбрежието и немските имигранти, както и на старите френски семейства. Тази църква е затворена през 1920 г. и след това е построен параклис на Притама стрийт в Гардън Дистрикт, който явно е предназначен за богатите, които не искат да посещават ирландската „Свети Алфонс“ и немската „Света Богородица“.

Семейството, което живее на Първа улица, посещава службите в параклиса и до днес. Но от 1899 година при по-важни случаи Мейфеър започват да се появяват и в ирландската църква „Свети Алфонс“ — много голяма, красива и впечатляваща.

Мери Бет се венчава за Даниъл Макинтайър в „Свети Алфонс“ през 1899 година и оттогава всички кръщенета на деца от основното семейство се извършват там. Някои от децата Мейфеър — след като са изгонени от по-добрите частни училища — постъпват за кратко в частното църковно училище към „Свети Алфонс“.

Част от нашите сведения за семейството идват от ирландските монахини и свещеници от тази енория.

След смъртта на Жулиен през 1914 г. Мери Бет рядко говори на френски, дори пред своите френски братовчеди, и вероятно затова членовете на основното семейство изоставят този език. Говори се, че Карлота Мейфеър навремето е говорила френски, но е много съмнително дали Стела, Анта или Деидре знаят повече от няколко думи на този чужд език.

Нашите детективи неведнъж са отбелязвали, че в речта на Мейфеър от двайсети век — Карлота, сестра й Стела; дъщерята на Стела, Анта; и нейната дъщеря, Деидре — определено се наблюдава ирландски акцент. За разлика от мнозина в Ню Орлиънс, те не говорели с осезаем френски или южноамерикански акцент, но често се обръщали към хората с двете им имена, например: „Как си, Ели Мейфеър?“, и в речта им се усещал определен ритъм и нарочни повторения, които са много характерни за ирландците. Типичен пример ще бъде този фрагмент, записан на погребение на член от семейството през 1945 година:

„Стига, не ми разказвай тази история, стига, Глория Мейфеър, знаеш, че не вярвам в такива неща и трябва да се засрамиш, че ги говориш. Горката Нанси, има си толкова грижи, горката, тя живее като светица и ти знаеш, че е така!“

Колкото до външния вид, членовете на семейството са такава мешавица от гени, че по всяко време и във всяко поколение се появяват всевъзможни комбинации в цвета на кожата и косата, в телосложението и чертите на лицето. При тях няма характерен тип.

Все пак някои членове на Таламаска твърдят, че проучването на всичките съществуващи фотографии, скици, както и репродукции на портрети в нашите досиета, разкриват серия от повтарящи се черти.

Например има група родственици, които са високи и руси (в това число и Лайънъл Мейфеър) и явно напомнят на Петир ван Абел — всички са със зелени очи и ясно изразени брадички.

Има и група на много бледи и деликатни Мейфеър, които винаги са със сини очи и са ниски. В нея може да бъде включена не само Дебора, но и Деидре Мейфеър, настоящата наследница и „вещица“, както и майка на Роуан.

Третата група са тъмнооки, тъмнокоси Мейфеър с дълги кости. Тук влизат Мери Бет Мейфеър, чичовците й Клей и Винсент, а също и Анжелик Мейфеър от Сан Доминго.

Друга група — с малки черни очи и черни коси — са родственици с типично френски външен вид. Те са с малка, кръгла глава и доста изпъкнали очи, както и с много къдрави коси.

Накрая идва групата на много светлите, студени на вид Мейфеър — всичките руси, със сиви очи и много деликатно телосложение, въпреки че са високи. В тази група влизат Шарлот от Сан Доминго (дъщерята на Петир ван Абел), Мари Клодет, която довежда семейството в Луизиана, дъщерята на Стела, Анта Мейфеър, и нейната внучка — доктор Роуан Мейфеър.

Членове на ордена често отбелязват една много особена прилика. Например доктор Роуан Мейфеър от Тибурон, Калифорния, напомня силно на своя предшественик Жулиен Мейфеър, и то повече, отколкото на русите членове на семейството. Карлота пък, като млада, много прилича на Шарлот.

(Разследващият се чувства длъжен да отбележи, че що се отнася до външния вид на членовете на семейството, лично той не вижда нищо такова на изображенията. Наистина има прилики, но различията са далече по-големи. Семейството не изглежда нито определено ирландско, нито френско, нито шотландско, нито каквото и да било друго.)

Що се отнася до ирландското влияние и ирландските черти, не бива да забравяме, че историята на семейството е такава, че не може да се каже със сигурност кой е баща на всяко от децата. И както по-късните „легенди“ на наследниците от двайсети век ще покажат, кръвосмесителните връзки във всяко поколение изобщо не са били тайна. И все пак в рода определено се усеща ирландско културно влияние.

Трябва да отбележим и че в началото на двайсети век семейството започва да наема все повече ирландски слуги, които се превръщат в безценен източник на информация за Таламаска. Не е лесно да се определи до каква степен те са допринесли за това да съзираме ирландски черти у Мейфеър.

Наемането на тези ирландски работници няма нищо общо с ирландската идентичност на семейството. По онова време това е било нещо като традиция — да се наемат ирландци, които живеели в така наречения Айриш Ченъл, на крайбрежието — между река Мисисипи и Мегазин стрийт, най-южната граница на Гардън Дистрикт. Някои от тях ставали прислужници и коняри, други идвали на работа само през деня или при необходимост. Като цяло те не били така лоялни, както чернокожите слуги, и говорели много и свободно за всичко, което ставало на Първа улица.

Но въпреки че е изключително ценна за Таламаска, тяхната информация все пак е от такъв вид, че трябва да бъде внимателно преценявана.

Ирландските слуги, работили в и около къщата, като цяло били склонни да вярват в призраци, в свръхестествени сили и в умението на жените Мейфеър да призовават духове. Иначе казано, били силно суеверни хора, така че техните истории за чутото или видяното там често граничат с фантазията и съдържат зловещи описания.

Въпреки това по очевидни причини този материал е изключително значим. И в повечето от разказаното от ирландските слуги можем да открием познати мотиви.

Така че няма да е неоправдано, ако в заключение кажем, че през първото десетилетие на двайсети век семейство Мейфеър от Първа улица са се смятали за ирландци, като дори често са правили забележки в този смисъл. Мнозина от приближените им — слуги и равни — са смятали, че те са откачени и ексцентрични типично по ирландски, както и склонни към всякакви патологии. Неколцина критици на семейството ги наричат „напълно смахнати ирландци“. А германският свещеник от църквата „Свети Алфонс“ веднъж ги описва като „вечно пребиваващи в келтска мъгла“. Някои техни съседи и приятели наричат сина на Мери Бет, Лайънъл, „безумен ирландски пияница“, както всички бармани по Мегазин стрийт наричали баща му.

Вероятно можем да кажем, че със смъртта на „мосю Жулиен“ (който всъщност е бил наполовина ирландец) къщата на Първа улица губи и последните черти от всичко френско или креолско. Сестрата на Жулиен, Катерин, и брат й Реми, вече са били покойници, както и дъщеря му — Жанет. След това — ако не се броят огромните семейни събирания, на които присъствали и стотици френскоговорещи братовчеди — основното семейство става ирландско-американско и католическо.

С годините френскоговорещите клонове на рода губят креолската си идентичност, както и останалите креолски семейства в Луизиана. Френският отмира в почти всеки клон на рода и в последното десетилетие на двайсети век е вече много трудно да се открие френскоговорещ член на рода Мейфеър.

Това ни води до едно друго особено важно наблюдение — което много лесно може да бъде пропуснато в течение на повествованието.

Със смъртта на Жулиен семейство Мейфеър може би губи и последния си член, който знае неговата история. Не можем да сме сигурни в това, но от разговорите с наследниците и от техните нелепи „легенди“ за времето в плантацията, това изглежда много вероятно.

Като последствие, от 1914 г. всеки член на Таламаска, работил по случая, вече има усещането, че знае за семейството повече, отколкото неговите членове. Това води до значително объркване и известен стрес у някои от нашите разследващи.

Още преди смъртта на Жулиен въпросът дали да се осъществява контакт със самото семейство, става доста тежък за ордена.

След смъртта на Мери Бет положението се влошава.

Но сега трябва да продължим с нашата история, като се върнем назад до 1891 година, за да можем да се концентрираме изцяло върху Мери Бет Мейфеър, която ще ни доведе до двайсети век и вероятно е последната от истински могъщите вещици Мейфеър.

За Мери Бет Мейфеър знаем повече, отколкото за която и да било от вещиците Мейфеър от времето на Шарлот насам. И все пак, дори след проучване на цялата информация Мери Бет си остава мистерия, която ни се разкрива единствено на случайни проблясъци чрез анекдотите на слугите и семейните приятели. Единствено Ричард Леуелин ни дава истински интимно нейно описание. Но както вече видяхме, той е знаел много малко за нейните бизнес интереси и за окултните й сили. Тя като че го е заблуждавала, както е заблуждавала и всички останали от обкръжението си, като ги е карала да смятат, че е просто силна жена, когато всъщност е била много повече от това.

Дългата история на Мери Бет Мейфеър

Седмицата след смъртта на Маргьорит през 1891 година Жулиен пренася личните й вещи от Ривърбенд в къщата на Първа улица. Наема две каруци, за да прекара вещите — множество буркани и бутилки, добре опаковани в сандъци, няколко сандъка с писма и други документи, както и двайсет и пет кашона с книги и няколко сандъка с най-разнообразни вещи.

Знаем, че бурканите и бутилките изчезват някъде на третия етаж на къщата на Първа улица и повече никой не споменава за тях.

По това време Жулиен обзавежда спалнята си на третия етаж, където и умира, както разбираме от разказа на Ричард Леуелин.

Много от книгите на Маргьорит, включително и неразбираеми текстове на немски и френски, свързани с черната магия, са наредени на лавиците в библиотеката на приземния етаж.

Мери Бет получава старата господарска спалня в северното крило, над библиотеката, която винаги е била заемана от наследницата на завещанието. Малката Бел, още твърде малка, за да показва някакви признаци на слабоумие, получава първата спалня по коридора, но често спи при майка си.

Мери Бет започва да носи редовно смарагда на Мейфеър. Може да се каже, че именно в този период тя се осъзнава вече като възрастен човек и като господарка на къщата. Обществото в Ню Орлиънс започва да се съобразява с нея и тогава се появяват и първите бизнес документи с нейния подпис в публичните регистри от онова време.

На многобройни фотографии от този период тя носи смарагда и много хора започват да говорят с възхищение за него. На доста от тези фотографии е облечена с мъжки дрехи. Много свидетели потвърждават думите на Ричард Леуелин, че Мери Бет се е обличала като мъж и често излизала така в града заедно с Жулиен. Преди сватбата й със съдия Даниъл Макинтайър тези разходки не са се ограничавали само до Френския квартал, но са включвали и всякакви обществени мероприятия. Дори на баловете Мери Бет се появявала облечена в красив бял фрак.

Въпреки че обществото като цяло било шокирано от това поведение, Мейфеър продължили да павират пътя си с пари и чар. Те били изключително щедри към нуждаещите се след войната и последвалата депресия. Почти постоянно проявявали благотворителност и под контрола на Клей Мейфеър Ривърбенд продължава да е източник на огромно състояние с богатите си реколти от захарна тръстика.

В тези ранни години Мери Бет като че ли не предизвиквала хорската неприязън. Никой, дори и онези, които не я одобрявали, не я е определял като зла или жестока, въпреки че често е критикувана заради студенината си, прекалената си деловитост и безразличие към чувствата на околните, както и заради твърде мъжкия й маниер.

Въпреки силата й и високия й ръст, тя все пак не е била мъжкарана. Мнозина я описват като изключително привлекателна и дори красива. Няколко фотографии дават доказателства за това. На тях тя изглежда като доста съблазнителна жена в мъжки дрехи, особено през ранните години. Повече от един член на Таламаска отбелязва, че докато Стела, Анта и Деидре Мейфеър — дъщеря й, внучка й и правнучка й — са деликатни, южняшки тип красавици, Мери Бет силно напомня на поразителните и неземни американски филмови звезди, които добиват популярност след смъртта й, особено на Ава Гарднър и Джоан Крофърд. На някои фотографии тя много прилича и на Джени Чърчил, прочутата американска майка на Уинстън Чърчил.

Косата на Мери Бет останала мастиленочерна чак до смъртта й, на петдесет и четири години. Не знаем точния й ръст, но можем да предполагаме, че е била някъде към метър и седемдесет и девет. Никога не е била пълна, но е имала едър кокал и е била много силна. Крачката й била широка. Ракът, който я убил, е открит шест месеца преди смъртта й, а тя си останала „привлекателна“ жена до последните седмици от живота си, когато се затворила в стаята си и повече не излязла оттам.

Не може да има съмнение обаче, че Мери Бет малко се е интересувала от физическата си красота. Въпреки че винаги е поддържала външния си вид, а понякога дори е изглеждала зашеметяващо в бална рокля и с кожено наметало, тя никога не е описвана като прелъстителна. Всъщност онези, които са я наричали „неженствена“, са имали предвид прямия й и рязък маниер, както и очевидното й безразличие към значителната й физическа надареност.

Струва си да отбележим и че почти всички тези черти — прямият маниер, деловото поведение, честността и студенината — по-късно се асоциират с дъщеря й Карлота Мейфеър, която не е и никога не е била наследница на завещанието.

Онези, които са харесвали Мери Бет и са правили успешен бизнес с нея, я оценяват като „прям“ и много щедър човек, напълно неспособен на дребнавост. Онези, които не са се разбирали с нея, я наричат безчувствена и безчовечна. Такъв е случаят и с Карлота Мейфеър.

Бизнес интересите на Мери Бет и апетитът й за удоволствия ще бъдат описани най-подробно по-долу. Тук е достатъчно да кажем, че в ранните години тя, не по-малко от Жулиен, е давала тон на живота в къщата на Първа улица. Много семейни вечерни празненства били изцяло организирани от нея и пак тя убедила Жулиен да направи своето последно пътуване из Европа през 1896 г., когато двамата посетили всички столици от Мадрид до Лондон.

Още от дете Мери Бет споделяла любовта на Жулиен към конете и двамата често яздели заедно. Освен това те обичали театъра и посещавали всякакви пиеси, от класически Шекспирови до съвсем малки и незначителни местни постановки. И двамата били страстни любители на операта. В последните си години Мери Бет имала по един грамофон „Виктрола“ в почти всяка стая на къщата и постоянно пускала оперни арии.

Тя като че е обичала да живее с много хора под един покрив. Интересът й към семейството не се е ограничавал до срещи и събирания. Напротив, нейната врата е била отворена за всички братовчеди чак до края на живота й.

Някои разкази за нейното гостоприемство показват, че е обичала да властва над хората; обичала е да е в центъра на вниманието. Но дори в съобщенията, в които подобни впечатления се изразяват директно, Мери Бет е описвана като човек, който се интересува повече от другите, отколкото от себе си. Всъщност пълната липса на нарцисизъм или суета у тази жена продължава да изумява всички, които четат настоящите записи. Вероятно по-скоро щедростта, отколкото жаждата за власт, е удачното обяснение за отношенията й с родствениците й.

(Позволете да отбележим, че Нанси Мейфеър, незаконно дете на наследник на Морис Мейфеър, е осиновена от Мери Бет и е отгледана заедно с Анта Мейфеър, като дъщеря на Стела. Нанси живее в къщата на Първа улица чак до 1988 година. Дори мнозина Мейфеър са смятали, че тя е родна дъщеря на Стела.)

През 1891 година в къщата на Първа улица живеели: Реми Мейфеър, който изглеждал с години по-голям от брат си Жулиен, въпреки че всъщност не бил, и за когото се твърдяло, че е умрял от туберкулоза през 1897; синовете на Жулиен — Баркли, Гарланд и Кортланд, които били първите Мейфеър изпратени да учат в колежи на Източния бряг, където се справили много добре; Мили Мейфеър, единствената от децата на Реми, която така и не се омъжила, и накрая, заедно с Жулиен и Мери Бет — тяхната дъщеря, малката Бел, за която вече се говорело, че е леко слабоумна.

Към края на века в къщата дошли и Клей Мейфеър, брат на Мери Бет, както и съсипаната Катерин Мейфеър, която с огромна неохота напуснала къщата в Ривърбенд след нейното разрушаване. От време на време на Първа улица живеели и някои от братовчедите.

През цялото това време Мери Бет била неоспоримата господарка на дома и точно тя започнала ремонта на къщата в края на деветнайсети век, когато към нея били пристроени бани и било прокарано газово осветление до третия етаж и до помещенията за слугите. Тогава били изградени и две големи външни постройки, една от които станала конюшня, над която има жилищни помещения.

Въпреки че Мери Бет доживяла до септември 1925 г., когато починала от рак, със сигурност можем да твърдим, че тя не се е променила много с времето — нейните увлечения и приоритети от края на деветнайсети век си остават същите чак до смъртта й.

Ако някога е имала близка приятелка или довереница извън семейството, ние не знаем за нея. Истинският й характер трудно може да се опише. Тя, разбира се, никога не е била така дяволита и сърдечна като Жулиен и като че не е имала голямо влечение към драмите. Дори на безбройните семейни срещи, на които е танцувала, уреждала е групови фотографии и е предлагала храна и напитки, никога не е описвана като „душата на компанията“. По-скоро като че е била спокойна, силна и целенасочена жена. Възможно е никой никога да не е бил наистина близък с нея, освен дъщеря й Стела. Но на тази част от историята ще се спрем по-късно.

Много важен е въпросът доколко Мери Бет е използвала окултните си сили за постигане на своите цели. Има множество свидетелства, които могат да помогнат да добием представа какво се е случвало зад кулисите.

За ирландските слуги, които са идвали и са си отивали от Първа улица, тя винаги е била „вещица“ или пък магьосница. Но техните истории за нея се различават значително от останалите свидетелства, с които разполагаме, затова трябва да ги приемаме с известна доза съмнение.

И все пак.

Слугите често говорели, че Мери Бет ходи във Френския квартал, за да се консултира с магьосници, и че имала олтар в стаята си, на който се молела на дявола. Казвали и че Мери Бет винаги знаела кога лъжеш, къде си бил и къде се намира всеки член на семейство Мейфеър, дори онези, които били заминали на север. Знаела какво правят тези хора във всеки един момент. И изобщо не си давала труд да пази това в тайна.

Те твърдели също и че черните слуги винаги се обръщали към нея, когато имали проблем с местната магьосница, и Мери Бет знаела каква сила да използва или каква свещ да запали, за да развали магията. Казвали също и че тя може да призовава духове. Самата Мери Бет неведнъж заявявала, че най-важното в магьосничеството е да можеш да призоваваш духове. Всичко останало било само шоу.

Една ирландска готвачка, която работела в къщата в периода 1895–1902 г., разказала на един от нашите изследователи, че Мери Бет й казала, че на света има всякакви духове, но по-нисшите се командват най-лесно. Казала също и че всеки може да ги призове, ако реши. Тя карала духове да пазят всички стаи в къщата и вещите в тях, но предупредила готвачката да не се опитва да призовава духове сама. Това криело известни опасности и тази работа трябвало да се остави на хората, които могат да ги виждат и усещат. Като нея самата.

„Наистина можете да усетите духовете в онзи дом — казва готвачката — и можете да ги видите, ако притворите очи. Но на Мери Бет не се налагаше да прави това. Тя ги виждаше ясно като ден, и то през цялото време, говореше с тях и ги наричаше по име.“

Готвачката твърди и че Мери Бет пиела бренди направо от бутилката, но това не било проблем, защото тя била истинска дама, а една дама може да прави каквото пожелае. Пък и Мери Бет била изключително мил и щедър човек. Същото важало и за стария мосю Жулиен, но той нямало дори и да си помисли да пие бренди направо от бутилката — винаги пиел шери в кристална чаша.

Една перачка разказва, че докато вървяла през къщата, Мери Бет можела да кара вратите да се затварят сами след нея, без дори да ги докосва. Тази перачка веднъж била помолена да занесе кош с чисто бельо на втория етаж, но отказала, защото много се страхувала. Тогава Мери Бет я сгълчала добродушно да не се прави на глупачка и оттогава перачката вече не изпитвала никакъв страх.

Има поне петнайсет различни свидетелства за наличието на магьоснически олтар в къщата, на който Мери Бет горяла благовония и свещи в различни цветове. От време на време поставяла на него и гипсови статуи на светци. Но никой не споменава къде точно се е намирал този олтар. (Интересно е да се отбележи, че нито един от черните слуги, разпитвани за този олтар, не обелва и дума за него.)

Някои от останалите истории, с които разполагаме, са много странни. Неведнъж се споменава, например, че Мери Бет не само се е обличала като мъж, а че се превръщала в мъж, когато излизала с костюм, бастун и шапка. Тогава ставала толкова силна, че можела да пребие всеки, който реши да я нападне.

Рано една сутрин, когато яздела сама по Сейнт Чарлз авеню (по това време Жулиен вече бил на смъртно легло), един мъж се опитал да я смъкне от коня. В този миг тя се превърнала в мъж и го пребила почти до смърт, после го повлякла вързан на въже зад коня си до местния полицейски участък. „Много народ видя това“ — твърдят хората и тази история се е разказвала из Айриш Ченъл чак до 1935 година. Наистина, в полицейските записи от онова време е отбелязано такова нападение и „граждански арест“, състояли се през 1914 година. Мъжът умрял в килията си няколко часа по-късно.

Има още една история, разказана от глупава прислужница, която откраднала един от пръстените на Мери Бет, а през нощта се събудила в душната си малка стая на Чипева стрийт и открила Мери Бет да се навежда над нея в мъжки облик и да настоява да й върне веднага пръстена. Жената веднага го сторила, но в три часа на следващия следобед починала от преживяния шок.

Тази история ни е разказана веднъж през 1898 година и отново през 1910 г., но се оказа напълно невъзможно да бъде разследвана.

Най-ценното свидетелство, с което разполагаме от този ранен период, е разказът на един кочияш от 1910 г., който твърди, че през 1908 г. качил Мери Бет в центъра, в Ру Роял. Бил абсолютно сигурен, че е сама, но я чувал да си говори с някого през целия път до горната част на града. Когато отворил вратата на Първа улица, видял, че до Мери Бет седи красив млад мъж. Тя му говорела нещо, но когато видяла кочияша млъкнала и се изсмяла. Дала му две красиви златни монети и му казала, че струват много повече, отколкото му дължи, но да ги похарчи бързо. Когато кочияшът погледнал дали мъжът слиза от каретата, видял, че вътре няма никого.

В нашите архиви има още много истории, които слугите са разказвали за силите на Мери Бет, но всички те в същността си повтарят едно и също — че Мери е била вещица и винаги изявявала силите си, когато тя самата, семейството й или притежанията й били застрашени. Но нека още веднъж посочим, че историите на тези слуги се различават значително от останалите материали, с които разполагаме.

Ако обаче направим общ обзор на живота на Мери Бет, ще видим, че има убедителни доказателства за вещерство и от други източници.

Доколкото можем да преценим, тя е имала три главни страсти.

Първата, но не по значение, е била жаждата й да печели пари, да въвлича членовете на собственото си семейство в натрупване на огромно състояние. Малко е да се каже, че е била преуспяваща.

Още от ранните й години са отбелязвани истории за същинско съкровище от бижута, за вечно пълно със златни монети портмоне и за това, че Мери Бет е раздавала тези пари на бедните.

За нея се говори и че постоянно е предупреждавала хората да „похарчат бързо монетите“, защото каквото извадела от магическото си портмоне, то винаги се връщало при нея.

Що се отнася до бижутата и монетите — може би щателното проучване на финансите на семейството, извършено изцяло от публични записи и анализирано от специалисти в областта, би показало, че голяма роля във финансовото благополучие на семейството играе мистериозно богатство с неизвестен произход. Но на база на онова, което знаем, не можем да направим подобно твърдение.

По-уместен е въпросът дали Мери Бет е използвала ясновидски или окултни способи при своите инвестиции.

Дори бегъл поглед върху бизнес начинанията й показва, че тя е била истински финансов гений. Всъщност е била много по-погълната от печеленето на пари, отколкото някога е бил Жулиен, и притежава очевидната дарба да разбира какво ще се случи. Освен това често предупреждавала познатите си за предстоящи кризи или банкови фалити, макар че те рядко се вслушвали в съветите й.

Всъщност Мери Бет разпределяла инвестициите си в разрез с общоприетите нагласи. Тя „карала всичко подред“. Инвестирала в търговията с памук, в недвижими имоти, в банково дело, в търговия на едро, а по-късно и в контрабанда на алкохол. Постоянно се впускала в крайно необичайни начинания, но винаги имала невероятен успех. Например „наляла пари“ в няколко изобретения и химически опити, които й донесли огромна печалба.

Някой може дори да каже, че нейната история — на хартия — няма никакъв смисъл. Знаела е твърде много, твърде често и е печелела прекалено много от това.

Ако успехите на Жулиен, колкото и да са големи, могат да се припишат на знанията и уменията му, успехите на Мери Бет почти не се поддават на никакво обичайно обяснение. Жулиен например нямал интерес към нововъведенията, що се отнасяло до инвестиции. Мери Бет обаче имала голяма страст към всякакви уреди и технологии и никога не направила грешка в тази област. Същото може да се каже и за корабоплаването и търговията по море, за което Жулиен знаел малко, но от което Мери Бет спечелила много. Жулиен обичал да купува сгради, включително и фабрики и хотели, но никога не купил необработена земя. Мери Бет обаче купувала огромни парцели из целите Американски щати и ги продавала с невероятна печалба. Всъщност знанието й кога и къде ще бъдат развити селища и градове било напълно необяснимо.

Освен всичко друго, тя много внимавала да представя богатството си в благовидна светлина. Правела всичко, за да постигне целите си. Вследствие на това никога не породила почуда или недоверие, които неизменно биха последвали пълното разкритие на нейния успех. Тя всячески се стараела да избягва общественото внимание. Начинът на живот, който водела на Първа улица, не може изобщо да се нарече показен, освен че любовта й към автомобилите я подтиквала да купува все нови и нови модели, така че трябвало да наема гаражи из целия квартал. С две думи, портретът, който Ричард Леуелин й направи в края на предната глава в голяма степен изразява и образа, който тя си е създала пред обществото. Малцина знаели колко много пари и власт всъщност притежава.

Има дори доказателство, че хората са знаели съвсем малко за деловите начинания на Мери Бет, защото за нея са работели безброй служители, с които тя се срещала в офисите в града, но които никога не са стъпвали в кабинета й на Първа улица. И до днес в Ню Орлиънс се говори за мъжете, които работели в „центъра“ за Мери Бет, и колко щедро им плащала тя. Това била „сладка служба“, според един стар джентълмен, който си спомня, че неговият приятел често ходел на дълги командировки за Мери Бет до Лондон, Париж, Брюксел и Цюрих, като понякога дори носел огромни суми със себе си. Каютите в корабите и хотелските стаи винаги били първа класа. А Мери Бет постоянно раздавала премии. Друг източник твърди, че самата Мери Бет често пътувала без знанието на семейството си, но няма как да потвърдим това.

Разполагаме и с пет различни истории за това как Мери Бет е отмъщавала на онези, които са се опитвали да я измамят. Едната разказва как нейният секретар, Ландинг Смит, избягал, след като задигнал три хиляди долара от нея и хванал лайнер за Европа под чуждо име, напълно убеден, че се е измъкнал. На три дни път от Ню Йорк, една нощ той се събудил и видял, че Мери Бет седи до леглото му. Тя не само че си взела парите, но и го пребила с камшик за езда и го оставила целия в кръв и почти обезумял на пода на каютата му, където го намерил един стюард. Пълните признания на крадеца последвали незабавно. Мери Бет не била открита на борда на кораба, не били открити и парите. Тази история е описана и в местните вестници, въпреки че Мери Бет нито потвърдила, нито отрекла, че е била обрана.

Двама различни възрастни мъже разказват през 1955 година за среща, на която една от компаниите на Мери Бет се опитала да се отдели от нея и да я измами чрез серия от напълно законни маневри. Срещата била вече към края си, когато всички видели, че Мери Бет седи до тях на масата. Тя им казала направо какво мисли за тях и прекъснала връзки с компанията, която скоро претърпяла финансов крах. И до днес наследниците на замесените в случая мразят Мейфеър заради тази трагедия.

Един клон на рода Мейфеър — наследниците на Клей Мейфеър, които сега живеят в Ню Йорк — прекъснали връзки с родствениците си от Ню Орлиънс заради подобен сблъсък с Мери Бет.

По това време тя инвестирала усилено в няколко банки в Ню Йорк, но възникнал конфликт с един от братовчедите й. С две думи той не вярвал, че плановете й ще успеят. Тя обаче настоявала на своето. Той се опитал да й попречи без знанието й и тогава тя се появила в Ню Йорк, в офиса му, скъсала подготвените документи направо от ръцете му и ги хвърлила, а те се запалили още във въздуха и изгорели, преди да докоснат пода. Тя предупредила братовчед си никога да не се опитва да я измами, иначе ще го убие. След това той не спирал да разказва тази история на всеки и навсякъде, докато накрая съвсем съсипал репутацията си. Хората го мислели за луд. Мъжът се самоубил, като скочил от прозореца на офиса си три месеца след появата на Мери Бет. До ден-днешен семейството му я обвинява за смъртта му и говори за нея и за наследниците й с омраза.

Трябва да се отбележи, че Мейфеър от Ню Йорк са били доста състоятелни. Стела отправяла приятелски жестове към тях на няколко пъти. Те настоявали, че Мери Бет използва черна магия във всичките си бизнес дела, но от това, което са разказали пред нашите представители и доколкото сме успели да разберем, всъщност са знаели съвсем малко за семейството в Ню Орлиънс, от което произхождат, и са имали съвсем слабо понятие от делата на Мери Бет.

Разбира се, почти никой не бил запознат с тези дела. Както вече споменахме, тя много умело пазела в тайна огромната си мощ и влияние.

Но за Таламаска историята за това как Мери Бет направила магия на селянин, който отказал да й продаде кон, изглежда напълно абсурдна, като се има предвид, че тя купувала железопътни линии в Южна Америка и инвестирала в индийски чай, както и в огромни парцели около Лос Анджелис, Калифорния.

Някой ден вероятно някой ще напише книга за Мери Бет Мейфеър. Всичко необходимо се съдържа в архивите. Но засега като че единствено Таламаска, освен членовете на семейството, знае, че Мери Бет е разпростряла финансовото си влияние и мощ по целия свят и че е изградила толкова огромна, толкова силна и толкова всеобхватна финансова империя, която и до ден-днешен продължава да расте.

Въпросът за финансите на Мейфеър заслужава повече внимание, отколкото можем да му отделим. Ако някой специалист в областта направи щателно проучване на цялата история на семейството, като тук имаме предвид единствено обществени документи, достъпни до всеки с нужните умения, то е възможно да се окаже, че през тези векове е използвана много могъща окултна сила за натрупване на богатство. Скъпоценностите и златните монети вероятно са съвсем малка част от нея.

Но уви, ние не сме квалифицирани за такова разследване. От това, което вече знаем, виждаме, че Мери Бет е далече по-добър предприемач от Жулиен и е почти сигурно, че никое човешко същество не е способно да постигне нейните успехи без свръхестествена помощ.

В заключение ще кажем, че Мери Бет оставя на семейството си много по-голямо богатство, отколкото то самото си представя или отколкото някога е очаквало. Това богатство съществува и до днес.

Втората страст на Мери Бет била семейството. Още в началото на активния си делови живот тя включва всичките си братовчеди (или братя) — Баркли, Гарланд, Кортланд и други Мейфеър, в своите начинания, като ги ангажира в компаниите, които основава, и използва като адвокати и банкери единствено родственици. Всъщност винаги щом имала възможност, тя работела с членове на рода, вместо с чужди хора. И оказвала голям натиск на останалите Мейфеър да правят същото. Когато дъщеря й Карлота постъпила на работа във външна на семейството адвокатска фирма, Мери Бет била разочарована и огорчена, но не предприела нищо против решението й. Просто дала да се разбере, че според нея на Карлота й липсва далновидност.

Към Стела и Лайънъл обаче, Мери Бет била особено снизходителна и им позволявала да водят приятели в къщата за дни, дори за седмици. Тя изпращала двамата в Европа, заедно с възпитателите и гувернантките им, когато сама не можела да иде с тях, за рождените им дни устройвала такива празненства, че още се говори за техния мащаб и екстравагантност. На тях били канени безброй членове на рода. Същата щедрост Мери Бет показвала и към дъщеря си Бел, към осиновената Нанси и към милата Мили, нейната племенница. Всички те продължили да живеят в къщата на Първа улица дори след смъртта й, въпреки че имали огромни попечителски фондове, които гарантирали финансовата им независимост.

Мери Бет поддържала контакт с родственици от цялата страна и устройвала множество семейни срещи на братовчедите в Луизиана. Дори след смъртта на Жулиен и вече към края на нейния живот на тези празници се сервирали отбрани храни и напитки, като самата тя одобрявала менюто и опитвала виното. Често били наемани и музиканти.

На Първа улица се провеждали големи семейни вечери. Мери Бет плащала огромни заплати на най-добрите готвачи. Много доклади посочват, че братовчедите обичали да ходят в къщата на Първа улица, обожавали дългите разговори след вечеря (вече описани от Ричард Леуелин) и били особено привързани към Мери Бет, която имала невероятната способност да помни рождените дни и годишнините на всички и да им изпраща така желаните финансови подаръци.

Както често се споменава, като млада, Мери Бет много обичала да танцува с Жулиен на тези семейни събирания и окуражавала и другите да го правят. Понякога дори наемала инструктори да учат братовчедите на модните танци. Тя и Жулиен обичали да разсмиват децата с разни клоунади. Наемали танцови трупи от Френския квартал, с което шокирали някои от родствениците. След смъртта на Жулиен Мери Бет вече не танцувала много, но обичала да гледа как другите танцуват. Почти винаги тя осигурявала музиката. В последните й години тези събирания били организирани от дъщеря й Стела и от сина й Лайънъл.

Родствениците не само били поканени на тези срещи, но от тях се очаквало и да присъстват. Мери Бет понякога се държала нелюбезно с онези, които отказвали поканите й. Две истории разказват как се ядосала много на някои членове на семейството, които изоставяли името Мейфеър, за да приемат фамилията на баща си.

Приятели на семейството разказват, че братовчедите много обичали Мери Бет, но и се страхували от нея. Докато Жулиен, особено към края на живота му, бил смятан за сладък и очарователен, Мери Бет била малко плашеща за роднините си.

Има няколко истории, които свидетелстват, че тя е можела да вижда бъдещето, но не обичала да използва тази си дарба. Когато я молели да предскаже нещо или пък да помогне във вземането на решение, често предупреждавала роднините си, че ясновидството не е шега работа и че предсказването на бъдещето може да се окаже коварно. Обаче от време на време все пак правела предсказания. Например казала на Мейтланд Мейфеър, сина на Клей — че ще умре, ако се заеме с авиоспорт. Така и станало. Жена му, Тереза, обвинила Мери Бет за смъртта му, но тя само свила рамене и отвърнала: „Аз нали го предупредих? Ако не се беше качил в проклетия самолет, нямаше да се разбие с него“.

Братята на Мейтланд били много опечалени от смъртта му и помолили Мери Бет да предотвратява подобни събития в бъдеще и тя отвърнала, че ще опита. Но отново ги предупредила, че подобни неща са много коварни. През 1921 година синът на Мейтланд, Мейтланд-младши, искал да тръгне на експедиция из африканските джунгли. Майка му изобщо не била съгласна с това му намерение и се обърнала към Мери Бет да се опита да спре момчето или поне да каже какво може да стане.

Мери Бет дълго мислила по въпроса и накрая с характерния си прям маниер обявила, че бъдещето не е предопределено, а само предсказуемо. А нейното предсказание било, че ако отиде в Африка, момчето ще умре. Ако остане обаче, ще му се случат дори по-лоши неща. Мейтланд-младши променил решението си и останал у дома, но загинал при пожар след шест месеца. (Бил пиян и пушел в леглото.) На погребението Тереза заговорила Мери Бет и я попитала защо не е предотвратила този ужас. А тя отвърнала съвсем небрежно, че наистина е видяла всичко, но нямало как да го промени. За да промени бъдещето, трябвало да промени самия Мейтланд, а това не било нейна работа, освен това безброй пъти се опитвала да разговаря с него, но без полза. И все пак се чувствала доста зле заради случилото се и помолила роднините си вече да не я молят да предсказва бъдещето.

„Когато гледам в бъдещето — казала тя, — виждам само колко слаби са повечето хора, колко малко правят те, за да се преборят със съдбата. Вие можете да се борите, знаете го. Наистина можете. Но Мейтланд нямаше да промени нищо.“ После свила рамене, или поне така разказва историята, и излязла с характерната си широка крачка от гробището „Лафайет“.

Тереза била ужасена от тези й думи. Никога не простила на Мери Бет заради „намесата“ й в смъртта на съпруга й и сина й. До последния си ден тя не спирала да твърди, че къщата на Първа улица е обгърната от зла аура и силите на Мейфеър работят единствено за избраните.

(Тази история ни е разказана от приятелка на сестрата на Тереза, Емили Бланчард, която умира през 1935 година. Съкратена версия достига до нас чрез външен на семейството човек, който дочул разговора на гробището и започнал да разпитва за него. Трета версия пък ни бе разказана от монахиня, която присъствала на гробището. Но и трите версии са единодушни относно думите на Мери Бет, и те ни дават една от най-ясните картини на нейния характер. И двете кончини, за които става въпрос, са отразени във вестниците по онова време.)

Има безброй други истории за нейните предсказания, съвети и прочее. Всички те много си приличат. Мери Бет съветвала да не се осъществява дадена женитба и винаги излизала права. Или пък казвала на хората да се впуснат в разни начинания, които винаги излизали успешни. Всички обаче наблягат на факта, че тя била много предпазлива по отношение на силата си и не обичала да прави директни предсказания. Разполагаме с едно нейно изказване по въпроса, направено пред енорийския свещеник, който по-късно го споделил с брат си — полицай, който очевидно го е запомнил, защото го намерил за интересно.

Мери Бет казала на свещеника, че всеки силен човек може да промени бъдещето на безброй други хора и че това се случва постоянно. Но подобни силни хора били огромна рядкост, така че предсказването на бъдещето не било трудно.

„Значи ние все пак имаме свободна воля“ — отвърнал свещеникът, а Мери Бет казала: „Да, имаме, и за нас е крайно важно да я упражняваме. Нищо не е предопределено. И благодаря на Господ, че няма много силни личности, които да разстройват предвидимата схема, защото на света има толкова много лоши хора, които искат война и разрушение, колкото и светци, които вършат добро за останалите“.

(Трябва да отбележим, че тези изказвания са интересни в светлината на описанието, което Ричард Леуелин дава на Жулиен, който се явил в съня му и му казал, че нищо не е предопределено. Освен това двеста години по-рано, по думите на Петир ван Абел, Лашър прави мистериозно предсказание, което дълбоко го разстройва. Само да имахме повече директни сведения по този и други въпроси от членовете на рода, които притежават мощни психични сили! Но уви, не разполагаме с такива и тази очевидна връзка между двете изказвания ни поразява още по-силно.)

Що се отнася до отношението на родствениците към Мери Бет, можем да кажем, че много от тях — според техни разговорливи приятели — са били наясно, че има нещо странно около Мери Бет и мосю Жулиен. Те винаги се колебаели дали трябва да се обърнат към тях в тежки времена. Защото ако помолели за помощ, щели да получат доста преимущества, но и да се натоварят с известна отговорност.

Например една наследница на Лестан Мейфеър, която забременяла, без да е омъжена, отишла за помощ при Мери Бет. Въпреки че получила много пари и помощ за детето, впоследствие тя била убедена, че Мери Бет е виновна за смъртта на безотговорния баща.

Казват, че друг Мейфеър, любимец на Мери Бет, осъден за нападение и побой след една пиянска свада в нощен клуб във Френския квартал, се страхувал повече от нейното неодобрение и наказание, отколкото от съда. Той бил прострелян смъртоносно при опит за бягство от затвора. Мери Бет не позволила да бъде погребан в гробището „Лафайет“.

Друго нещастно момиче — Луиз Мейфеър, също забременяло и родило Нанси Мейфеър в къщата на Първа улица (детето, което Мери Бет осиновила и приела като едно от децата на Стела), умряло два дни след раждането и тогава плъзнали много слухове, че Мери Бет не харесвала поведението й и я оставила да умре сама и без никакви грижи.

Но историите за окултната сила на Мери Бет и за дяволски дела, свързани със семейството, са относително малко. Дори когато става дума за потайността на рода и нежеланието на повечето Мейфеър да сплетничат по какъвто и да било начин за основното семейство, просто няма достатъчно доказателства, че Мери Бет се е отнасяла към родствениците си като вещица, а не само като магнат. Когато наистина е използвала силите си, винаги го е правила с нежелание. И ние имаме множество индикации, че повечето Мейфеър всъщност не са вярвали в „суеверните глупости“, които се говорели за Мери Бет от слугите, съседите и рядко от други членове на семейството. Те смятали историята за портмонето със златните монети за смехотворна. Обвинявали слугите в суеверие заради тези приказки, които смятали за остатък от романтичните плантаторски времена и постоянно се оплаквали от слуховете, които се носели из квартала и енорията.

Няма как да предадем изчерпателно всичките истории, които слугите са разказвали за силите на Мери Бет.

Като се вземе всичко това предвид, може да се каже, че проучването на семейството показва, че Мери Бет е била обичана и уважавана от своите родственици и че не е доминирала над техния живот или избор, въпреки че понякога оказвала натиск върху някои от тях, за да проявят повече лоялност към семейството. И макар че е допускала сериозни грешки, тя е подбирала отлични кандидати за бизнес начинанията си сред своите родственици и те са й вярвали и са й се възхищавали, както и са обичали да правят бизнес с нея. Пазела е сделките си в чужбина в тайна от бизнес партньорите си, както вероятно е пазела в тайна и окултните си сили. Обичала е да е сред семейството си по съвсем обикновен и човешки начин.

Трябва да споменем и че малките деца в семейството също са обичали Мери Бет. Тя е фотографирана десетки пъти със Стела, Лайънъл, Бел и милата Мили, както и с Нанси и още много деца от рода. В продължение на години всяка неделя южната морава на къщата на Първа улица е била огласявана от гласовете на децата, които играели на топка и гоненица, докато възрастните си говорели в къщата след вечеря.

Третата голяма страст или по-точно увлечение в живота на Мери Бет, доколкото ние можем да определим, е нейната жажда за удоволствия. Както вече видяхме, тя и Жулиен са обичали да танцуват, да организират празненства, да ходят на театър и прочее. Освен това са имали и много любовници.

Въпреки че семейството пази пълно мълчание по този въпрос, мълвата, която се е носела сред слугите, често е достигала до нас от втора и трета ръка, чрез приятели на техните семейства. Тя представлява най-големият източник на информация по въпроса. Съседите също говорели за „хубавите момчета“, които винаги се мотаели наоколо, уж заети с някаква работа, от която не разбирали почти нищо.

Историята на Ричард Леуелин за колата „Штуц Беъркет“, подарена на младия ирландски кочияш, е потвърдена чрез проверка в съответния регистър. Банковите извлечения показват, че са теглени доста големи суми за подаръци, което пък доказва, че тези хубави момчета са били любовници на Мери Бет. Няма никакво друго обяснение защо тя ще тегли пет хиляди долара за коледен подарък на млад кочияш, който всъщност изобщо не се е занимавал с конете, или пък на дърводелец, който никога не е забивал и гвоздей без чужда помощ.

Интересно е също и че когато погледнем цялата информация за Мери Бет, забелязваме, че разполагаме с най-много истории именно за чувствените й желания. Иначе казано, разказите за нейните любовници, за нейното пиене, за любовта й към храната и към танците са далече по-многобройни (седемнайсет към едно) от историите за окултните й сили или за финансовия й талант.

Но когато погледнем множеството описания на тези й склонности, на любовниците й, виждаме, че те са характерни по-скоро за мъжете от този период, отколкото за една дама. Защото тя е посягала към удоволствията по съвсем мъжки маниер, без да я е грижа за морала или порядъчността. Всъщност в това й поведение е нямало нищо необичайно, ако се погледне в тази светлина. Но, разбира се, хората тогава не са можели да го приемат така и са намирали жаждата й за удоволствия за някак мистериозна и дори зловеща. Тя задълбочила усещането за загадъчност с очевидно нехайното си отношение към онова, което вършела, с отказа си да обърне внимание на реакциите на околните. Неведнъж някой близък родственик я умолявал да се „държи прилично“ (или поне слугите твърдят така), но в отговор Мери Бет винаги само свивала рамене.

Колкото до склонността й да се облича с мъжки дрехи, тя е правела това толкова дълго и така умело, че почти всички свикнали със странния й навик. В последните години на живота си често излизала облечена в костюм от туид и с бастун в ръка. Разхождала се из Гардън Дистрикт с часове. Вече дори не си правела труд да пристяга косата си или да я скрие под шапката. Увивала я на прост кок и хората приемали този й вид за нещо съвсем обичайно. За слугите и съседите тя винаги била „госпожица Мери Бет“, докато се разхождала с широката си крачка, наклонила леко глава и помахвайки отпуснато на онези, които срещала.

По въпроса за любовниците й — Таламаска не успява да открие почти нищо за тях. Знаем най-много за един млад братовчед Алин Мейфеър, и все пак дори за него не е сигурно, че е бил неин любовник. Той работел като секретар или шофьор, или и двете, от 1911 до 1913 година при нея, и често ходел за дълго в Европа. По онова време е около двайсетинагодишен и голям красавец. Говорел много добре френски, но не с Мери Бет, която предпочитала английския. През 1914 година между тях възникнал спор, но като че никой така и не разбрал защо. Тогава той заминал за Англия и се записал в армията по време на Първата световна война, а по-късно бил убит на бойното поле. Тялото му така и не било открито. Мери Бет уредила разкошно поклонение в негова памет в къщата на Първа улица.

Кели Мейфеър, друг братовчед, също работел за Мери Бет през 1913 и останал там до 1918 година. Той бил поразително красив, червенокос, със зелени очи (майка му била ирландка). Грижел се за конете на Мери Бет и за разлика от другите момчета, които тя наемала в конюшнята, наистина разбирал от тази работа. Предположението, че й е бил любовник, се основава изцяло на факта, че винаги танцували заедно на семейни събирания и по-късно имали много шумни кавги, дочути от слугини, перачки и дори от коминочистачи.

Мери Бет прехвърлила огромна сума пари на Кели, за да може той да опита късмета си като писател. Той заминал за Гринидж Вилидж в Ню Йорк и поработил известно време в „Ню Йорк Таймс“. И като че ли съвсем случайно умрял от измръзване в неотопляваната си квартира, докато бил мъртвопиян. Това била първата му зима в Ню Йорк и той може би не е осъзнавал опасностите. Но какъвто и да е случаят, Мери Бет била покрусена от смъртта му и поискала тялото му да бъде пренесено у дома и достойно погребано, въпреки че родителите на Кели били толкова отвратени от случилото се, че дори не присъствали на погребението. Тя накарала да напишат само три думи на надгробния камък: „Не се страхувай“. Това може би е препратка към Шекспировото: „Не се страхувай от жегата на слънцето, нито от яростта на зимата“. Но не знаем дали е така. Тя отказала да обясни това дори на погребалния агент и на майстора, който дялал камъка.

Нямаме сведения за другите „хубави момчета“, за които толкова се е говорело. Разполагаме само с няколко описания, които показват, че наистина са били много красиви и някак „грубовати“. Прислужничките и готвачите били много подозрителни към тях и ги избягвали. Повечето истории за тези млади мъже всъщност не поясняват дали наистина са били любовници на Мери Бет. Обобщени, те представляват горе-долу следното: „Едно от тези момчета, нали знаете, едно от хубавите момчета, които винаги се въртяха около нея, не ме питайте защо, та то седеше на кухненските стълби и не вършеше нищо, само си дялкаше. Когато го молехме да донесе коша с прането долу, изобщо не се помръдваше, но после го правеше, защото тя идваше в кухнята и то не смееше и гък да каже срещу нея. А тя му се усмихваше и казваше: «О, здравей, Бънджи».

Кой знае, може би Мери Бет просто е обичала да гледа тези момчета.

Сигурно е обаче, че е обичала Даниъл Макинтайър още от деня, в който го е срещнала, и винаги се е грижела за него, въпреки че той влязъл в историята на семейството по-скоро като любовник на Жулиен.

Въпреки разказа на Ричард Леуелин, знаем, че Жулиен е срещнал Даниъл Макинтайър някъде през 1896 и е започнал да работи с него по важни бизнес дела. Даниъл Макинтайър бил обещаващ адвокат във фирма на Камп стрийт, основана от чичо му десетина години по-рано.

След като завършил право в Харвард, Гарланд Мейфеър също постъпил в тази фирма, а по-късно към него се присъединил и Кортланд. И двамата работили с Даниъл Макинтайър, докато той не бил назначен за съдия.

Фотографии на Даниъл от този период го показват като светъл, строен и червеникаворус. Може да се каже, че е почти красив — донякъде прилича на по-късния любовник на Жулиен, Ричард Леуелин, и на тъмнокожия Виктор, който умира, след като попада под колелата на една карета. Лицевата структура и на тримата мъже е изключително красива и някак драматична. Но Даниъл е имал още едно предимство — изключителни искрящи зелени очи.

Дори през последните години от живота си, когато бил вече доста по-пълен и червендалест от пиене, Даниъл Макинтайър получавал комплименти заради зелените си очи.

За младостта му обаче знаем само сухи и откъслечни факти. Той е наследник на ирландски род от имигранти, дошли в Америка много преди големия картофен глад през четирийсетте години на деветнайсети век, и е много съмнително предците му да са били бедни.

Дядо му, издигнал се сам до търговски агент-милионер, построил прекрасна къща на Джулия стрийт през трийсетте години на деветнайсети век. В нея е отраснал бащата на Даниъл — Шон Макинтайър, най-младият от четирима братя. Шон Макинтайър бил изтъкнат лекар, който обаче умрял внезапно от сърдечен удар на четирийсет и осем години.

По това време Даниъл вече бил практикуващ адвокат и се преместил с майка си и неомъжената си сестра в горната част на града, в голяма къща на Сейнт Чарлз авеню. Той живял там до смъртта на майка си. Днес нито една от тези къщи не е запазена.

Даниъл бил прекрасен адвокат, специализирал се в търговското право. Има много сведения, че е съветвал добре Жулиен в множество бизнес начинания. Освен това го е представлявал с успех в няколко съдбоносни граждански дела. Разполагаме и с много интересен анекдот във връзка с тези дела, разказан ни по-късно от чиновник в същата фирма. Жулиен и Даниъл имали ужасен спор, в който Даниъл повтарял единствено: «Не, Жулиен, остави ме да уредя нещата законно!», а Жулиен отвръщал: «Е, щом толкова много ти се иска, направи го. Но пак ти казвам, че съвсем лесно мога да накарам този човек да съжалява, че се е родил».

Обществените архиви показват също и че Даниъл е бил доста изобретателен в това да намира начин да изпълни желанията на Жулиен, да му помогне да открие информация за конкурентите си в бизнеса.

През февруари 1897 г., когато майка му умряла, Даниъл се преместил от къщата на Сейнт Чарлз авеню, като оставил сестра си на грижите на прислугата, и се нанесъл в разкошен луксозен четиристаен апартамент в стария хотел «Сейнт Луиз». Там той живеел като крал, според думите на пиколата, сервитьорите и кочияшите, които получавали огромни бакшиши от него и му сервирали най-скъпите блюда в салона му с изглед към улицата.

Жулиен бил най-честият посетител на Даниъл и често оставал и през нощта в апартамента.

Дори и тези срещи да са пораждали негодувание или враждебност у Гарланд и Кортланд, ние не знаем за това. Те станали партньори във фирмата «Макинтайър, Мърфи, Мърфи и Мейфеър» и след оттеглянето на братята Мърфи и новия пост на Даниъл, Кортланд и Гарланд преименуват фирмата на «Мейфеър и Мейфеър». През следващите десетилетия те отдали цялата си енергия на управлението на парите на семейството, като партнирали и на Мери Бет в множество бизнес начинания, въпреки че явно не са знаели абсолютно нищо за другите й инвестиции.

По това време Даниъл вече бил започнал да пие. Разполагаме с много разкази на хора от персонала на хотела, които са му помагали да се качи в апартамента си. Кортланд също постоянно го държал под око и в следващите години, когато Даниъл си купил кола, пак Кортланд е този, който винаги го карал у дома, за да не се убие или да убие някой друг. Кортланд като че много е харесвал Даниъл. Той бил неговият защитник пред останалите от семейството, което обаче с годините се превърнало в доста неблагодарна роля.

Нямаме свидетелства, че Мери Бет е срещала Даниъл през този ранен период. По това време тя вече активно се занимава с бизнес, но семейството имало много адвокати и посредници, а и никой никога не е съобщавал Даниъл да е гостувал в къщата на Първа улица. Вероятно се е срамувал от връзката си с Жулиен, защото е бил доста по-пуритански настроен към тези неща от останалите му любовници.

Той със сигурност е единственият сред интимните партньори на Жулиен, който е имал самостоятелна кариера.

Така или иначе Даниел срещнал Мери Бет Мейфеър в края на 1897 година в Сторивил, според версията на Ричард Леуелин, с която единствено разполагаме. Не знаем, дали се е влюбил веднага, както казва Леуелин, но знаем, че двамата започнали да се появяват заедно на множество обществени мероприятия.

По това време Мери Бет била на около двайсет и пет години и била изключително независима. Не било тайна, че малката Бел, детето на мистериозния шотландски лорд Мейфеър, не била съвсем наред с главата. Въпреки че била сладка и обичлива, Бел очевидно не можела да научи и съвсем простите неща и реагирала на всичко много емоционално, като четиригодишно дете, или поне така я описват по-късно братовчедите. Хората се срамували да използват думата «слабоумна».

Всички, разбира се, знаели, че Бел не е подходяща за наследница на завещанието, тъй като вероятно никога нямало да се омъжи. И братовчедите разисквали доста открито тази тема.

Още една трагедия в семейството била тема на многобройни разговори и това било поглъщането на къщата в Ривърбенд от реката.

Построена от Мари Клодет в началото на века, тя била изградена върху участък земя, вдаден в реката, и някъде около 1896 година станало ясно, че водата ще го залее. Опитали всичко, но нищо не помогнало. Зад имението трябвало да се направи дига, а по-късно и семейството да се изнесе оттам, защото лека-полека водата прииждала, докато една нощ самата къща потънала в блатото и за седмица изчезнала напълно, сякаш никога не я е имало.

Мери Бет и Жулиен безспорно приели това като трагедия. Из Ню Орлиънс много се говорело за инженерите, с които се консултирали в опит да предотвратят станалото. Не малка част от трагедията била самата Катерин, възрастната майка на Мери Бет, която не искала да се връща в Ню Орлиънс и къщата, построена от Дарси Монахан преди десетилетия.

Накрая Катерин била убедена да се премести в града и както по-рано отбелязахме, вече не успяла да се възстанови от шока, съвсем изгубила разсъдъка си и не спирала да броди из градината, да си говори с Дарси, както и да търси майка си, Маргьорит, и непрестанно да рови из чекмеджетата за неща, които смятала за загубени.

Мери Бет се отнасяла с търпение към нея, дори веднъж я чули да казва, за ужас на присъстващия лекар, че с радост прави всичко за майка си, но не намира състоянието й за особено «интересно», така че би желала да й дадат някакви лекарства, за да стане по-тиха.

Жулиен присъствал на този разговор и естествено намерил това за много смешно и изпаднал в един от своите смущаващи пристъпи на смях. Все пак видял шока на лекаря и му обяснил, че най-голямото достойнство на Мери Бет е, че тя винаги говори истината, без значение какви могат да бъдат последствията.

Ако наистина са давали на Катерин «някакво лекарство», ние не знаем за него. През 1898 година тя започва да броди из улиците и затова семейството наема една прислужница мулатка, която просто да я следва. Катерин умира в една от задните спални в къщата на Първа улица през 1905 г., в нощта на втори януари, ако трябва да бъдем точни. Доколкото знаем, никаква буря или друго необичайно явление не ознаменува смъртта й. Според слугите последните си дни тя прекарва в кома, а Мери Бет и Жулиен били до леглото й, когато издъхнала.

На 15 януари 1899 година Мери Бет се оженила за Даниъл Макинтайър с много тържествена венчавка в църквата «Свети Алфонс». Интересно е да се отбележи, че до това време семейството се черкувало в «Нотр Дам» (френската църква, част от тройния църковен комплекс), но за венчавката била избрана ирландска църква и оттогава те ходели на всички служби в «Свети Алфонс».

Даниъл като че бил приятел на американо-ирландските свещеници в енорията и давал много щедри дарения. Освен това имал и братовчедка, която се присъединила към ирландско-американския орден «Сестрите на милосърдието» и преподавала в местното училище.

С оглед на това изглежда логично да предположим, че преминаването към ирландската църква е било идея на Даниъл. Освен това можем да кажем, че Мери Бет е била почти безразлична по този въпрос, макар че често ходела на църква с децата и племенниците си. В какво е вярвала обаче, не знаем. Жулиен никога не ходел на църква, освен, разбира се, на сватбените церемонии, погребения и кръщенета. Той също като че ли предпочитал «Свети Алфонс» пред френската «Нотр Дам».

Както казахме, сватбата на Даниъл и Мери Бет била огромно събитие. В къщата на Първа улица бил даден невиждан дотогава прием, на който дошли дори братовчедите от Ню Йорк. Семейството на Даниъл, макар и доста по-малобройно от това на Мейфеър, също присъствало и всички свидетелства говорят, че младите били много влюбени и щастливи, а танците и песните продължили до късно през нощта.

Младото семейство заминало за Ню Йорк на меден месец, а оттам в Европа, където останали четири месеца. Прекъснали пътуването си, защото Мери Бет вече очаквала дете.

Наистина Карлота Мейфеър се родила седем месеца и половина след сватбата, на 1 септември 1899.

На втори ноември следващата 1900-та година, Мери Бет родила Лайънъл, единствения си син. И накрая, на 10 октомври 1901 година на бял свят дошло и последното й дете — Стела.

Тези деца, разбира се, по закон са наследници на Даниъл Макинтайър, но за целите на това разследване можем да се запитаме кой всъщност е истинският им баща.

Има убедително доказателство, както от медицинските картони, така и от снимките, че Даниъл Макинтайър е баща на Карлота Мейфеър. Тя е наследила не само зелените му очи, но и красивата му червеникаворуса къдрава коса.

Обаче кръвната група на Стела, която е установена посмъртно при аутопсията през 1929 година, показва, че не е била дъщеря на Даниъл Макинтайър. Знаем, че тази информация е стигнала до сестра й Карлота. Всъщност именно приказките, че Карлота поръчва този кръвен тест, привличат вниманието на Таламаска.

Вероятно не е нужно да отбелязваме, че Стела изобщо не приличала на Даниъл. Даже напротив, с деликатните си кости, черната къдрава коса и много искрящи, но не зелени очи, тя много напомняла на Жулиен.

Тъй като не разполагаме с неговата кръвна група и не знаем някой някога да я е установявал, не можем да добавим към досието това доказателство.

Стела може да е дете и на някой от любовниците на Мери Бет, макар че не знаем майка й да е имала любовник година преди раждането й. Наистина слуховете за нейните авантюри идват по-късно, но могат просто да означават и че с годините е станала по-нехайна към дискретността на тези връзки.

Друг възможен баща е Кортланд Мейфеър, вторият син на Жулиен, който по онова време бил на двайсет и две години и се отличавал с изключително привлекателна външност. (Сдобихме се с неговата кръвна група през 1959 година и тя съответства напълно.) Той често идвал в къщата на Първа улица, докато учел право в Харвард. Всички знаели, че много обича Мери Бет и е посветил живота си на работата по семейното завещание.

За нещастие на Таламаска Кортланд през целия си живот е бил много потаен и прикрит. Дори братята му и децата му са го познавали като склонен към усамотение човек, който никак не обичал да участва в събирания извън семейството. Обичал да чете и бил нещо като гений в инвестициите. Доколкото знаем, не се е доверявал на никого. Дори най-близките му хора дават противоречиви версии за това какво прави Кортланд, защо и кога.

Но по един въпрос всички са съгласни — той е бил изцяло отдаден на управлението на завещанието и на печеленето на пари за себе си, братята си и децата си, както и за Мери Бет. Неговите наследници са сред най-богатите представители на клана Мейфеър днес.

След смъртта на Мери Бет именно Кортланд попречил на Карлота да превземе финансовата империя на майка си, като сам поел контрола от името на Стела, която била наследницата, но изобщо нехаела за бизнеса и вършела каквото й харесва.

На Стела «изобщо не й пукало за парите», по нейно собствено признание. И въпреки желанието на Карлота, тя предоставила всичките си дела в ръцете на Кортланд. Той и синът му Шефилд продължили да управляват огромното богатство и от името на Анта, след смъртта на Стела.

Тук трябва да наблегнем, че след смъртта на Мери Бет империята започнала да се разпада. Никой така и не успял да заеме нейното място. И въпреки че Кортланд вършел прекрасна работа за консолидирането, инвестирането и съхраняването на капитала, невероятното разрастване от времето на Мери Бет било вече приключило.

Но да се върнем на основния въпрос. Има и други индикации, че Кортланд е баща на Стела. Жената на Кортланд, Аманда Грейди Мейфеър, хранела дълбока неприязън към Мери Бет и цялото семейство Мейфеър и никога не ходела с него в къщата на Първа улица. Това обаче не го спирало да отива там постоянно и да води и петте си деца, които били доста близки със семейството.

Аманда напуснала Кортланд, когато най-малкият им син, Пиърс Мейфеър завършил Харвард през 1935 г. Тя отишла да живее в Ню Йорк при сестра си Мери Маргарет Грейди Харис и никога не се върнала в Ню Орлиънс.

През 1936 г. на някакъв коктейл Аманда разказала на един от нашите изследователи (случайната им среща е била специално уредена), че семейството на съпруга й е зло, че ако разкаже истината за тези хора, всички ще я помислят за луда и че никога няма да се върне на юг, при тях, без значение колко я умоляват синовете й. Малко по-късно същата вечер, когато била вече доста пияна, тя попитала нашия агент, чието име не знаела, дали вярва, че хората могат да продават душите си на дявола. Казала, че съпругът й направил точно това и бил «по-богат от Рокфелер», както и тя и синовете й. «Те всички ще горят в ада някой ден, в това можете да бъдете сигурен», добавила Аманда.

Когато нашият агент я попитал наистина ли вярва в подобни неща, тя отвърнала, че и днес има вещици, които могат да правят заклинания.

«Могат да те накарат да повярваш, че си на друго място, че виждаш разни неща, когато всъщност не виждаш нищо. И мъжът ми правеше това. И знаете ли защо, защото той е вещица — много силна вещица. Е, не шепне заклинания, но това няма значение. Той е вещица и с очите си съм виждала на какво е способен.»

На въпроса дали съпругът й й е причинявал зло, тя отговорила (на този непознат за нея човек), че трябвало да признае, че не й е сторил нищо, но пък прощавал на другите злото, примирявал се с него и вярвал в него. Тогава започнала да плаче и казала, че той й липсва и не иска да говори повече за това.

«Но ще ви кажа едно — добавила, когато се поуспокоила, — ако поискам съпругът ми да дойде при мен тази нощ, той ще го направи. Как, не мога да ви кажа, но ще се появи в стаята ми. Всички от онова семейство могат да вършат такива неща. Могат направо да те подлудят. Но той ще се появи тук, в същата тази стая. Понякога идва дори без да го искам, и не мога да го накарам да си отиде.»

Тук дамата била спасена от някаква племенница Грейди и следващ контакт с нея бил установен чак след няколко години.

Има още едно обстоятелство, което говори за близка връзка между Кортланд и Стела. След смъртта на Жулиен Кортланд завел Стела и брат й Лайънъл в Англия и Азия за повече от година. По това време той вече имал пет деца, които оставил при жена си. И все пак като че сам дал идеята за това пътуване и сам уредил всичко. Не се върнали в Ню Орлиънс осемнайсет месеца.

След Голямата война Кортланд напуснал жена си и децата си отново, за да пътува цяла година със Стела. И като че винаги взимал нейната страна във всички семейни спорове.

Това доказателство не е напълно убедително, но все пак навежда на мисълта, че може би Кортланд наистина е баща на Стела. Но пак уточняваме, че и Жулиен, въпреки напредналата му възраст, може да е нейният баща.

Какъвто и да е случаят, Стела определено била «любимка» още от раждането си. Даниъл Макинтайър очевидно я е обичал като своя дъщеря и е напълно възможно да не е знаел, че не е негова.

Не знаем нищо определено за ранното детство на трите деца, разказът на Ричард Леуелин е най-доброто описание, с което разполагаме.

С времето между децата се появявали все повече разногласия и когато Карлота навършила четиринайсет и отишла да учи в пансиона на «Светото сърце», всички знаели, че го прави против волята на Мери Бет и че Даниъл бил направо съсипан от това и много искал тя да се връща по-често у дома. Карлота не е описвана от никого като щастливо дете. Но днес вече е много трудно да се събере информация за нея, защото тя е още жива и дори хората, които я познават от петдесет години, много се страхуват от нея и от влиянието й и нямат никакво желание да говорят.

Всъщност готови да споделят са именно онези, които я мразят най-много. Вероятно ако останалите не се страхуваха толкова много, щяхме да сме в състояние да балансираме картината.

Така или иначе Карлота печелила възхищението на всички, защото още от дете била изключително умна. Монахините, които й преподавали, дори я обявили за гений. След «Светото сърце» тя отишла в юридическото училище «Лойола», и то още твърде малка.

Междувременно Лайънъл започнал да посещава целодневно училище, когато навършил осем. Явно е бил доста тихо, добро момче, което никога не създавало проблеми и което всички харесвали. Той имал постоянен частен учител, който му помагал с домашните. С времето Лайънъл станал изключително добър ученик, но така и не успял да си намери приятели извън семейството. Единствените му приятели извън училище били неговите братовчеди.

Историята на Стела е доста по-различна. Всички свидетелства говорят, че е била изключително хитро и привлекателно дете. Имала мека черна вълниста коса и огромни черни очи. Ако човек види фотографиите й, правени от 1901 до 1929 г., почти не може да си я представи в друго време, толкова съзвучна с епохата си е, с тънките си момчешки бедра, нацупена червена устичка и модерна прическа.

На най-ранните й снимки тя е точно като сладко дете от рекламите за сапун — малка изкусителка с белоснежна кожа, взираща се сантиментално и все пак игриво в зрителя. Но когато става на осемнайсет, вече се е превърнала в истинска Клара Боу[21].

Множество свидетели твърдят, че в нощта на смъртта си е била същинска фатална жена с незабравима сила, танцуваща чарлстон, облечена с къса плисирана пола и лъскави чорапи. Очите й искрели като скъпоценни камъни и пронизвали всички така, че никой мъж не можел да откъсне поглед от нея.

Когато Лайънъл тръгнал на училище, Стела също поискала да ходи с него, или поне така казала на монахините от «Светото сърце». Но три месеца след официалното й приемане в училището тя е тайно и неофициално изключена. Говорело се, че плашела другите деца. Можела да чете мислите им и се забавлявала да показва силата си. Можела да блъска хората, без изобщо да ги докосва, и имала непредсказуемо чувство за хумор — смеела се на думите на монахините, когато смятала, че лъжат. Нейното поведение ужасявало Карлота, която не можела да я контролира, въпреки че по думите на всички също обичала Стела и правела всичко възможно да я накара да стъпи на земята.

В светлината на написаното дотук може би ще е изненадващо да научите, че монахините и децата в «Светото сърце» наистина харесвали Стела. Много нейни съученички си я спомнят с охота и удоволствие.

Когато не правела «номера», тя била «очарователна», «сладка», «невероятно обичливо малко момиченце».

Но никой не можел да издържи дълго около нея.

След това Стела постъпила в академията на урсулинките, където се задържала само до първото си причастие и била изключена веднага след това пак по същия неофициален начин и по почти същите причини. Този път обаче тя била съсипана от факта, че трябва да се върне у дома, защото смятала, че училището е много забавно. Не обичала да си стои вкъщи по цял ден с майка си и чичо си Жулиен, които вечно повтаряли, че са заети. Искала да играе с другите деца. Гувернантката й я дразнела и тя искала да се махне оттам.

Постъпвала в четири различни частни училища, където обаче не изкарвала повече от три-четири месеца. Накрая била записана в енорийското училище към «Свети Алфонс», където единствена тя сред децата на бедните ирландци била карана всяка сутрин с лимузина.

Сестра Бриджит Мари — монахиня с ирландско потекло, която живеела в «Болница на милосърдието» в Ню Орлиънс чак докато навършила деветдесет години — си спомня много ясно Стела, макар и петдесет години по-късно. И през 1969 г. тя разказала на един наш разследващ, че Стела Мейфеър несъмнено е била вещица.

Стела отново била обвинена в четене на мисли, в това, че се смеела, когато някой изричал лъжа, или задето карала разни неща да падат само със силата на ума си и говорела с невидимия си приятел, «познат», както се изразила сестра Бриджит Мари, който изпълнявал заповедите й — намирал изгубени вещи и карал предметите да летят из въздуха.

Но тези прояви на силата при Стела не били постоянни. Тя често се опитвала да се държи подобаващо за доста време, харесвала книгите, историята, английския и много обичала да играе с другите момичета в двора на училището до Сейнт Андрю стрийт. Освен това харесвала много и самите монахини.

Те също били очаровани от Стела. Позволявали й да влиза в манастирската градина и да бере цветя заедно с тях, или пък я водели в салона след училище и я учели да бродира, в което тя проявила голяма сръчност.

— Знаете ли как го постигаше? Ще ви кажа. Всяка сестра в този манастир смяташе Стела за своя специална малка приятелка. Тя те караше да повярваш в това. Разказваше някакви малки свои тайни, сякаш ги казва за първи път само на теб. И знаеше всичко за всички, наистина. Знаеше неща, които никога не бихте споделили, а тя започваше да говори за тайните, за страховете ви, за нещата, които винаги сте искали да изречете. И вие веднага се чувствате по-добре. Но след часове, дори след дни, се замисляте за това, как сте седели в градината и сте си шепнели с нея, и разбирате, че тя е вещица. Тя беше дяволско дете. И нямаше да свърши добре.

Но не беше зла. Това трябва да й призная. Не беше зла. Защото ако беше, щеше да е същинско чудовище. Само Господ знае какво можеше да сътвори. Пък и не мисля, че наистина искаше да прави тези бели. Тя изпитваше някакво тайно удоволствие от силите си, ако ме разбирате. Обичаше да показва какво може. Обичаше да гледа как се изумяват хората, когато им разказва какво са сънували предната нощ.

О, и колко се захласваше по разни неща. Можеше по цял ден да рисува, със седмици, докато не захвърли моливите и реши никога повече да не го прави. После хареса бродирането, реши да се научи, правеше най-красивите неща, и много се ядосваше и за най-малката грешка. Но след това захвърли и иглите и приключи с бродирането завинаги. Никога не съм виждала толкова непостоянно дете. Сякаш търсеше нещо, нещо, на което да се отдаде, но така и не го откри. Или поне докато беше малка.

Ще ви кажа и още нещо, което обичаше да прави — и то никога не й омръзна. Обичаше да разказва истории на другите момичета. Те се събираха около нея в голямото междучасие и попиваха всяка дума от устата й, докато не удареше звънецът. Разказваше им истории за призраци в старите плантаторски къщи, пълни с ужасни тайни, за хора, намерили страшна смърт, и за магията на островите отпреди много години. Знаеше истории за пирати, о, те бяха най-лошите. Бяха направо ужасяващи. И звучаха съвсем правдоподобно от нейната уста, въпреки че сигурно си ги беше измислила. Та какво можеше да знае тя за мислите и чувствата на някакви нещастни души на пленен галеон в часовете преди пиратите да ги накарат да тръгнат по дъската[22]?

— Но да знаете, някои от историите й бяха много интересни, и винаги съм искала да попитам за тях някой, който наистина знае, който е чел исторически книги.

Винаги се обаждахме на госпожица Мери Бет. Молехме я да я «задържи вкъщи за няколко дни». Защото така беше със Стела. Не можеш да я търпиш всеки ден. Никой не можеше. И благодаря на Господ, че тя се отегчаваше от училището и по собствено желание изчезваше с месеци. Понякога отсъстваше толкова дълго, че всички смятахме, че вече няма да се върне. Чувахме, че тичала като бясна по Първа улица и Честнът, играела с децата на слугите и си правела магьоснически олтар със сина на готвачката — черен като въглен, можете да не се съмнявате. Та тогава си мислехме, че някой трябва да намине и да поговори с госпожица Мери Бет за това.

— Но тогава някоя сутрин, вероятно към десет часа, защото това дете изобщо не се интересуваше кога ще дойде на училище, лимузината се показваше иззад ъгъла на Констанс и Сейнт Ендрю и от нея слизаше Стела с малката си униформа, но с огромна червена панделка в косата, същинска кукличка. И какво мислите носеше — огромна торба с красиво опаковани подаръци за всяка от сестрите, които знаеше по име. После ни прегръщаше поред и можете да сте сигурен, че прошепваше в ухото ми: «Сестра Бриджит Мари, липсваше ми». Тогава аз отварях кутията. Това се е случвало неведнъж. В нея винаги намирах нещо дребно, което съм искала от цялото си сърце. Един път беше малкият младенец Исус, облечен в коприна и сатен, друг път — най-красивата броеница от кристал и сребро. О, това дете. Какво дете беше само.

Но такава е била Божията воля. С годините тя спря да идва на училище. Имаше гувернантка, която я учеше, пък и ми се струва, че се отегчи от «Свети Алфонс». Казват, че карала шофьора да я вози, където й скимне. Лайънъл също не посещаваше гимназията, доколкото си спомням. Започна да обикаля със Стела. Май някъде по това време или малко след това почина мосю Жулиен.

— Боже, как плака тя на погребението му. Ние, разбира се, не отидохме на гробището, в онези дни никоя от монахините не ходеше на гробището, но бяхме на месата. Стела също беше там, прегърбена напред на скамейката. През цялото време плака, а Карлота я държеше. Нали знаете, след смъртта на Стела всички говореха, че Карлота не я е обичала. Но тя никога не е била лоша с нея. Никога. Спомням си как я прегръщаше тогава, а Стела плачеше ли, плачеше.

Госпожица Мери Бет беше в нещо като транс. Беше потънала в дълбока мъка. Видях я в очите й, когато мина по пътеката след ковчега. Децата й бяха с нея, но погледът й беше някак празен. Видях очите й. Разбира се, мъжът й не беше с нея, не, не и съдия Макинтайър, той никога не беше до нея, когато имаше нужда от него, или поне така съм чувала. Бил мъртвопиян, когато умря господин Жулиен. Дори не успели да го събудят, въпреки че го разтърсвали, заливали го със студена вода и го изправяли от леглото. В деня на погребението той не се виждаше никакъв. По-късно чух, че го занесли у дома от някаква кръчма на Мегазин стрийт. Цяло чудо е, че живя толкова дълго.

Думите на сестра Бриджит Мари за отношението на Карлота към сестра й се потвърждават от много свидетели, въпреки че Ричард Леуелин, разбира се, е на съвсем друго мнение. Има няколко разказа за погребението на Жулиен и във всички се твърди, че Карлота е успокоявала сестра си и дори й е бърсала сълзите.

В месеците след смъртта на Жулиен Лайънъл напуснал окончателно училище и двамата със Стела заминали за Европа заедно с Кортланд и Баркли. Прекосили Атлантика с огромен луксозен лайнер само месеци преди началото на Голямата война.

Тъй като било невъзможно да пътуват из континентална Европа, четиримата прекарали няколко седмици в Шотландия, посетили замъка Донелайт и после се отправили към по-екзотични страни. Поели доста рискован път към Африка, прекарали известно време в Кайро и Александрия и после тръгнали за Индия, откъдето изпратили у дома безброй сандъци с килими, скулптури и други антики.

През 1915 г. Баркли вече много се бил затъжил за семейството си и бил изморен от пътуването, затова изоставил спътниците си и предприел опасно плаване към Ню Йорк. Съвсем наскоро корабът «Лузитания» бил потопен от немска подводница, затова цялото семейство тръпнело от ужас за сигурността му. Но той скоро се върнал в къщата на Първа улица с цял куп невероятни истории за разказване.

Положението не било много по-различно след шест месеца, когато Кортланд, Стела и Лайънъл решили да се приберат у дома. Луксозните лайнери обаче прекосявали океана въпреки всички опасности и триото успяло да се върне благополучно точно преди Коледа.

Тогава Стела била на петнайсет години. На една фотография от същата година тя носи смарагда на Мейфеър. По това време вече всички знаели, че Стела е наследницата на завещанието. Мери Бет като че била много горда с нея, наричала я «безстрашна» заради странстванията й. Въпреки че с разочарование срещнала отказа на Лайънъл да продължи да ходи на училище, за да може по-късно да постъпи в Харвард, тя като че приемала всичките си деца такива, каквито са. Карлота имала собствен апартамент в една от пристройките и всеки ден отивала в университета «Лойола», карана от своя шофьор.

Вечер всички минувачи по Честнът стрийт можели да видят многобройното семейство, седнало около масата за вечеря и обслужвано от безброй слуги. Оставали на масата до късно.

Фамилната лоялност ни пречи значително да разберем какво всъщност са мислили братовчедите за Стела или какво са знаели за проблемите й в училище.

Но по това време в докладите често се твърди, че Мери Бет е споменавала пред слугите, че Стела е нейна наследница или че «единствена Стела ще наследи всичко», и прочее забележителни коментари. Но най-значителния, който се споменава на два пъти в докладите, и то без всякакъв контекст е: «Стела вижда мъжа».

Никъде не се споменава Мери Бет да е обяснявала това си странно изказване. Знаем само, че го е казала пред една перачка на име Милдред Колинс и после пред ирландска прислужница на име Патриция Девлин. До нас това стига от трета ръка. По-късно стана ясно, че наследниците на тези две жени не са единодушни какво може да е имала предвид прославената Мери Бет с този коментар. Един от тях смята, че «мъжът» е дяволът, а друг, че е «призрак», който преследва семейството от стотици години.

Така или иначе изглежда ясно, че Мери Бет е заявявала това съвсем безцеремонно, в моменти на близост, пред слугите. И затова у нас остана впечатлението, че тя е споделяла с тях неща, които не е можела да довери на хора от нейната класа.

Много вероятно е да е правила такива забележки и пред други хора, защото през двайсетте години на двайсети век старците от Айриш Ченъл знаят за «мъжа» и говорят за него. Два източника естествено не са достатъчно да обяснят мащаба на това предполагаемо «суеверие» — че жените Мейфеър имат някакъв мистериозен «мъжки дух или съюзник», който им помага във вещерството, магиите и прочие.

Ние определено свързваме това с Лашър и го намираме за доста тревожно, защото ни напомня колко малко всъщност сме разбрали за вещиците Мейфеър и за онова, което е ставало между тях, така да се каже.

Възможно ли е, например, наследницата от всяко поколение да е длъжна да прояви по някакъв начин способността си да вижда мъжа независимо? Иначе казано, дали вижда мъжа, когато е сама и далече от по-възрастната вещица, която може да послужи за проводник, и дали се изисква от нея сама да каже, че го е видяла?

Отново трябва да признаем, че не можем да отговорим на тези въпроси.

Но знаем, че хората, които са говорили за «мъжа», явно не са го свързвали с образа на тъмнокосия млад мъж, когото са виждали. Те дори не са свързвали «мъжа» с мистериозната фигура, забелязана веднъж в каретата на Мери Бет, защото разказите идват от съвсем различни източници и никога не са били свързвани от никого, освен от самите нас, доколкото ни е известно.

Такова е положението с по-голямата част от материалите за Мейфеър. По-късните споменавания на мистериозен тъмнокос млад мъж на Първа улица не се свързват с тези по-ранни споменавания на «мъжа». Всъщност дори хората, които знаят за него и по-късно са виждали неизвестния тъмнокос мъж около мястото, не са правили връзката, защото са го смятали за случаен човек или пък просто за сродник, когото не познават.

Ето и думите на сестра Бриджит Мари, записани през 1969 година, когато я попитах специално за «мъжа».

«О, това „нещо“ беше невидимият приятел, който витаеше около онова дете ден и нощ. Същият този демон, ако мога да добавя, по-късно витаеше и около дъщеря й Анта, готов да изпълни всяко нейно желание. След това беше и около малката Деидре, най-сладката и най-невинната от всички тях. Не ме питайте дали съм виждала това създание. Защото Господ ми е свидетел — не знам дали съм го виждала, но мога да ви кажа, и съм го споделяла много пъти със свещеника, че знаех, кога е наблизо!»

Много е вероятно по онова време Лашър да не е искал да бъде виждан от хора извън семейството. И, разбира се, ние не разполагаме с нито едно свидетелство той да се е явявал умишлено на някого, макар че по-късно, както вече споменах, го е правил неведнъж.

Но да се върнем на хронологията. По времето, когато Жулиен умрял, Мери Бет била на върха на финансовото си влияние и успехи. Но загубата някак я сломила и хората дори я описват като «нещастна». Това обаче не продължило дълго. Характерното за нея спокойствие като че се завърнало още преди децата й да се приберат от чужбина.

Знаем, че е имала кратък, но яростен сблъсък с Карлота, преди тя да постъпи в юридическата фирма «Бърнс, Браун и Блейк», в която работи и до ден-днешен. Но Мери Бет накрая приела решението на дъщеря си да гради кариера «извън семейството» и малкият апартамент на Карлота над конюшните бил напълно ремонтиран за нея. Тя живяла там много години.

Знаем също и че Карлота се е хранела с майка си. Сутрин закусвала с нея на задната веранда, когато времето позволявало, а вечеряла в трапезарията в седем часа.

Когато я питали защо не е постъпила в «Мейфеър и Мейфеър» при синовете на Жулиен, тя винаги отговаряла, че предпочита да бъде самостоятелна.

Още от началото на кариерата си тя се изявявала като прекрасен адвокат, но нямала желание да влиза в съда, затова досега работи в сянката на мъжете от фирмата.

Зложелателите й я описват като просто прехвален юридически чиновник. Но по-доброжелателни свидетелства показват, че тя станала «гръбнакът» на «Бърнс, Браун и Блейк», че тя била човекът, който знаел всичко, и че след оттеглянето й фирмата трудно щяла да й намери заместник.

Много адвокати в Ню Орлиънс твърдят, че са научили от Карлота повече, отколкото от юридическите училища.

С две думи, можем да кажем, че тя започва и изгражда кариера на ефикасен и блестящ адвокат по гражданско право, с невероятни познания в областта и на търговското право.

Извън споровете с Карлота, животът на Мери Бет продължил по предсказуем курс почти до смъртта й. Дори пиенето на Даниъл Макинтайър като че не я е притеснявало особено.

Фамилните легенди твърдят, че Мери Бет е била изключително мила към Даниъл през последните години от живота си.

Оттук историята на вещиците Мейфеър се превръща в история на Стела, затова ще се спрем на боледуването и смъртта на Мери Бет, когато му дойде времето.

Продължение на историята за Стела и Мери Бет

Мери Бет продължила да се радва на трите си страсти в живота и явно много се наслаждавала на номерата, погаждани от дъщеря й Стела, която на шестнайсет се превърнала в най-скандалната личност в нюорлианското общество, като карала автомобила си с главозамайваща скорост, пиела в кръчмите с контрабанден алкохол и танцувала до зори.

Осем години Стела живеела като безгрижно девойче и млада безразсъдна южняшка красавица, напълно нехаеща за семейния бизнес и неангажирана от мисли за бъдещето или пък за женитба. И докато Мери Бет била най-спокойната и мистериозната сред вещиците Мейфеър, Стела като че ли била най-безгрижната и най-ярката, най-дръзката и единствената вещица Мейфеър, която се отдавала напълно на удоволствията на живота.

Фамилните легенди твърдят, че Стела постоянно била арестувана за шофиране с превишена скорост, за нарушаване на обществения ред, задето пеела и танцувала по улиците. Но «госпожица Карлота» винаги се грижела за нея и я водела у дома. Има слухове, че Кортланд понякога «губел търпение» по отношение на своята «племенница», като настоявал да се поправи и да обръща повече внимание на отговорностите си. Но Стела нямала ни най-малък интерес към парите и бизнеса.

Един секретар от «Мейфеър и Мейфеър» разказва в доста живописни подробности едно посещение на Стела в офиса. Тя се появила в ослепително кожено палто, с обувки на високи токове и увито в амбалажна кесия контрабандно уиски, от което отпивала, като от време на време избухвала в смях при някоя по-странна юридическа фраза.

Кортланд бил като омагьосан от нея, но все пак я намирал за малко уморителна. Накрая съвсем добросърдечно й казал да върви на партито си, а те ще се погрижат за останалото.

Ако има някой, който да не е смятал Стела за «омайна» и «пленителна» в този период, освен Карлота Мейфеър, разбира се, то ние не сме научили за него.

През 1921 г. Стела очевидно забременяла, но от кого, така и не се разбрало. Може да е от Лайънъл, дори има няколко семейни легенди, според които, изглежда, всички са подозирали точно това.

Така или иначе Стела обявила, че не се нуждае от съпруг и изобщо няма намерение да се жени по принцип. Но щяла да роди бебето, тъй като била много вдъхновена от мисълта да стане майка. Щяла да го нарече Жулиен, ако е момче, и Анта — ако е момиче.

Анта се родила през ноември 1921 г. — здраво бебе, тежащо три килограма и половина. Кръвните тестове показват, че има вероятност Лайънъл да е неин баща. Но Анта изобщо не прилича на Лайънъл, пък и той никак не пасва на ролята. На този въпрос ще се спрем по-късно.

През 1922 г. Голямата война вече била приключила и Стела обявила, че ще направи голяма обиколка на Европа. Тя отпътувала с бебето, бавачката и Лайънъл, който тръгнал доста неохотно. Вече бил започнал да учи право с Кортланд и никак не искал да пътува. Кортланд също тръгнал с тях, щастлив, че може да се откъсне от фирмата, въпреки че жена му изобщо не одобрявала това. И така, компанията поела към Европа в първа класа и прекарала цяла година в пътешествия.

Стела била изключително красиво момиче, което се славело с това, че върши каквото си поиска. С възрастта Кортланд все повече заприличвал на баща си Жулиен, само дето неговата коса си останала черна доста дълго време, както личи и на фотографиите.

Тогава той бил строен и красив мъж. Приликата между него и Стела често била отбелязвана от околните.

Според думите на наследниците му Голямото пътуване било просто един много дълъг запой. Стела и Лайънъл играели хазарт в Монте Карло със седмици. Навсякъде из Европа компанията отсядала в най-луксозните хотели, посещавала музеите и древните руини. Навсякъде носели бутилки с бърбън, опаковани в амбалажни кесии. И до днес внуците на Кортланд говорят за писмата му до дома, пълни със смешни описания на техните лудории. Кортланд донесъл безброй подаръци на жена си Аманда и на синовете си.

Семейните легенди твърдят и че при това пътуване се случила трагедия. Бавачката, която се грижела за малката Анта, преживяла нещо като удар, докато били в Италия. Тя паднала на Испанските стълби в Рим и получила много сериозни наранявания. Няколко часа по-късно починала в болницата.

Едва напоследък нашите разследващи успяха да хвърлят малко светлина върху този инцидент, като разкриха един запис (на италиански) за този инцидент в болница «Светото семейство» в Рим.

Жената се казвала Берта Мейн Бекър, наполовина ирландка и наполовина германка, родена в Айриш Ченъл през 1905 година. Тя била приета със сериозни наранявания на главата и два часа по-късно изпаднала в кома, от която повече не се свестила.

Преди това обаче говорила с един лекар, който знаел английски, а по-късно и със свещеник, който също говорел езика.

Тя им разказала, че Стела, Лайънъл и Кортланд са «вещици» и «зли» и че са я омагьосали. С тях пътувал и един «призрак» — тъмнокос зъл мъж, който се явявал до люлката на Анта по всяко време на деня и нощта. Казала, че бебето можело да кара този мъж да се появява и се смеело, когато го види. А също и че мъжът не искал тя да го вижда и затова я блъснал в тълпата по Испанските стълби.

Докторът и свещеникът решили, че Берта, простото неуко слугинче, е изгубила ума си. Наистина записът приключва с бележка на лекаря, че работодателите на момичето, много елегантни, добродетелни хора, които похарчили цяло състояние, за да й осигурят всички удобства, били съсипани от нейната смърт и уредили тялото й да бъде транспортирано до дома.

Доколкото знаем, никой в Ню Орлиънс не разбрал за тази история. Майката на Берта по онова време била жива и очевидно не е заподозряла нищо, когато научила за смъртта на дъщеря си. Тя получила огромна сума от Стела като компенсация за загубата и наследниците на семейство Бекър говорили дълго за това.

Интересното за нас в тази история е мистериозният тъмнокос мъж — очевидно Лашър. Защото след забелязването му в каретата на Мери Бет, ние не разполагаме с друго негово описание от началото на двайсети век.

Наистина забележителното в този случай е, че бавачката е твърдяла, че бебето може да накара мъжа да се появи. Това ни кара да се зачудим дали Стела въобще е имала контрол върху ситуацията. И какво ли е мислела Мери Бет по този въпрос? И отново ще кажем, че нямаме никаква представа. Горката Берта Мари Бекър се е сблъскала сам-сама с този проблем, или поне така говори онзи запис.

Въпреки трагедията компанията не се върнала у дома. Кортланд написал едно «тъжно писмо» за случая на жена си и синовете си, като обяснил, че са наели «прекрасна италианка», която се грижела за Анта по-добре от бедната Берта.

Тази италианка била някъде към трийсетте и се казвала Мария Магдалена Габнели. Тя дори се върнала със семейството в Ню Орлиънс и останала бавачка на Анта, докато тя навършила девет години.

Нямаме сведения Мария Магдалена да е виждала Лашър. Тя живеела в къщата на Първа улица чак до смъртта си и никога не говорела с хора извън семейството. Семейните легенди говорят, че била много образована, можела да чете и да пише както на английски, така и на френски, освен на италиански, и имала «скандално минало».

Кортланд най-накрая напуснал спътниците си през 1923 година, когато тримата пристигнали в Ню Йорк. Там Стела, Лайънъл, бавачката и малката Анта останали в Гринидж Вилидж, където Стела се запознала с много интелектуалци и артисти и дори нарисувала няколко картини, които винаги наричала «доста отвратителни», написала няколко «противни» разказа и измайсторила «боклучави» скулптури. Накрая решила просто да се наслаждава на компанията на истинските творци.

Слуховете в Ню Йорк от онова време твърдят, че Стела е била изключително щедра. Давала огромни «подаяния» на художници и поети. Дори купила на един безпаричен писател пишеща машина, на някакъв художник триножник, а на един престарял поет подарила кола.

По това време Лайънъл подновил юридическото си обучение с един от нюйоркските Мейфеър (наследник на Клей Мейфеър, който се бил присъединил към потомците на Лестан в една нюйоркска фирма). Той прекарвал много време в музеите и често водел Стела на опера, която тя намирала за отегчителна, и на симфонични концерти, които понасяла по-добре. Водел я и на балет, на който тя искрено се наслаждавала.

Семейните легенди сред нюйоркските Мейфеър (станали достъпни за нас едва сега, тъй като никой не е разговарял с тях по онова време) обрисуват Лайънъл и Стела като абсолютно безгрижни и очарователни хора с неизчерпаема енергия, които се забавлявали постоянно и често чукали на вратите на родствениците си рано-рано сутринта.

Две фотографии, направени в Ню Йорк, показват Стела и Лайънъл усмихнати и щастливи. Лайънъл през целия си живот е бил строен мъж и имал зелените очи на баща си, съдия Макинтайър, както и червеникаворусата му коса. Двамата със Стела изобщо не си приличали и мнозина отбелязвали, че непознатите с изненада научавали, че двамата са брат и сестра, тъй като предполагали, че имат съвсем друга връзка.

Ако Стела е имала друг любовник, ние не знам нищо за него. Всъщност нейното име никога не е свързвано с когото и да било (поне до този момент) освен с Лайънъл, въпреки че била смятана за абсолютно безразборна в контактите си с млади мъже. Имаме сведения за двама младежи, хора на изкуството, които били страстно влюбени в нея, но Стела «отказала да се обвърже».

Всички сведения за Лайънъл отново и отново потвърждават, че той е бил тих и някак затворен човек. Много обичал да гледа как Стела танцува, как се смее и как се забавлява с приятелите си. Обичал и да танцува с нея, правел го постоянно и доста добре, но определено оставал в нейната сянка. Като че ли черпел жизнеността си от нея. А когато тя не била наоколо, се превръщал в нещо като «празно огледало». Бил почти незабележим.

Има и слухове, че в Ню Йорк е писал роман, но много болезнено приемал всяко напомняне за това, защото един по-стар романист подронил цялата му увереност, като му казал, че ръкописът е «пълен боклук».

Повечето източници обаче твърдят, че Лайънъл обичал изкуството, бил много спокоен човек и бил абсолютно доволен от живота, стига никой да не заставал между него и Стела.

Накрая, през 1924 година, Стела, Лайънъл, малката Анта и бавачката Мария се прибрали у дома. Мери Бет организирала огромно семейно събиране в къщата на Първа улица. Наследниците и до днес си припомнят с тъга, че това било последното парти, преди тя да заболее.

По това време се случил много странен инцидент.

Както бе споменато, Таламаска е имала екип от опитни детективи, които работели в Ню Орлиънс. Те никога не питали защо се разследва точно това семейство и точно тази къща. Един от тях, мъж, специалист в бракоразводните дела, пуснал слух сред модните фотографи в Ню Орлиънс, че ще плати добре за всяка отказана от семейство Мейфеър снимка, особено на онези, които живеели в къщата на Първа улица.

Един от тези фотографи, Нейтън Бранд, който имал модно студио на Сейнт Чарлз авеню, бил извикан на Първа улица за това голямо празненство и направил цяла серия фотографии на Мери Бет, Стела и Анта. Снимал и много от другите Мейфеър по време на следобеда, както обикновено правят фотографите по сватби.

Седмица по-късно, когато занесъл снимките на Мери Бет и Стела, за да си изберат, те отделили няколко, а останалите отказали.

Но след това Стела поискала една от отказаните снимки — групова фотография на нея, майка й и дъщеря й, на която Мери Бет държала голяма смарагдова огърлица около вратлето на Анта. На гърба на снимката Стела написала:

«На Таламаска, с любов, Стела!

П.П. И други могат да наблюдават.»

И после я върнала на фотографа, избухнала в смях и обяснила, че неговият приятел детектив ще разбере за какво става дума.

Фотографът бил объркан. Започнал да твърди, че е невинен, да се извинява, но Стела само се смеела. После му казала с много мил и очарователен глас: «Господин Бранд, недейте, ще ви стане лошо. Просто дайте снимката на детектива». И господин Бранд точно това направил.

Тази снимка пристигна при нас след месец и оказа огромен ефект върху подхода ни към разследването на семейство Мейфеър.

По това време Таламаска не била определила специален член, който да се занимава със случая, а постъпващата информация се добавяла от неколцина архивисти. Артър Лангтри — изтъкнат учен и посветен във въпросите на вещерството — бил запознат с досието, но бил твърде зает с още три други случая, по които работил до деня на своята смърт.

Въпреки това цялата история на семейството била обсъждана много пъти на големите съвети, но винаги било решавано да не се осъществява директен контакт. И наистина, съмнително е дали някой от ордена по това време е знаел цялата история.

Фотографията с недвусмисленото послание предизвикала доста голям смут. Един млад член на ордена, американец от Тексас, на име Стюарт Таунсенд (който вече се бил превърнал в истински британец), помолил да се заеме с проучване на вещиците Мейфеър с цел преминаване към директно разследване. След внимателно обмисляне делото било предадено в неговите ръце.

Артър Лангтри се съгласил да препрочете всички материали, но належащи дела му попречили да го направи. Все пак той е отговорен за увеличаване броя на нашите детективи в Ню Орлиънс от трима на четирима и за установяването на друг отличен контакт — мъж на име Ъруин Дандрич, безпаричен син на приказно богато семейство, който се движел из висшите кръгове и тайно продавал информация на всеки, който я поискал, в това число и на детективи, адвокати по бракоразводни дела, застрахователни детективи и дори на жълтата преса.

Нека напомня на читателя, че досието тогава не е съдържало този разказ, тъй като подобно обобщаване на материалите не е било извършвано. То съдържало писмата на Петир ван Абел, дневника му, огромно количество свидетелски показания, както и фотографии, статии от вестници и прочие. Това била жива хроника, която постоянно се попълвала от архиварите, но все пак била доста схематична.

Стюарт по това време бил ангажиран и в други значими разследвания, затова му отнело около три години да приключи с проучването на материалите за семейство Мейфеър. Ще се върнем на него и на Артър Лангтри, когато му дойде времето.

След завръщането си Стела подновила обичайния си начин на живот, посещенията й в клубовете с контрабанден алкохол зачестили, отново устройвала празненства за приятелите си и била канена на множество празненства на Марди Грас, където се превръщала в нещо като сензация, и като цяло продължила да се държи като фатална жена.

Нашите детективи без проблем събирали информация за нея, защото тя била доста открояваща се личност, както и обект на множество клюки из целия град. Ъруин Дандрич пише на нашата детективска агенция в Лондон (без да знае за кого е предназначена тази информация, нито за каква цел), че било достатъчно само да влезе в някой салон, за да чуе всичко, което напоследък се е случило със Стела. Няколко телефонни разговора в събота сутрин също станали богат източник на информация.

(Тук трябва да отбележим, че Дандрич изобщо не бил зъл човек. Неговите съобщения винаги са били деветдесет и девет процента истина. Той е нашият най-плодовит информатор по отношение на Стела и въпреки че никога не го е казвал направо, от докладите му личи, че няколко пъти е спал с нея. Но всъщност изобщо не я е познавал; тя си останала далечна за него дори и в най-драматичните и трагични моменти, описани в съобщенията му).

Благодарение на Дандрич и другите като него, образът на Стела след завръщането й от Европа започва да става все по-детайлен.

Семейните легенди твърдят, че Карлота изобщо не одобрявала Стела през този период, спорела с Мери Бет заради нея и неведнъж настоявала, но без полза, Стела да се укроти. Слугите твърдели (както и Дандрич), че Мери Бет изобщо не обръщала внимание на това и смятала, че Стела е свежа и безгрижна личност и не бива да бъде обуздавана.

Твърди се дори, че Мери Бет е казала на своя приятелка (която веднага го споделила с Дандрич): «Стела е това, което аз щях да бъда, ако можех да се родя отново. Работих толкова усърдно и получих толкова малко в замяна. Нека я оставим да се забавлява».

Трябва да отбележим, че Мери Бет вече била смъртно болна и вероятно много изморена, когато го е казала. Освен това била твърде умна, за да не оцени революционните културни промени през двайсетте години, което може би ще се окаже трудно за читателя на това повествование, тъй като двайсети век вече е към края си.

Истинската сексуална революция през двайсети век започва по време на буйното му трето десетилетие, с една от най-драматичните промени в женската мода в света, наблюдавана някога. Но жените не само изоставили корсетите и дългите поли; те отхвърлили и старите нрави, пиели и танцували в клубовете — нещо немислимо само десет години по-рано. Повсеместното навлизане на закритите автомобили осигурявало по-голямо уединение, както и по-голяма свобода на движението. Радиото достигнало до частните домове из цяла Америка. Киното създавало образи на «блясък и порок» за хората от целия свят. Списанията, книгите, пиесите били радикално трансформирани от новопоявилите се откровеност, разкрепостеност, толерантност и свобода на изразяването.

Мери Бет със сигурност е възприела това на някакво ниво. Нямаме абсолютно никакви сведения тя да не е одобрявала «новите времена». Въпреки че никога не подстригала дългата си коса, нито пък изоставила дългите поли (когато, разбира се, не се е обличала като мъж), тя не проявявала никакво неодобрение към Стела. А Стела пък била същинско въплъщение на своето време.

През 1925 година Мери Бет била диагностицирана с нелечим рак. Преживяла само пет месеца след това, като през повечето време била измъчвана от много силни болки и вече не можела да излиза от къщата.

Тя се оттеглила в северната спалня над библиотеката и прекарала последните си дни в четене на романи, към които не била посягала още от момиче. Много братовчеди я посещавали и й носели книги. Тя проявявала особен интерес към сестрите Бронте, към Дикенс, които Жулиен обичал да й чете, когато била малка, както и към други английски класици. Изглеждала решена да ги довърши, преди да умре.

Даниъл Макинтайър бил ужасен от перспективата да изгуби жена си. Когато разбрал, че Мери Бет няма да оздравее, той се запил така, че никой не го видял трезвен повече.

И други хора потвърждават историята на Леуелин как Даниъл постоянно будел Мери Бет в последните й дни, за да се увери, че е още жива. Семейните легенди потвърждават, че тя била безкрайно търпелива към него, канела го да легне до нея и го успокоявала с часове, чак до самия си край.

През това време Карлота се върнала в голямата къща, за да бъде близо до майка си, и наистина оставала до леглото й по цели нощи. Болките на Мери Бет тогава били толкова силни, че тя я молела да й чете. Семейните легенди разказват, че Карлота й прочела цялата «Брулени хълмове» и част от «Джейн Еър».

Стела също била винаги на разположение. Вече не излизала и по цял ден готвела за майка си — която обаче често не хапвала нищо — и постоянно се обаждала или пишела на лекари по целия свят, за да открие лек за нея.

Внимателният прочит на оскъдните медицински записи във връзка с болестта на Мери Бет показва, че ракът е имал метастази още преди да бъде открит. Тя не усещала болки чак до последните три месеца от живота си, през които обаче се мъчила много.

Накрая един септемврийски следобед през 1925 година Мери Бет изгубила съзнание. Присъстващият свещеник отбелязал, че прозвучала страховита гръмотевица. Заваляло като из ведро. Стела напуснала стаята, слязла в библиотеката и започнала да звъни на всички Мейфеър в Луизиана, дори на роднините в Ню Йорк.

Според свещеника, слугинята и неколцина съседи, братовчедите започнали да пристигат към четири часа и продължили да прииждат през следващите дванайсет часа. Колите изпълнили цялата Първа улица чак до Сейнт Чарлз авеню, както и Честнът стрийт от Джаксън стрийт и Вашингтон стрийт.

Пороят продължил, но за няколко часа отслабнал до ръмеж. После отново се засилил. Валяло обаче само в Гардън Дистрикт и в никоя друга част на града. Само че никой не обърнал внимание на този факт.

От друга страна, повечето от нюорлианските братовчеди дошли с чадъри и дъждобрани, сякаш очаквали подобна буря.

Прислугата се суетяла из къщата, носела кафе и контрабандно вино от Европа за братовчедите, които изпълнили салоните, библиотеката, фоайето, трапезарията и дори седели на стълбите.

В полунощ се извил вятър. Огромните дъбове пред къщата започнали да се клатят така силно, че всички помислили, че клоните им ще се откършат. Завалял същински дъжд от листа.

Спалнята на Мери Бет била изпълнена до пръсване от децата й и племенниците, които обаче пазели пълна тишина. Карлота и Стела седели в долната част на леглото й, далече от вратата, а братовчедите влизали и излизали на пръсти.

Даниъл Макинтайър не се виждал никъде и семейните легенди разказват, че се бил «отрязал» по-рано и лежал в апартамента на Карлота над конюшните.

Към един часа по всички веранди се виждали родственици с печални изражения. Някои дори стояли с чадъри под вятъра и дъжда на предната алея. Много приятели на семейството просто се подслонили под дъбовете, като държали над главите си вестници и вдигали яките си, за да се предпазят от вятъра. Други останали в колите си, задръстили Първа и Честнът.

Към един и трийсет и пет присъстващият лекар доктор Линдън Харт преживял голямо объркване. По-късно той признал пред колегите си, че в стаята се случило «нещо странно».

През 1929 г. той споделя пред Ъруин Дандрич: «Знаех, че вече почти си е отишла. Спрях да й меря пулса. Струваше ми се непристойно да го правя отново и отново, само за да уведомявам останалите, че е още жива. Всеки път, когато тръгвах към леглото й, братовчедите започваха да си шушукат. Затова през последния час не направих нищо, просто чаках и гледах. Само най-близките й бяха до леглото, а също и Кортланд, и синът му Пиърс. Тя лежеше с притворени очи, извърнала глава към Стела и Карлота. Карлота държеше ръката й. Мери Бет вече дишаше съвсем накъсано. Страхувам се, че й бях дал твърде много морфин. И тогава се случи. Вероятно съм заспал и съм сънувал, но ми изглеждаше толкова реално — там се появи цяла група хора, една старица, например, която сякаш познавах и едновременно с това изобщо не знаех коя е, се бе навела над Мери Бет. Там беше и един стар джентълмен, който ми се стори много познат. А накрая един млад мъж, блед млад мъж, облечен много старомодно и елегантно. Той също се наведе над нея. Целуна я по устните и затвори очите й.

Аз се сепнах и скочих на крака. Братовчедите плачеха във фоайето. Някой ридаеше. Кортланд Мейфеър също плачеше. Пороят започна отново. Гръмотевиците бяха направо оглушителни. Проблесна светкавица. Видях Стела да се взира в мен с отпуснато и нещастно изражение. Карлота плачеше. Знаех, че пациентката ми е мъртва, очите й наистина бяха затворени.

Така и не успях да си обясня това. Прегледах отново Мери Бет и потвърдих, че е свършила, но те вече знаеха. Всички знаеха. Огледах се, като отчаяно се опитвах да прикрия объркването си. Видях малката Анта в ъгъла, на няколко крачки зад майка си. Видях и онзи висок млад джентълмен с нея, който обаче изведнъж изчезна. Всъщност той се стопи така внезапно, че изобщо не бях сигурен дали е бил там.

Но ще ви кажа защо реших, че все пак е бил там. Още някой го беше видял. Пиърс Мейфеър, синът на Кортланд. След изчезването на младия мъж, аз се огледах и осъзнах, че Пиърс се взира в същата точка. Взираше се в малката Анта и после погледна към мен.

Колкото до останалите, които бях видял по-рано, в стаята вече нямаше никаква стара жена, не се виждаше и възрастният джентълмен. Но знаете ли кой беше той? Мисля, че беше Жулиен Мейфеър. Не го познавах, но същата сутрин видях негов портрет във фоайето, точно срещу вратата на библиотеката.

Да ви кажа истината, не мисля, че някой в стаята на болната изобщо ми обръщаше внимание. Прислужниците започнаха да бършат лицето на Мери Бет, да я приготвят за братовчедите, които щяха да дойдат да я видят за последен път. Някой беше запалил нови свещи. А дъждът беше ужасен. Просто обливаше прозорците.

Следващото, което си спомням, беше, че трябваше да си проправя път през дълга опашка от братовчеди, за да стигна до долния етаж. Отидох в библиотеката с отец Макензи и попълних смъртния акт. Отец Макензи седеше на кожения диван с Бел и се опитваше да я успокои, говореше й, че това са нормални неща, че майка й е отишла на небето и някой ден ще я види отново. Горката Бел. Все повтаряше: „Не искам да отива на небето, искам да я видя още сега“. Как би могъл човек като нея да разбере?

Точно преди да си тръгна, видях портрета на Жулиен Мейфеър и с ужас осъзнах, че съм видял точно него в спалнята. Всъщност беше доста странно, защото бях толкова стреснат, че изрекох на глас: „Това е мъжът“.

Някакъв човек стоеше във фоайето и пушеше. Погледна нагоре, видя ме, после се озърна и към портрета на стената. Засмя се и каза: „О, не, това не е мъжът. Това е Жулиен“.

Разбира се, аз не започнах да споря, защото той не можеше да знае кого имам предвид. Не знаех и какво иска да каже, затова просто излязох, без дори да разбера кой е. Сигурно някой родственик, но кой точно, нямам представа.

Разказах всичко на Кортланд, когато сметнах, че вече е минало достатъчно време от събитието. Той изобщо не се впечатли. Изслуша ме и ми каза, че се радва, задето съм споделил. Но не потвърди да е видял нещо особено в стаята.

Но, моля ви, не казвайте на никого за тази история. Призраците са нещо обичайно в Ню Орлиънс. Лекарите, които ги виждат, не са! Не мисля, че Кортланд би одобрил, че съм ви разказал това. Никога не го споменах пред Пиърс. А пред Стела… е, честно казано, съмнявам се тя да се интересува от подобни неща. Всъщност много бих искал да знам от какво всъщност се интересува.»

Тези видения без съмнение се отнасят до още една от появите на Лашър, но ние не можем да оставим тази така ярка и забележителна история, без да обсъдим странната размяна на реплики пред вратата на библиотеката. Какво може да е имал предвид онзи братовчед с думите: «О, не, това не е мъжът»? Дали не е решил, че лекарят има предвид Лашър? И дали е направил тази забележка, преди да съобрази, че той е външен човек? И ако е така, означава ли то, че членовете на рода са знаели всичко за «мъжа» и често са говорили за него? Вероятно.

Погребението на Мери Бет било грандиозно, точно както сватбата й преди около двайсет и шест години. Пълната информация за него дължим на погребалния агент, Дейвид О’Брайън, който се пенсионирал година по-късно и оставил бизнеса си на племенника си Ред Лониган, чието семейство също става източник на сведения.

Разполагаме и с някои семейни легенди за това събитие, както и със слуховете сред дамите от енорията, които присъствали на погребението и изобщо не изпитвали угризения да обсъждат семейство Мейфеър.

Всички са единодушни, че Даниъл Макинтайър не успял да издържи церемонията до края. Бил отведен у дома от Карлота, която се върнала, преди да свърши службата.

Преди погребението в гробището «Лафайет» били произнесени няколко кратки речи. Пиърс Мейфеър говорил за Мери Бет като за своя велик наставник; Кортланд я възхвалявал заради любовта й към семейството и щедростта й към всички. А Баркли Мейфеър казал, че Мери Бет е незаменима и никога няма да бъде забравена от онези, които са я познавали и обичали. Лайънъл през цялото време прегръщал ридаещите Бел и Милата Мили.

Малката Анта не била там, нито пък малката Нанси (осиновената дъщеря на Мейфеър, спомената по-рано, която Мери Бет навсякъде представяла като дете на Стела).

Стела изглеждала потисната и все пак не дотам убита от скръб, че да пропусне възможността да шокира множество от братовчедите и погребалния агент, както и приятели на семейството, като седнала на съседния гроб, заклатила крака и отпивала от прочутата си бутилка в амбалажна кесия. Когато Баркли завършвал словото си, тя му казала доста високо: «Хайде, свършвай вече! Тя мразеше тези неща. Ще се вдигне от мъртвите и ще ти каже да млъкнеш, ако не спреш».

Погребалният агент отбелязва, че неколцина от родствениците се засмели на тази забележка, а останалите едва сдържали усмивките си. Баркли също се засмял, а Кортланд и Пиърс само се усмихнали. Всъщност семейството било разделено по отношение на реакцията си по чисто етническа линия. Френските братовчеди били ужасени от изказването на Стела, но ирландските Мейфеър се смеели.

Но после Баркли избърсал нос и казал: «Сбогом, скъпа моя», целунал ковчега, после отстъпил назад към Кортланд и Гарланд и заридал.

Стела станала от съседния гроб, отишла до ковчега, целунала го и казала на свещеника: «Е, отче, продължавайте».

В края на словото на латински тя извадила роза от един от венците, скъсила стъблото й и я закичила в косата си.

След това най-близките родственици се върнали в къщата на Първа улица и преди полунощ музиката и пеенето в салона станали толкова шумни, че всички съседи били потресени.

Когато съдия Макинтайър умрял, погребението му било доста по-скромно, но много печално. Той бил обичан от много Мейфеър и те пролели доста сълзи за него.

Преди да продължим, нека отбележим още веднъж, че доколкото знаем, Мери Бет е последната наистина силна вещица от това семейство. Можем само да предполагаме на какво би била способна, ако не беше толкова семейно ориентирана, толкова практична и така безразлична към суетата и славата. Именно поради това всичко, което е направила, е било за благото на семейството й. Дори жаждата й за удоволствия се е изразявала в организиране на семейни събирания, които скрепвали рода в несигурни времена.

Стела не питаела такава любов към семейството, нито пък била така практична. Нямала нищо против славата и обичала удоволствията. Но ключът към разбирането на нейната личност е, че тя не била никак амбициозна и като че ли не е имала много реални цели.

Нейното мото било: «Живей!».

От 1929 година историята на Мейфеър се превръща в история на Стела и малката Анта, нейното светлолико малко момиче със сладко гласче.

Продължение на историята на Стела

Семейните легенди, мълвата сред съседите и слуховете в енорията са единодушни, че Стела съвсем подивяла след смъртта на родителите си.

Докато Кортланд и Карлота се сражавали за контрола над семейното завещание, Стела започнала да урежда скандални празненства за приятелите си в къщата на Първа улица. Малкото семейни срещи, които организирала през 1929 година, били направо шокиращи заради контрабандната бира и бърбън и диксиленд оркестрите, както и заради хората, танцуващи чарлстон до зори. Много от по-възрастните братовчеди спрели да посещават тези събирания и никога вече не стъпили в къщата на Първа улица.

Мнозина от тях и не били поканени повече там. Между 1926 и 1929 г. Стела малко по малко разрушила огромното семейство, сплотено от майка й. Или по-скоро отказвала да бъде вече негов организатор и то постепенно се разпаднало. Голям брой родственици напълно изгубили контакт с основното семейство, а децата им знаели малко за него. Те се превърнали в най-богатия източник на семейни легенди и прочие мълви.

Други братовчеди също били отчуждени, но все пак запазили връзките си. Всички наследници на Жулиен, например, останали близки с основното семейство, ако не за друго, защото били юридически и финансово свързани с него, тъй като Карлота никога не успяла да се откъсне от тях.

«Това е началото на края» — казал един от братовчедите. «Стела просто не иска да се занимава» — казал друг. А трети: «Ние знаем твърде много за нея и тя знае това. Не иска да ни вижда наоколо».

Образът на Стела от този период е на много активен, много щастлив човек, който не се интересува толкова от семейството като Мери Бет, но всъщност не се интересува истински от доста неща. Стела се интересувала особено от млади писатели и художници, както и от множество «интересни» хора, които често посещавали къщата на Първа улица. В това число влизали и писателите и художниците, които познавала от Ню Йорк. Неколцина нейни приятели споменават, че тя окуражавала Лайънъл да започне да пише отново и дори му направила кабинет в една от пристройките. Но се знае, че той така и не се върнал към писането.

На празненствата на Стела присъствали много интелектуалци. Тя станала изключително популярна сред онези, които не се страхували от общественото мнение. Старата гвардия, хората от кръга на Жулиен, били доста резервирани към нея, или поне така твърди Ъруин Дандрич. Съмнително е обаче дали това изобщо й е правело някакво впечатление.

През двайсетте години Френският квартал в Ню Орлиънс преживява нещо като възраждане. Наистина по това време там са живели Уилям Фокнър, Шерууд Андерсън, Едуард Уилсън и други известни писатели.

Нямаме сведения Стела да е била обвързана с някоя определена личност, но била известна сред бохемските среди в Квартала. Често посещавала кафетериите и художествените галерии и водела музиканти да свирят за нея в къщата на Първа улица. Вратата й винаги била отворена за безпарични поети и художници, точно както било и в Ню Йорк.

Слугите смятали това за същински хаос. За съседите то представлявало нескончаем скандал и шум. Но Стела никога не станала разпътна пияница, за разлика от законния си баща. Напротив, въпреки постоянното си пиене, никой не я е виждал пияна. Тя определено се отличавала с вкус и бистър ум през тези години.

По същото време започнала ремонт на къщата, като похарчила цяло състояние за пребоядисването й, за измазването, за нови завеси и фини мебели в стил Ар деко. Двойният салон бил изпълнен със саксийни цветя, както описва Ричард Леуелин. Купила и огромно пиано «Бьозендорфер», а през 1927 г. инсталирала и асансьор. Преди това бил изграден и голям плувен басейн в задната част на моравата и кабина за преобличане до южната му страна, за да могат гостите да си вземат душ и да се преоблекат, без да си правят труда да влизат в къщата.

Всички тези нови приятели, забави и ремонтът шокирали по-улегналите братовчеди, но онова, което наистина ги настроило срещу Стела и станало причина за създаване на множество семейни легенди, било, че само година след смъртта на Мери Бет тя съвсем изоставила семейните сбирки.

Кортланд всячески се опитвал да я убеди да организира семейни срещи след 1926 година, но не успял. Той често присъствал на нейните соарета и балове, или както там се наричали. Веднъж тя организирала маскен бал, за който цял Ню Орлиънс говорил половин година. На него присъствали хора от всички прослойки на обществото. Къщата на Първа улица била разкошно осветена, сервирало се контрабандно шампанско. На страничната веранда свирел джаз бенд. (Тогава тази веранда не е била оградена с мрежа, това станало, когато Деидре се превърнала в инвалид.) Много от гостите плували голи в басейна и до сутринта там вече се вихрела същинска оргия. Или поне така говорели по-късно ужасените съседи. Братовчедите, които не били поканени, се ядосали много. Ъруин Дандрич казва, че те се обърнали към Карлота Мейфеър за обяснение, макар да знаели, че Стела просто не иска да ги вижда наоколо.

Някои от слугите разказвали, че Карлота била вбесена от шума и продължителността на това празненство, да не говорим за разходите по него. По някое време след полунощ тя напуснала къщата, като отвела Анта и Нанси (осиновеното дете) със себе си и не се върнала чак до следобед на следващия ден.

В тази нощ се случила и първата публична кавга между Стела и Карлота, но братовчеди и приятели скоро научили, че двете са се сдобрили. Лайънъл помогнал за помиряването на сестрите и Стела се съгласила да прекарва повече време с Анта, да не харчи много пари, както и да не вдига толкова шум. Парите като че били главната грижа на Карлота, която смятала, че е «грях» да се пълни с шампанско цял плувен басейн.

(Интересно е да се отбележи, че Стела по онова време е имала неколкостотин милиона долара, а Карлота е управлявала четири значителни попечителски фонда. Възможно е именно огромното богатство да е било причина за обидата на Карлота. Всъщност много хора казват, че случаят е точно такъв.)

По-късно същата година започнала серия от доста мистериозни събития. Семейните легенди разказват, че Стела се свързала с няколко от родствениците си и ги събрала на «интересна» вечеря, на която обсъждали семейната история и уникалните за рода «психични дарби». Някои казват, че се е провел и нещо като сеанс, а други, че са се правели магии.

(Слугите много говорели за магьосническите способности на Стела. Тя казала на свои приятели, че знае всичко за магиите. Имала няколко чернокожи познати във Френския квартал, които я посветили в тези тайни.)

Но изглежда съвсем очевидно, че много от братовчедите така и не разбрали каква е причината за тази сбирка и изобщо не приемали на сериозно приказките за магии и дори се обиждали от това.

Всъщност срещата предизвикала същински вълни на ужас сред семейството. Защо й било на Стела да се рови из генеалогията и да се обажда на хора от семейството, които не е виждала напоследък, когато дори не е проявявала любезността да се свърже с онези, които са познавали и обичали Мери Бет? Вратите на къщата на Първа улица винаги били отворени за всички, а сега Стела избирала кого да покани. Стела, която дори не си направила труда да присъства на дипломирането на братовчедите си или пък да изпрати поздравленията си, нито пък изпращала подаръци за сватби и кръщенета. Стела, която се държала като «истинска нали се сещате какво».

Говорело се, че Лайънъл бил съгласен с братовчедите, смятал, че Стела отива твърде далече. Било извънредно важно семейството да бъде обединено и един от потомците по-късно разказва, че той се оплакал на чичо си Баркли, че след смъртта на майка му вече нищо нямало да бъде същото.

Но въпреки всички слухове ние не сме в състояние да открием кой е присъствал на тази странна вечерна сбирка. Знаем само, че Лайънъл е бил там, както и Кортланд и синът му Пиърс (тогава той бил само на седемнайсет и учел при йезуитите, но вече бил приет в Харвард).

Пак от семейната мълва знаем, че тази среща продължила цяла нощ и малко преди края й Лайънъл я напуснал «отвратен». Братовчедите, които присъствали, не казали нито дума за онова, което се случило на нея, и били силно критикувани от останалите. Обществената мълва, достигнала до нас чрез Дандрич, гласяла, че Стела си играела на «черна магия» и за нея всичко било игра.

Последвали още няколко такива събирания, но те били нарочно обвити с тайнственост, като всички се заклевали да не разказват за онова, което се случва на тях.

Юридическите слухове говорят, че Карлота Мейфеър спорила с Кортланд във връзка с тези сбирки и дори искала да изведе Анта и Нанси от къщата. Стела нямало да се съгласи да прати Анта в пансион и «всички знаели това».

По това време вече започнали кавгите между Лайънъл и Стела. Анонимна личност споделя с един от нашите детективи (който дал да се разбере, че живо се интересува от слуховете относно това семейство), че двамата имали шумна свада в един от ресторантите в центъра и Лайънъл излязъл оттам разгневен.

Дандрич бързо докладвал същото. Лайънъл и Стела имали кавга. Дали не се е появил друг мъж?

Когато детективът започнал да разпитва за подробности, разкрил, че в града е известно, че в семейството се води битка за опекунство над малката Анта. Стела заплашила да я отведе отново в Европа и умолявала Лайънъл да тръгне с нея, но Карлота му забранила.

Междувременно Лайънъл започнал да се появява на службите в катедралата «Свети Луис» с една от братовчедките от долната част на града, праплеменница на Сузет Мейфеър, на име Клеър Мейфеър. Нейното семейство живеело в красива стара къща на Еспланада авеню, която все още е собственост на неговите наследници. Дандрич твърди, че това породило доста приказки.

Слугите постоянно говорели за неспирните семейни свади. Затръшвали се врати. Чували се крясъци.

Карлота забранила всякакви «магьоснически сбирки» и Стела й казала да се маха от къщата.

«Вече нищо не е същото без майка — казал Лайънъл. — Всичко започна да се разпада след смъртта на Жулиен, но без майка вече става невъзможно. Стела и Карлота изобщо не могат да мелят заедно.»

Като че благодарение единствено на Карлота, Анта и Нанси изобщо тръгнали на училище. Всъщност от някои училищни документи виждаме, че Карлота е посочена като настойник на Анта и пак тя присъствала на последвалите срещи, на които била молена да я задържи у дома.

По всичко личи, че Анта изобщо не можела да се впише в училищните порядки.

През 1938 година тя вече била изключена и от «Свети Алфонс».

Сестра Бриджит Мари, която си спомня Анта също толкова добре, колкото и Стела, разказва почти същите истории за нея, които е разказвала и за майка й. Но нейните думи за целия този период, както и за по-късни събития, заслужават да бъдат предадени изцяло. Ето какво ми съобщи тя:

«Невидимият приятел беше винаги около Анта. Тя се обръщаше и му шепнеше, когато наблизо нямаше никого. Разбира се, той й казваше отговорите, които тя не знаеше. Всички сестри бяха наясно с това.

Но най-лошото беше, че някои от децата го виждаха с очите си. Нямаше да им повярвам, ако не бяха толкова много, но когато четири деца ви казват едно и също, и всяко от тях е уплашено и разтревожено, а родителите се притесняват, какво ви остава, освен да повярвате?

Виждаха го все в училищния двор. Но да ви кажа, Анта беше срамежливо дете. Все отиваше до стената в дъното, сядаше там и четеше книга, огрявана от проникващите през дърветата слънчеви лъчи. Но той скоро идваше при нея. Казват, че бил мъж, представяте ли си? И ме питате дали знам какво означават онези приказки за „мъжа“?

Разбирате ли, за всички беше шокиращо, когато стана ясно, че това нещо е възрастен мъж. Защото преди това си мислеха, че е някакво дете, или нещо като призрак на дете, ако разбирате какво искам да кажа. Но се оказа, че е мъж, висок, тъмнокос мъж. Всички заговориха за него.

Не, никога не съм го виждала. Нито една от сестрите не го е виждала. Но децата го виждаха и казаха на отец Лафърти. Аз също му казах. Той извика Карлота Мейфеър и й рече: „Трябва да я приберете у дома“.

Не че искам да критикувам свещениците, за нищо на света. Но бих казала, че отец Лафърти не беше човек, когото можеш да купиш с щедри дарения за църквата. Затова той си каза направо: „Госпожице Карлота, трябва да я приберете у дома“.

Нямаше смисъл да се обаждаме на Стела. Всички знаеха, че тя се занимава с магии. Ходеше във Френския квартал да купува черни свещи за черните си магии и знаете ли какво, дори въвличаше роднините си в това. Да, точно така. Доста по-късно чух, че търсела други вещици сред братовчедите си и ги викала в къщата.

Направили нещо като сеанс. Запалили черни свещи и горили благовония, пеели химни на дявола и призовавали духовете на предците си. Така чух, не помня кой ми го каза, но така чух. И му вярвам напълно.»

През лятото на 1928 г. Пиърс Мейфеър, синът на Кортланд, се отказал да учи в Харвард и решил да постъпи в университета «Тюлейн», въпреки че баща му и чичовците му били твърдо против. Пиърс присъствал на всички тайни сбирки на Стела, по думите на Дандрич, и според слуховете двамата имали нещо като връзка, въпреки че той още нямал осемнайсет години.

Към края на 1928 година според юридическите слухове Карлота обявила, че Стела е непригодна да бъде майка и родителските й права трябва да бъдат отнети чрез съда. Кортланд отрекъл тези слухове пред приятелите си, но всички знаели, че «ще се стигне до това». Дандрич казва, че се говорело за семейни срещи, на които Карлота настоявала братята Мейфеър да застанат на нейна страна.

Междувременно Стела и Пиърс започнали да се появяват навсякъде заедно, като често водели и малката Анта. Стела непрекъснато купувала кукли на дъщеря си. Всеки ден я водела на закуска в различен хотел във Френския квартал. Пиърс отишъл със Стела, за да купят сграда на Декатър стрийт, която тя възнамерявала да превърне в студио, в което да се усамотява.

«Нека Милата Мили, Бел и Карлота да си останат в голямата къща» — казала тя пред агента на недвижими имоти. Пиърс се смеел на всяка нейна дума. Анта, по това време седемгодишна, с бяла като порцелан кожа и меки сини очи, стояла до тях, гушнала огромно плюшено мече. После всички отишли на обяд, заедно с агента по недвижими имоти. По-късно той казал на Дандрич: «Тя е очарователна, абсолютно очарователна. Мисля, че онези хора на Първа улица просто са твърде мрачни за нея».

Колкото до Нанси Мейфеър (тромавото осиновено от Мери Бет момиченце, представяно навсякъде за сестра на Анта), Стела изобщо не й обръщала внимание. Един наследник на Мейфеър споделил с горчивина, че за Стела Нанси е нещо като «домашен любимец». Няма доказателства обаче Стела да е била лоша с Нанси. Всъщност тя й купувала купища дрехи и играчки. Но Нанси като че била затворено и мрачно дете.

Междувременно Карлота сама водела Анта и Нанси на неделните служби и пак тя се погрижила Нанси да постъпи в академията към «Светото сърце».

През 1928 г. плъзва слух, че Карлота Мейфеър е предприела драстични правни постъпки, за да спечели попечителство над Анта, вероятно с намерението да я прати да учи някъде далече. Всички необходими документи били попълнени и подписани.

Кортланд бил ужасен, че Карлота може да стигне толкова далече. И въпреки че до този момент двамата били в приятелски отношения, сега я заплашил, че ще предприеме мерки против нея, ако не се откаже от намерението си. Баркли, Гарланд и младият Шефилд, както и други членове на семейството, застанали на негова страна. Никой нямало да изправи Стела в съда и да й отнеме детето, докато Кортланд бил жив.

Лайънъл също го подкрепил. Говори се, че много се измъчвал заради този случай. Дори предложил двамата със Стела да заминат за Европа за известно време и да оставят Анта на грижите на Карлота.

Накрая Карлота се отказала от намеренията си да получи попечителство.

Но отношенията между нея и наследниците на Жулиен вече никога не били същите. Между тях възникнали спорове за пари, които продължават и до ден-днешен.

По някое време през 1927 г. Карлота убедила Стела да подпише документ, с който я упълномощава да урежда делата, с които тя не искала да се занимава.

Карлота се опитала да използва това пълномощно, за да направи някои драстични промени във връзка с управлението на огромното семейно богатство, което след смъртта на Мери Бет било изцяло под контрола на Кортланд.

Семейните легенди и юридическите слухове от онова време, както и мълвата сред обществото, говорят, че братята Мейфеър — Кортланд, Гарланд и Баркли, а по-късно и Пиърс, Шефилд и още други — отказали да уважат това пълномощно. Те не изпълнили нарежданията на Карлота да ликвидират множество печеливши инвестиции, които умножавали семейното богатство. Принудили Стела да се яви в офиса им, за да оспори силата на пълномощното и да потвърди, че всичко ще остане под техен контрол.

Въпреки това кавгите между братята и Карлота продължават и до днес. Тя като че вече отказвала да се довери на синовете на Жулиен след тази битка за попечителството и дори изпитвала неприязън към тях. Постоянно отправяла искания за информация, пълни извлечения и детайлни отчети и обяснения за всичко, което предприемали. Загатвала, че ако откажат да го направят, ще ги изправи пред съда от името на Стела (а по-късно и от името на Анта, а след това, и до ден-днешен, от името на Деидре).

Те били обидени и разстроени от нейното недоверие. До 1928 година били изготвили безчет отчети за парите на Стела, с които, разбира се, били свързани и техните собствени. Не можели да разберат отношението на Карлота, въпреки че изпълнявали съвестно всичките й изисквания.

Те търпеливо отговаряли на въпросите й и отново и отново се опитвали да обясняват какво точно вършат, когато, разбира се, Карлота продължавала да задава въпроси и да настоява за отговори, да изисква нови и нови проверки и да настоява за още срещи и още телефонни разговори, както и да отправя още завоалирани заплахи.

Интересно е да се отбележи, че почти всеки секретар или чиновник, работил някога в «Мейфеър и Мейфеър», като че разбирал тази «игра». Но синовете на Жулиен били все така обидени и огорчени от всичко това, сякаш не осъзнавали за какво всъщност става дума.

С голяма неохота и почти насила те изоставили къщата на Първа улица, където били родени.

Всъщност изолацията им от основното семейство започнала още през 1928 година, въпреки че тогава не го осъзнавали. Двайсет и пет години по-късно, когато Пиърс и Кортланд Мейфеър помолили да прегледат вещите на Жулиен на таванския етаж, те не били допуснати в къщата. Но през 1928 година изобщо не можели да си представят подобно нещо.

Кортланд Мейфеър вероятно никога не си е въобразявал, че битката за Анта ще е последната лична битка с Карлота, която ще спечели.

В края на 1928 г. обаче Пиърс на практика живеел на Първа улица. Всъщност през пролетта на 1929 г. той придружавал Стела навсякъде и се представял за неин «личен секретар, шофьор, боксова круша и попивателна на сълзи». Кортланд се примирил с това, въпреки че не го одобрявал.

Той казал на приятелите и семейството си, че Пиърс е добро момче, ще се умори от тази история и ще иде да учи на изток, също като братята си. Но се оказало, че Пиърс така и нямал шанс да се умори от Стела.

Тъй като вече стигнахме до 1929 година, трябва да прекъснем тази история, за да разкажем странния случай на Стюарт Таунсенд, наш брат от Таламаска, който толкова много искал да осъществи контакт със Стела през лятото на същата година.“

Двадесет

Досие на вещиците Мейфеър

Част 7

Изчезването на Стюарт Таунсенд

През 1929 година Стюарт Таунсенд, който с години проучвал материалите от досието за Мейфеър, помолил от съвета в Лондон да му бъде позволено да осъществи контакт със семейството.

Той бил убеден, че загадъчното съобщение на Стела на гърба на онази снимка означава, че тя иска същото.

Бил уверен също и че последните три вещици Мейфеър — Жулиен, Мери Бет и Стела — в никакъв случай не са убийци или злодеи, затова смятал, че е съвсем безопасно да влезе във връзка с тях, от което можело да произтекат „прекрасни неща“.

Това принудило съвета да обърне по-сериозно внимание на този въпрос и да преразгледа за пореден път целите и стандартите на Таламаска.

Въпреки че има огромно количество писмени материали за задачите и методите на ордена, за това кое намираме за приемливо и кое — не, и въпреки че това е постоянна тема на обсъждане на съветите ни по целия свят, позволете ми да представя за целите на този разказ изтъкнатите през 1929 година от Стюарт Таунсенд съображения.

Първо и най-важно: Досието за вещиците Мейфеър било внушителна и ценна история на това обладаващо психични сили семейство. Доказали сме извън всякакво съмнение, че те контактуват с невидимите селения и могат да манипулират невидими сили за своя изгода. Но те могат още много неща, за които ние не знаем.

Какво можем да научим, ако те решат да споделят своите тайни?

Стела не била потайна и предпазлива като Мери Бет. Може би ако бъдела убедена в нашата дискретност и в чисто изследователските ни цели, би направила някои разкрития. Може би и Кортланд Мейфеър би разговарял с нас.

Второ и вероятно не така важно: Със сигурност през годините сме нарушавали неприкосновеността на личния им живот с нашата бдителност. Според Стюарт ние сме „душили“ във всеки аспект от живота им. Изучавали сме тези хора като опитни животни, като непрестанно сме обсъждали докъде трябва да стигаме и трябва ли да предоставим записите си на онези, които проучваме.

Е, при Мейфеър не бяхме направили подобно нещо и вероятно нямаше извинение, че дори не сме опитали.

Трето: Ние сме свързани по уникален начин с това семейство, защото кръвта на Петир ван Абел, нашия брат, тече във вените им. Те са ни нещо като „роднини“. Не трябва ли да се опитаме поне да им кажем за този техен предшественик? И кой знае какво може да произтече от това?

Четвърто: Какво бихме постигнали от подобен контакт? И тук, разбира се, стигаме до една от най-висшите ни цели. Може ли безразсъдната Стела да извлече полза от познанството с хора, които притежават подобни на нейната дарби? Дали ще се радва да научи, че някой изучава подобни феномени, с цел да се постигне по-добро разбиране на невидимото? С други думи, би ли пожелала Стела да говори с нас и дали ще иска да научи какво знаем за психичните сили по света като цяло?

Стюарт яростно защитавал тезата, че сме длъжни да осъществим този контакт. Той повдигнал и уместния въпрос: какво всъщност знае Стела? Настоял, че тя се нуждае от нас, че целият клан Мейфеър, и особено малката Анта, се нуждае от нас, с две думи, според него било време да се представим и да предложим знанията си.

Съветът внимателно обмислил съображенията му; отново прегледал всичко, с което орденът разполагал за семейство Мейфеър, и заключил, че ползите от подобна стъпка далече превишават възможните загуби. И изцяло игнорирал идеята за възможна опасност. Съобщили на Стюарт, че може да замине за Америка и да осъществи контакт със Стела.

Обзет от въодушевление, той отпътувал за Ню Йорк още на следващия ден. Таламаска получила две писма от него с клеймо от Ню Йорк. Той писал и когато пристигнал в Ню Орлиънс, от хотел „Сейнт Чарлз“. В това писмо съобщава, че е осъществил контакт със Стела и тя наистина се оказала крайно възприемчива, а на другия ден имал среща с нея за обяд.

Оттогава никой не е чувал нищо за него. Не знаем къде, кога и дори как е намерил смъртта си. Знаем само, че някъде през юни 1929 година той изчезва безследно.

Сега, когато четем протоколите от срещите на съвета, лесно можем да осъзнаем, че Таламаска е направила трагична грешка. Стюарт не бил подготвен за подобна мисия. Трябвало е да се напише пълен обзор на всички материали, за да се обхване с поглед цялата история на Мейфеър. Освен това е било нужно да се вземе предвид и възможната опасност. От историите, разказвани за семейство Мейфеър, знаем, че те понякога са използвали насилие, за да се разправят с враговете си.

Но което си е право, трябва да признаем, че такива истории за Стела или пък за нейното поколение не съществуват. Със сигурност няма подобни слухове и за останалите постоянни обитатели на къщата на Първа улица. (Изключения, разбира се, са някои случки със Стела и Анта в училищния двор. Те били обвинявани, че карат невидимия си приятел да наранява другите деца. Но нищо подобно не се знае за Стела като възрастна.)

Тогава Таламаска все още не е знаела цялата история за смъртта на бавачката на Анта в Рим. Възможно е Стюарт дори да не е чувал за инцидента.

Освен това той не бил напълно подготвен за тази мисия. Когато човек прочете докладите му до съвета и други членове на ордена, става съвсем ясно, че Стюарт се е влюбил в Стела Мейфеър. И то се е влюбил в нея при възможно най-лошите обстоятелства — от снимките й и от описанията на хората. Тя се превърнала в нещо като мит за него. И затова, изпълнен с увлечение и романтика, той отишъл да се срещне със Стела, очарован не само от силите й, но и от собствените й прелести.

За всеки, който разглежда случая съвсем обективно, е очевидно и че по ред причини Стюарт не е бил най-подходящият човек за тази мисия.

Преди да се отправим заедно с него към Ню Орлиънс, нека обясним накратко кой всъщност е бил той. Пълното му досие се пази в нашите архиви и със сигурност си струва да се прочете. Защото той е бил предан и съвестен член на ордена цели двайсет и пет години и разследваните от него случаи на обладаване от духове са описани в около сто и четирийсет различни досиета.

Животът на Стюарт Таунсенд

Доколко животът на Стюарт е свързан със случилото се с него или с историята на вещиците Мейфеър, не мога да кажа. Зная, че тук съм включил повече, отколкото е нужно, и съм длъжен да обясня защо, с оглед на това, че за Артър Лангтри отделям доста по-скромно място.

Мисля, че помествам този материал в чест на паметта на Стюарт и като вид предупреждение. Но както и да е.

Стюарт привлякъл вниманието на ордена, когато станал на двайсет и две години. Нашите офиси в Лондон получили от един от многото ни агенти в Америка малка вестникарска статия за Стюарт Таунсенд или „Момчето, което е било някой друг цели десет години“.

Стюарт бил роден в малък град в Тексас през 1895 г. Баща му бил местен лекар, интелектуалец и уважаван човек. Майката била от заможно семейство и се занимавала с благотворителност, както подобава на възпитанието й. Имала две бавачки за седемте си деца, от които Стюарт бил най-големият. Живеели в голяма бяла викторианска къща с обточена с върби алея на единствената модна улица в града.

Стюарт отишъл да учи в пансион в Нова Англия, когато станал на шест години. От самото начало се проявявал като отличен ученик и по време на летните ваканции у дома бил нещо като отшелник — до късно през нощта четял в стаята си на последния етаж на къщата. Обаче имал доста приятели сред децата на малобройната, но все пак влиятелна аристокрация на градските служители, адвокати и заможни земевладелци. Като че бил харесван от всички.

Когато станал на десет, Стюарт прекарал сериозна треска, чиято причина не била установена. Баща му накрая заключил, че е следствие от някаква инфекция, но не намерил истинско обяснение. Стюарт останал в безсъзнание цели два дни.

Когато се съвзел, вече не бил Стюарт, а някой друг. Освен това този някой твърдял, че е млада жена на име Антоанет Фийлдинг, която говорела с френски акцент и свирела много добре на пиано. Тя като че ли не била много наясно нито на каква възраст е, нито къде живее, нито какво прави в къщата на Стюарт.

Той самият знаел френски, но изобщо не можел да свири на пиано. Когато седнал пред прашния роял в салона и започнал да свири Шопен, всички в семейството помислили, че ще изгубят ума си.

Стюарт искрено вярвал, че е момиче, и плачел жаловито, когато се видел в огледалото. Майка му не можела да издържа това и излизала от стаята. След седмица на истерично и меланхолично поведение, Стюарт-Антоанет бил принуден да спре да моли за рокли и да приеме факта, че сега е в тяло на момче. Както и да повярва, че е Стюарт Таунсенд, и да върши онова, което се очаква от него.

Връщането в училище обаче било немислимо. Стюарт-Антоанет, когото близките започнали да наричат Тони за краткост, прекарвал дните си пред пианото и в писане на мемоари в един огромен дневник, защото той, или тя, се опитвал да разреши мистериозната си същност.

Доктор Таунсенд прочел тези записки и установил, че френският, на който са написани, е далече извън възможностите на неговия десетгодишен син. Освен това осъзнал и че спомените на детето от Париж са спомени за Париж от четирийсетте години на деветнайсети век, както личало от всички споменавания на опери, пиеси и превозни средства.

От тези мемоари станало ясно, че Антоанет Фийлдинг е дъщеря на французин и англичанка. Баща й не се омъжил за майка й, Луиза Фийлдинг, и Антоанет трябвало да живее странен и усамотен живот в Париж като разглезена дъщеря на елитна проститутка, която се опитвала да опази детето си от мръсотията на улицата. Голямата й дарба и утеха била музиката.

Силно впечатлен от това, доктор Таунсенд уверил жена си, че ще стигнат до дъното на мистерията и започнал разследване чрез писма, за да открие дали в Париж наистина е живяла личност на име Антоанет Фийлдинг.

Това му отнело около пет години.

През цялото това време Антоанет останала в тялото на Стюарт, постоянно свирела на пиано и ако направела опит да излезе на улицата, непременно се губела или пък била тормозена от местните хулигани. Накрая изобщо спряла да излиза от къщи и станала нещо като истеричен инвалид, като настоявала да оставят храната пред вратата й и слизала да свири на пиано само през нощта.

Накрая чрез един частен детектив в Париж доктор Таунсенд разбрал, че някоя си Луиза Фийлдинг е била убита в Париж през 1862 година. Наистина била проститутка, но никъде не се споменавало да е имала дете. Доктор Таунсенд стигнал до задънена улица. По това време вече бил доста изморен от усилията си да разкрие мистерията и се опитал да свикне със ситуацията както може.

Неговият хубав син Стюарт си бил отишъл завинаги, на негово място се появило някакво съсипано истерично същество — белолико момче с горящи очи и странен безполов глас, което живеело на закепенчени прозорци. Лекарят и жена му започнали да свикват с нощните концерти. Само от време на време бащата се качвал да поговори с бледото „женско“ създание, което живеело на тавана. И всеки път забелязвал все повече признаци на умствена деградация. Това същество вече не помнело своето „минало“. Въпреки това те разговаряли по малко на френски или английски и после младото създание се връщало към книгите си, сякаш е забравило за съществуването на баща си.

Интересно е да се отбележи, че никой никога не е обсъждал вероятността Стюарт да е „обладан“. Докторът бил атеист, а децата му били кръстени в методистката църква. Семейството не знаело нищо за католицизма, за католическата практика на екзорсизъм, или пък за католическото вярване в обладаване от демони. Доколкото знаем, местният пастор, когото те не харесвали, никога не е бил търсен за съвет по случая.

Тази ситуация продължила, докато Стюарт станал на двайсет години. Една нощ той паднал по стълбите и получил сериозно мозъчно сътресение. Баща му вече бил полузаспал и чакал неизменната нощна музика да се разнесе от салона. Слязъл долу, видял сина си в безсъзнание във фоайето и веднага го откарал в болницата. Там Стюарт лежал в кома цели две седмици.

Когато се събудил, отново бил Стюарт. Нямал никакъв спомен да е бил някой друг. Всъщност вярвал, че е на десет години и когато чул от гърлото му да излиза мъжки глас, бил ужасен. А когато пък видял едрото си и вече зряло тяло, онемял от шок.

Втрещен, той седнал в леглото и заслушал историите за случилото се с него през последните десет години. Разбира се, не знаел добре френски, този език изобщо не му вървял в училище. Освен това и не можел да свири на пиано. Всички знаели, че няма никакви музикални дарби. Не можел да произведе и един верен тон.

През следващите няколко седмици по време на хранене той непрестанно се взирал в „огромните“ си братя и сестри и във вече посивелия си баща. Майка му не можела да го погледне, без да избухне в плач. През 1905 г., когато той бил десетгодишният Стюарт, още нямало толкова телефони и автомобили, затова сега се стряскал непрестанно от тях. Електричеството го изпълвало с боязън. Но истински извор на ужас за него било вече съвсем възмъжалото му тяло. А също и все по-задълбочаващото се осъзнаване, че детството и юношеството му са си отишли, без да оставят и следа.

Тогава той започнал да се сблъсква с неизбежните проблеми. Бил на двайсет, но емоционално бил още десетгодишно дете. Започнал да наддава на тегло, тенът му се подобрил, излизал да язди из близките ферми със старите си приятели. Родителите му наели частни учители. Стюарт постоянно четял вестници и списания. Предприемал дълги разходки, по време на които се упражнявал да се държи и да мисли като възрастен.

Но той живеел в постоянно състояние на тревожност. Бил страстно привличан от жените, но не знаел какво да прави. Бил много уязвим. Чувствал се безнадеждно неадекватен като мъж. Накрая започнал да се кара с всички и когато открил, че може да пие безнаказано, се заел да „обръща чашките“ в местните локали.

Скоро целият град вече знаел историята му. Някои хора си спомняли неговата първа „поява“ като Антоанет, други пък едва сега чули за целия случай. Както и да е, тръгнала безкрайна мълва. И макар че от уважение към лекаря местният вестник не отразил странната история, един репортер от Далас, Тексас, узнал за нея от няколко източника и без да се обръща към семейството, написал дълга статия, която излязла в неделния брой на някакъв даласки вестник през 1915 година. И други вестници подели историята и след два месеца тя стигнала до нас в Лондон.

Междувременно търсачите на сензации започнали да преследват Стюарт. Един местен писател искал да напише роман за него. Представители на най-различни списания звънели постоянно на вратата му. Семейството вдигнало ръце. Стюарт отново се затворил в стаята си на таванския етаж, където се взирал във вещите на странната личност Антоанет. Виждал, че са му откраднати цели десет години от живота, чувствал се отчайващо неприспособим и постоянно се противопоставял на всички.

Без съмнение семейството е получавало огромно количество нежелани писма. От друга страна, комуникациите през онзи век не били каквито са сега. Все пак една пратка от Таламаска стигнала при Стюарт в края на 1916 година. Тя съдържала две добре известни книги за подобни случаи на „обладаване“ и писмо от нас, което го информирало, че разполагаме с много знания по тези въпроси и сме готови да поговорим с него за това, както и да го запознаем с други хора, преживели подобно нещо.

Стюарт отговорил веднага. Срещнал се с един от нашите представители, Луис Дейли, в Далас през лятото на 1917 година. С радост се съгласил да дойде при нас в Лондон. Доктор Таунсенд отначало бил доста обезпокоен, но накрая бил спечелен от Луис, който го уверил, че нашият подход към тези неща е напълно изследователски. Накрая, на първи септември, Стюарт се присъединил към нас. Бил приет за послушник в ордена през следващата година и останал в него до края на живота си.

Първият му проект, разбира се, бил щателно проучване на собствения му случай, както и изследване на всички познати случаи на обсебване в архивите ни. Крайното му заключение, както и това на останалите изследователи от Таламаска, които работели в тази област, било, че наистина е бил обсебен от духа на мъртва жена.

Тогава и след това той вярвал, че духът на Антоанет Фийлдинг е можел да бъде прогонен от него, ако някой се бил консултирал с вещи хора по въпроса, дори с католически свещеник. Въпреки че католическата църква смята подобни случаи за чисто демонични, за разлика от нас, все пак няма съмнение, че нейните техники на екзорсизъм наистина работят.

През следващите пет години Стюарт разследвал няколко случая на обсебване по целия свят. Интервюирал десетки жертви и оставил многотомни записки.

Той стигнал до заключението, до което Таламаска е стигнала още навремето: че има голямо разнообразие от същества, които могат да се вселят в човека. Те могат да бъдат духове на мъртъвци или нечовешки създания, трети може да са просто „други личности“ в самия гостоприемник. Но все пак бил убеден, че Антоанет Фийлдинг е съществувала и подобно на много духове така и не била разбрала, че е мъртва.

През 1920 г. Стюарт заминал за Париж, за да търси следите на Антоанет Фийлдинг, но не успял да открие абсолютно нищо. Все пак научил това-онова за мъртвата Луиза Фийлдинг, което напълно съответствало на написаното от Антоанет за майка й. Времето обаче отдавна било изтрило всички следи за тези две жени. Стюарт така и си останал неудовлетворен.

В края на 1920 г. той се примирил с факта, че вероятно никога няма да открие коя е била Антоанет, затова се върнал към активна полева работа за Таламаска. Пътувал заедно с Луис Дейли, за да разследва случаи на обсебване, при които двамата провеждали някаква форма на екзорсизъм. Дейли се оказал доста успешен при прогонване на чуждо присъствие от жертвата гостоприемник.

Той бил много впечатлен от Стюарт Таунсенд. Станал нещо като негов ментор, а Стюарт се показал отдаден на целта, търпелив и ефективен изследовател. По-късно той успокоявал жертвите на обсебване дори по-добре от Дейли. Все пак Стюарт знаел за какво става въпрос.

Той работел неуморно до 1929 година и четял досието на вещиците Мейфеър само когато имал свободни часове. След това представил молбата си пред съвета и спечелил.

По това време бил на трийсет и пет години. Бил висок метър и осемдесет, с пепеляворуса коса и тъмносиви очи.

Бил строен, с крехко телосложение. Обличал се елегантно и бил от онези американци, които дълбоко се възхищават на британските маниери и начин на живот, затова се опитвал да ги имитира. Бил доста хубав млад мъж, но приятелите и познатите му смятали, че най-големият му чар се крие в момчешката му спонтанност и невинност. Наистина му липсвали десет години от живота, които той нямало как да си върне обратно.

Понякога бил склонен към импулсивни действия и при най-малкото препятствие по пътя си бил готов да действа яростно. Но все пак при полевата работа се контролирал добре, а гневните му изблици в метрополията бързо били овладявани.

Освен това той се влюбил много силно в Елън Крейс, член на Таламаска, която умряла при катастрофа през 1924 година. Цели две години след това Стюарт не можел да дойде на себе си.

Може би никога няма да разберем какво се е случило между него и Стела Мейфеър. Но има вероятност тя да е била другата любов в живота му.

Тук ще добавя и личното си убеждение, че Стюарт Таунсенд изобщо не е трябвало да бъде изпращан в Ню Орлиънс. Не само защото бил емоционално обвързан със Стела, но и защото не е имал необходимия опит в тази област на изследване.

По време на послушничеството си той се занимавал с различни психични феномени и без съмнение изчел доста за окултното. Обсъждал множество случаи с останалите членове на ордена. И наистина прекарал известно време с Артър Лангтри.

Но не знаел нищо за вещиците сами по себе си. И като много от нашите членове, които са се занимавали единствено със случаи на поява на призраци, обсебвания или прераждане, просто нямал представа на какво са способни вещиците.

Не разбирал, че безсмъртните същества се проявяват най-мощно именно чрез смъртните вещици. Дори съществуват някои съмнения, че според него Таламаска съвсем архаично и неуместно наричала тези жени вещици. Вероятно е приемал това наименование за Дебора Мейфеър и дъщеря й Шарлот, живели през седемнайсетото столетие, но никак не можел да го „свърже“ с умната, модерна, танцуваща чарлстон Стела, която като че го призовавала отвъд океана с усмивка и намигване.

Разбира се, Таламаска срещала известно количество скептицизъм от страна на всички свои членове, изследващи въпроса за вещерството. Същото важало и за разследването на вампиризма. Не един член на ордена трябвало да види тези създания в действие, за да повярва, че изобщо са способни на нещата, които им приписвали. Но разрешението на проблема било във въвеждането на неопитните в полевата работа под водачеството на по-опитни братя, и то без да става дума за осъществяване на директен контакт.

Да изпратиш неопитен човек като Таунсенд да осъществява контакт с вещиците Мейфеър, било като да изпратиш дете в ада да вземе интервю от дявола.

С две думи Стюарт Таунсенд заминал за Ню Орлиънс неподготвен и неосъзнаващ опасностите на начинанието. И с цялото ми уважение към управляващите ордена през 1929 година, бих отбелязал, че подобно нещо днес не би могло да се случи.

Но нека добавя и това, че Стюарт Таунсенд, доколкото знаем, не е притежавал никакви психични сили. Той нямал екстрасензорни оръжия, с които да се изправи срещу врага, когото дори не възприемал като враг.

Изчезването му било докладвано в нюорлианската полиция на 25 юни 1929 година, цял месец след пристигането му в града. През това време от Таламаска се опитали да се свържат с него с телеграма и по телефона. Ъруин Дандрич също опитал да го открие, но без успех. От хотела „Сейнт Чарлз“, в който Стюарт уж написал единственото си писмо, отговорили, че такова лице не е било регистрирано. Никой не си спомнял той да е бил там.

Частните ни детективи също не открили нищо в доказателство, че Таунсенд изобщо е пристигнал в Ню Орлиънс. Полицията скоро започнала да се съмнява в това.

На 28 юли властите съобщили на нашите агенти там, че не могат да сторят нищо повече по случая. Но след немалък натиск от страна на Дандрич и Таламаска, полицията накрая се съгласила да отиде в къщата на Първа улица и да разпита Стела дали някога е виждала този мъж и дали е разговаряла с него. Таламаска не таяла никакви надежди в това отношение, но Стела изненадала всички, защото веднага си спомнила Стюарт.

„Да, наистина, срещнахме се, казала тя, с един висок тексасец от Англия. Кой би могъл да забрави подобна интересна персона?“ Не обядвали, а вечеряли заедно и прекарали цяла нощ в разговори.

Не, не можела да си представи какво се е случило с него. Всъщност тя видимо се разстроила от мисълта, че може да го е сполетяло нещо лошо.

Да, той бил отседнал в хотел „Сейнт Чарлз“, споменал нещо такова пред нея, пък и защо, по дяволите, би я лъгал? Разплакала се. О, надявала се да не му се е случило нищо лошо. Всъщност била толкова разстроена, че полицията почти прекратила разпита. Но тя ги задържала и започнала да задава въпроси. Питали ли са персонала в ресторанта? Била го завела там и той много харесал мястото. Може да се е връщал. Имало и един локал с контрабанден алкохол на Бърбън стрийт, където разговаряли рано на следващата сутрин, след като ги изритали от друго заведение — ужасна дупка!

Полицията проверила всички тези предположения. Навсякъде познавали Стела. Да, възможно било да е ходила там с мъж. Тя винаги била с мъж. Но никой нямал конкретен спомен за Стюарт Таунсенд.

Били разследвани и други хотели в града и никъде не били открити вещи на Таунсенд. Разпитали и таксиметровите шофьори, но отново без резултат.

Накрая Таламаска решила да предприеме собствено разследване. Артър Лангтри отпътувал от Лондон, за да разбере какво се е случило със Стюарт. Той много се укорявал, че се е съгласил младежът да се заеме с тази мисия съвсем сам.

Историята на Стела продължава

Доклад на Артър Лангтри

Артър Лангтри със сигурност бил един от най-способните изследователи в историята на ордена, който посветил на проучването на няколко големи „вещерски фамилии“ дълги години. Историята на неговата петдесетгодишна кариера в Таламаска е една от най-интересните и невероятни истории, влизали в нашите архиви. Детайлните му изследвания на семейства вещици са сред най-ценните документи, с които разполагаме.

Голямо нещастие за всички, свързали живота си със случая Мейфеър, е, че Лангтри не успял да се посвети и на тяхната история. В годините преди Таунсенд да се намеси в случая, той изразил собственото си съжаление за това.

Но Лангтри не дължи никому извинение, задето не е имал времето да се посвети на всяко досие за вещици от нашите архиви.

Все пак, когато Стюарт Таунсенд изчезнал, той се почувствал отговорен и нищо не можело да го спре да отпътува за Луизиана през август 1929 година. Както вече споменахме, той се обвинявал за изчезването на Стюарт, защото не се противопоставил на назначението му, въпреки че чувствал, че младежът не бива да се нагърбва с този случай.

„Толкова ми се искаше някой да отиде там — признава той — преди да напусне Лондон. Толкова ми се искаше нещо да се случи, но чувствах, че аз не мога да замина. Затова си мислех, е, може пък този странен млад тексасец да направи пробив.“

По това време Лангтри бил на седемдесет и четири години, висок, мършав мъж с металносива коса, четвъртито лице и хлътнали очи. Имал много приятен глас и безукорни маниери. Страдал от някои обичайни за старостта слабости, но общо взето, бил в добро здраве.

Бил видял „всичко“ по време на годините служба. Бил мощен екстрасенс, или медиум, и изобщо не изпитвал страх пред каквато и да било проява на свръхестественото. Но никога не действал прибързано или безразсъдно. Никога не подценявал, който и да било феномен. В разследванията си се показвал като уверен в себе си и много силен човек.

Щом чул за изчезването на Стюарт, веднага решил, че младежът е мъртъв. Бързо препрочел материалите за Мейфеър и видял каква грешка е направил орденът.

Пристигнал в Ню Орлиънс на 28 август 1929 година и веднага се регистрирал в хотел „Сейнт Чарлз“. Написал писмо до дома, точно като Стюарт. Дал името, адреса си и лондонския си номер на неколцина души на рецепцията на хотела, за да не излезе после, че изобщо не е бил там. Дори осъществил няколко телефонни разговора с метрополията от стаята си, в които съобщил номера й и някои подробности около пристигането си.

После се срещнал с един от нашите агенти, най-компетентния от частните ни детективи, в бара на хотела, като наредил питиетата да се пишат на сметката му.

Той лично потвърдил всичко, което орденът вече бил разбрал. Научил също и че Стела вече не сътрудничи на разследването. Настоявала, че не знае нищо и нямала с какво да помогне. Накрая дори се изнервила и отказвала да разговаря с детективите.

„Когато се сбогувах с този джентълмен — пише Лангтри в доклада си, — вече знаех със сигурност, че някой ме наблюдава. Беше просто усещане, но доста натрапчиво. Почувствах, че е свързано с изчезването на Стюарт, въпреки че изобщо не бях разпитвал за него в хотела. В този момент бях силно изкушен да претърся помещенията за някаква следа от неговото присъствие в тази или онази стая, но бях дълбоко убеден, че той не е срещнал смъртта си тук. Даже напротив, хората, които наблюдаваха всяко мое движение, го правеха само защото някой им плащаше за това. Поради тази причина реших веднага да се свържа със Стела Мейфеър.“

Лангтри позвънил на Стела от стаята си. Въпреки че било четири часът, тя явно току-що се събуждала, когато вдигнала телефона. С голяма неохота позволила темата да бъде подхваната отново. Скоро станало ясно, че е съвсем искрено разстроена.

— Вижте, не знам какво е станало с него! — казала и отново се разплакала. — Харесвах го, наистина. Той беше толкова странен мъж. Даже спахме заедно.

Лангтри не могъл да измисли нищо в отговор на това странно признание. Дори гласът й бил очарователен. Той бил убеден, че сълзите й са истински.

— Да, направихме го — продължила тя — и аз го заведох на едно отвратително място в Квартала. Казах на полицията за това. Както и да е, харесвах го, много го харесвах! Казах му да не се навърта около семейството! Имаше доста странни идеи за нещата. Не знаеше нищо. Казах му да си върви. Може би го е направил. Точно това се е случило, просто е послушал съвета ми и си е тръгнал.

Лангтри я умолявал да му помогне да открие Стюарт и да разбере какво се е случило. Обяснил, че е негов колега и се познават много добре.

— Колега? Искате да кажете, че и вие сте от онази група.

— Да, ако имате предвид Таламаска.

— Шшт, чуйте ме. Който и да сте, можете да дойдете тук, ако искате. Но утре вечер. Организирам празненство. Ще се смесите добре с компанията. Ако някой ви попита кой сте, което е малко вероятно, просто кажете, че Стела ви е поканила. Поискайте да говорите с мен. Но, за бога, не говорете нищо за Таунсенд и дори не произнасяйте името на вашата… както там я наричате.

— Таламаска.

— Да! Сега, моля ви, слушайте какво ви казвам. Там ще има стотици хора, от кол и въже, така че бъдете много дискретен. Просто елате при мен и когато ме целувате, прошепнете името си на ухото ми. Как беше то?

— Артър Лангтри.

— Ъъъ. Добре. Мисля, че ще го запомня. А сега бъдете внимателен. Не мога да говоря повече. Ще дойдете, нали? Вижте, трябва да дойдете!

Лангтри я уверил, че нищо не може да го спре. Помолил я да си спомни за онази фотография, на която написала:

„На Таламаска, с любов, Стела!

П.П. И други могат да наблюдават.“

— Разбира се, че я помня. Вижте, не мога да говоря за това точно сега. Оттогава минаха години. Майка ми бе още жива. Не можете да си представите колко ми е трудно в момента. Никога не съм била в толкова ужасна каша и не зная какво се е случило със Стюарт. Наистина не зная. Нали ще дойдете утре вечер?

— Да. Ще дойда — казал Лангтри, като трескаво се опитвал да разбере дали не го примамват в някакъв капан. — Но защо е нужна такава предпазливост?

— Вижте, скъпи — понижила глас тя. — Тая ваша организация, библиотека и прекрасните ви психични изследвания са много хубави. Но, моля ви, не бъдете глупак. Нашият свят не е свят на сеанси, медиуми и мъртви роднини, които ви казват да погледнете между страниците на Библията, за да намерите завещанието, с което ви оставят имот на Осма улица. Колкото до глупостите за вуду, това вече е пълна идиотия. И между другото, ние нямаме никакви шотландски предци. Всички са били французи. Чичо ми Жулиен просто е купил онзи шотландски замък. Така че забравете за тази работа, ако обичате. Но мога да ви кажа нещо друго! И точно в това е въпросът. Елате в осем часа, но в никакъв случай не идвайте първи. Сега трябва да затварям, не можете да си представите какъв ужас е тук. Да ви кажа честно, изобщо не съм искала да се раждам в такова откачено семейство! Наистина! Утре вечер са поканени триста души, а аз нямам нито един приятел на тоя свят. — И затворила слушалката.

Лангтри стенографирал целия разговор, веднага го преписал с индиго и изпратил копието в Лондон, като отишъл лично до пощата, защото не искал да се доверява на персонала в хотела.

След това наел фрак за партито на следващата вечер.

„Наистина съм объркан — написал той в писмото си. — Бях сигурен, че тя има нещо общо с изчезването на бедния Стюарт, но сега не зная какво да мисля. Не ме лъжеше, сигурен съм. Но защо е така изплашена? Разбира се, не мога да я преценя напълно, докато не я видя.“

По-късно същия следобед той се обадил на Ъруин Дандрич, шпионина във висшето общество, и го поканил на вечеря в модерен ресторант във Френския квартал, на няколко пресечки от хотела.

Въпреки че не знаел нищо за изчезването на Таунсенд, Дандрич се появил, за да хапне и да посплетничи за Стела. Хората казвали, че тя била вече съвсем изхабена.

— Не може да пиеш по квинта бренди всеки ден и да живееш вечно — казал Дандрич с изморен и саркастичен маниер, като че да покаже, че темата е вече скучна за него, когато всъщност много обичал да говори за това. — А и тази афера с Пиърс е безбожна. Момчето е едва на осемнайсет. Наистина е много глупаво от страна на Стела да върши подобно нещо. Все пак Кортланд винаги е бил главният й защитник пред Карлота, а сега тя прелъстява любимия му син! Не мисля, че Баркли и Гарланд одобряват тази ситуация. И само Бог знае как Лайънъл издържа всичко това. Той е мономаниак и неговата мания се нарича Стела.

Дали Дандрич ще иде на партито?

— Не бих го пропуснал за нищо на света. Щяло да има някакви интересни пиротехники и Стела забранила на Карлота да извежда Анта от къщата по време на фойерверките. Карлота направо кипи от яд. Заплашва, че ще се обади в полицията, ако суматохата стане твърде голяма.

— А какво представлява Карлота?

— Тя е същата като Мери Бет, само че във вените й тече оцет, вместо отлежало вино. Много е умна, но няма никакво въображение. Богата е, но няма никакви желания. Безкрайно практична, педантична, работлива и абсолютно, нетърпимо скучна. Разбира се, тя се грижи изцяло за Милата Мили, за Бел, за малката Нанси и за Анта. Има и две стари прислужнички, които вече изобщо не знаят защо са там, нито какво вършат. Тя се грижи и за тях, наред с останалите. Стела е отговорна за това, наистина. Винаги оставя Карлота да се занимава с всичко, да плаща за всичко и да вика за всичко. А ако Лайънъл и Кортланд също се обърнат срещу нея, какво ще стане тогава? Не, на ваше място не бих изпуснал това парти. Може да е последното за доста време.

Лангтри прекарал целия следващ ден в обикаляне на локалите и на малкия хотел във Френския квартал (дупката), където Стела била завела Стюарт. През цялото време го преследвало силното усещане, че Стюарт е бил на тези места и че думите на Стела за това са самата истина.

Към седем часа той се приготвил за вечерта, написал още едно кратко писмо до метрополията, което пуснал на път за празненството от пощата на площад „Лафайет“.

„Колкото повече си мисля за нашия телефонен разговор, толкова повече се безпокоя. От какво се страхува тази дама? Не вярвам сестра й Карлота наистина да има намерение да я нарани. Пък и какво му е лошо детето да има бавачка? Казвам ви, всичко ми се струва обърнато с главата надолу. Със сигурност и Стюарт се е чувствал така.“

Лангтри взел такси и слязъл на пресечката на Джаксън и Честнът, за да измине пеша оставащите две пресечки до къщата и да приближи откъм задната й част.

„Улиците бяха напълно задръстени от автомобили. Хората се изливаха през задната врата на градината и всеки прозорец в къщата бе осветен. Чух ужасяващите писъци на саксофона дълго преди да стигна предните стъпала.

На предната врата, доколкото видях, нямаше никой и аз просто влязох вътре, проврях се през обичайната тълпа от млади хора във фоайето, които пушеха, смееха се и се поздравяваха, и никой не ми обърна внимание.“

На празненството наистина имало всякакъв народ, точно както обещала Стела. Имало дори неколцина доста възрастни хора. Лангтри се чувствал удобно анонимен, докато си проправял път към бара в хола, където му сервирали чаша изключително добро шампанско.

„Всяка минута прииждаха още хора. Цяла тълпа танцуваше в предната част на стаята. Всъщност навсякъде беше претъпкано. Всички бърбореха, смееха се, пиеха сред дебел синкав облак от цигарен дим, в който едва различавах мебелите в стаята. Бяха доста луксозни, помещението приличаше на салон на луксозен кораб, с палми в саксии, причудливи лампи в стил Ар деко, както и деликатни, подобни на гръцки, столове.

Оркестърът беше на страничната веранда, точно зад двата високи прозореца, и свиреше направо оглушително. Как въобще хората успяваха да разговарят при този шум, не знаех. Аз лично не можех да чувам и собствените си мисли.

Тъкмо си проправях път, за да се махна от всичко това, когато очите ми се спряха на танцьорите до предните прозорци и скоро осъзнах, че се взирам право в Стела. Тя изглеждаше по-драматично от всяка възможна нейна снимка. Беше облечена в златна копринена, много къса рокля, нещо като останки от комбинезон, покрити с ресни. Едва покриваше коленете й. Малки златни монетки обсипваха прозрачните й чорапи и самата дреха. В късата й вълниста черна коса имаше златна сатенена панделка с жълти цветя. По китките й блестяха златни гривни, а на шията й висеше смарагдът на Мейфеър. Изглеждаше абсурдно старомоден и все пак зашеметяващ със старинния си филигран, положен върху голата й плът.

Тя приличаше почти на дете — слаба, с малки гърди, и все пак изключително женствена. Устните й бяха силно начервени, а огромните й черни очи буквално искряха като скъпоценни камъни, докато оглеждаше тълпата от обожатели, без да изпуска и такт от музиката. Малките й крака, обути в крехки обувки на високи токове, удряха безмилостно полирания под. Тя отмяташе глава назад и се смееше от удоволствие, докато се въртеше, като кършеше тънките си бедра, а ръцете й се размятаха настрани.

“Ето, това е Стела!" — изрева някой, а друг извика: „Дааааа, Стела“, и всичко това в ритъм, ако можете да си представите. Стела някак успяваше да отговори мило на своите обожатели, докато се отдаваше напълно и изящно на танца.

Не си спомням да съм виждал друг да се наслаждава на музиката и хорското внимание с такава невинна отдаденост. В поведението й нямаше нищо цинично или суетно. Напротив, тя сякаш се бе издигнала над всякакви егоистични глупости и сега принадлежеше както на онези, които я обожаваха, така и на самата себе си.

Колкото до партньора й, в началото изобщо не го забелязах, въпреки че при други обстоятелство щеше веднага да ми направи впечатление, защото беше много млад и доста приличаше на нея. Имаше същата бледа кожа, черни очи и черна коса. Но беше още дете — лицето му все още пазеше детската порцеланова чистота и въпреки високия си ръст, беше доста слаб.

Той танцуваше със същата безгрижна жизненост като Стела. И когато танцът свърши, тя разпери ръце и полетя назад с перфектно завъртане, право в готовите да я посрещнат ръце. Той я прегърна с безсрамна интимност, ръцете му се плъзнаха по почти момчешкия й торс, а после я целуна нежно по устата. Но всичко това бе сторено без никаква театралност. Наистина, не мисля, че той виждаше някой друг в тази стая, освен нея.

Тълпата се затвори около тях. Някой наливаше шампанско в устата на Стела и тя се увеси на момчето, а музиката отново започна. Започнаха да танцуват и други двойки — също толкова модерни и безцеремонни.

Реших, че сега не е моментът да отивам при Стела. Беше още едва осем и десет и исках да поразгледам наоколо. Пък и засега бях напълно обезоръжен от нейното поведение. Една голяма празнота бе попълнена. Вече бях сигурен, че не може тя да е наранила Стюарт. И докато слушах как смехът й звъни над новата яростна атака на оркестъра, аз тръгнах към вратите на салона.

Нека ви кажа, че тази къща има изключително дълъг коридор и също толкова дълги и прави стълби. Бих казал, че са около трийсет на брой. (Всъщност бяха двайсет и седем.) Вторият етаж изглеждаше напълно тъмен, а стълбището беше пусто. Десетина души минаха покрай стълбите към ярко осветената стая в края на коридора на първия етаж.

Реших да се кача горе и да огледам къщата, но щом сложих ръка на парапета, видях, че на върха на стълбището има някой. Изведнъж осъзнах, че това е Стюарт. Изненадата ми беше толкова голяма, че едва не му извиках на глас. После разбрах, че нещо изобщо не е наред.

Той изглеждаше абсолютно реален, разбирате ли. Начинът, по който светлината го озаряваше отдолу, изглеждаше абсолютно реалистичен. Но изражението му веднага ме накара да заподозра, че това, което виждам, не може да е истинско. Защото въпреки че гледаше към мен и явно ме позна, на лицето му не се четеше никаква емоция, освен огромна тъга и ужас.

Той като че изчака, за да се увери, че съм го видял, и после ми кимна много изморено и страховито. Продължих да се взирам в него, блъскан от незнайно колко народ. Шумът беше просто оглушителен. Стюарт отново поклати глава по своя страховит начин, после вдигна дясната си ръка и ми направи съвсем ясен жест да се махам.

Не смеех да помръдна. Останах абсолютно неподвижен, както винаги в такива моменти. Съпротивлявах се на неизбежното вълнение, концентрирах се върху шума, върху натиска на тълпата, дори върху пронизителния вой на оркестъра. И много внимателно запаметявах всичко. Дрехите му бяха мръсни и раздърпани, а дясната страна на лицето му беше ожулена и някак бледа.

Накрая аз сложих крак на стъпалото и тръгнах нагоре. Чак тогава призракът като че се събуди от унеса си. Отново поклати глава и ми направи жест да се махам.

— Стюарт! — прошепнах аз. — Говори с мен, ако можеш!

Продължих нагоре, без да откъсвам поглед от него. Изражението му ставаше все по-боязливо. Видях, че целият е покрит с прах, а по тялото му се виждаха първите признаци на разложението. Боже, дори можех да го подуша! И тогава неизбежното се случи, привидението започна да изчезва.

— Стюарт! — извиках аз отчаяно, но образът потъмня и през него видях някаква жена от плът и кръв, която очевидно изобщо не го забелязваше. Беше изключително красива и забърза надолу по стълбите към мен, подмина ме като вихър от коприна с цвят на праскова и подрънкващи бижута и остави след себе си облак сладък парфюм.

Стюарт беше изчезнал. Миризмата на разложение също я нямаше. Жената измърмори някакво извинение, когато се блъсна леко в мен, после извика нещо на една групичка хора във фоайето долу.

После тя се обърна назад. Аз стоях и гледах към върха на стълбището, без да й обръщам внимание, взирах се в празните сенки на горния етаж, когато усетих, че тя стиска ръката ми.

— Но партито е долу — каза ми и ме дръпна леко.

— Търся тоалетната — отвърнах аз, защото в момента не можах да измисля нищо друго.

— Долу е, душко — рече тя. — До библиотеката е, ще ти покажа, точно зад стълбището.

Последвах я тромаво надолу към огромната, но слабо осветена северна стая. Библиотеката, да, със сигурност беше това, защото от пода до тавана стените бяха покрити от лавици с книги. Беше обзаведена с тъмни мебели и я осветяваше една-единствена лампа в дъното, до кървавочервена завеса. Над мраморната камина висеше огромно тъмно огледало и отразяваше единствената светлина, като в светилище.

— Ето там е — посочи ми дамата и бързо излезе. Изведнъж забелязах, че на кожения диван се прегръщаха мъж и жена. Видяха ме, станаха и забързано тръгнаха към вратата.

Всичко тук бе потънало в прах и тишина. Усещаше се дъх на гниеща кожа и хартия. Изведнъж почувствах огромно облекчение, че останах сам.

Отпуснах се в едно кресло с облегалки за главата пред камината, гърбом към тълпата, която сновеше из фоайето. Виждах отраженията на хората в огледалото и за момент се почувствах в безопасност. Молех се още някоя влюбена двойка да не потърси усамотение тук.

Извадих кърпата си и избърсах лицето си. Потях се ужасно, опитвах се да си спомня всяка подробност от видяното.

Всеки има свои теории относно привиденията; защо се явяват в този или онзи вид, или защо правят това или онова. Моите теории по въпроса вероятно ще се различават от всички останали. Но докато седях там, бях сигурен в едно — Стюарт беше избрал да ми се яви в този вид, раздърпан и вече гниещ, по една-единствена причина, а именно защото останките му бяха в тази къща! И все пак той ме умоляваше да се махна оттук! Предупреждаваше ме.

Дали това предупреждение се отнасяше за цялата Таламаска, или единствено за Артър Лангтри. Седях и се чудех, усещах как пулсът ми се успокоява. Както винаги след подобно преживяване, изпитвах прилив на адреналин, стремеж да разкрия всичко, което лежи и зад най-малката проява на свръхестественото, което съм зърнал дори само за миг.

Бях разярен, дълбоко, горчиво разярен, на онзи или онова, което беше убило Стюарт.

Но сега най-важният въпрос беше как да постъпя. Разбира се, щях да говоря със Стела. Но каква част от тази къща можех да разгледам, преди да й се представя? Ами предупреждението на Стюарт? Каква точно беше опасността, за която трябваше да се подготвя?

Обмислях всичко това, без да забележа никаква промяна в глъчката откъм коридора зад мен, когато внезапно осъзнах, че нещо в непосредственото ми обкръжение е претърпяло радикална промяна. Вдигнах бавно поглед. В огледалото се отразяваше една самотна фигура. Стреснат, аз погледнах през рамо, но зад мен нямаше никого. И тогава отново се обърнах към мътното и тъмно огледало.

Един мъж се взираше в мен от някакво отвъдно селение. Докато го оглеждах, ме заля вълна от адреналин, която изостри сетивата ми. Образът ставаше все по-ясен и по-ярък, докато не се превърна в млад мъж със светла кожа и тъмнокафяви очи. Той се взираше ядосано и заплашително именно в мен.

Накрая образът стана абсолютно реален. Беше толкова жив, сякаш в някаква стая зад огледалото се бе скрил истински човек, бе махнал стъклото и се взираше в мен през празната рамка.

Никога, през всичките години в Таламаска, не бях виждал така живо привидение. Мъжът изглеждаше на трийсетина години, кожата му беше съвършена, с руменина по бузите и леко по-светла под очите. Дрехите му бяха много старомодни, с висока бяла якичка и голяма копринена вратовръзка. Косата му беше вълниста и леко разрошена, сякаш току-що бе прекарал пръсти през нея. Устата му изглеждаше мека, млада и леко румена. Виждах изящните очертания на устните. Като че ли видях и леката сянка на обръснатата брада.

Но ефектът беше ужасяващ, защото това не беше човешко същество, нито портрет, нито нечие отражение. Това беше нещо много по-ярко и въпреки това сякаш живо.

Кафявите очи бяха пълни с омраза. Устата потрепна леко от гняв и накрая от ярост.

Съвсем бавно вдигнах кърпичката към устните си и прошепнах:

— Ти ли уби моя приятел? — Рядко съм се чувствал така жив, така сгорещен от опасността. — Е, призрако? — прошепнах отново.

И тогава видях как той отслабва, как губи плътност с всяко движение. Лицето, така красиво моделирано и допреди миг изразяващо силна емоция, бавно изгуби изражението си.

— Няма да се отървеш така лесно от мен, призрако — прошепнах аз. — Имаме две сметки за уреждане, нали така — Петир ван Абел и Стюарт Таунсенд. Поне с това сигурно ще се съгласиш?

Привидението като че не можеше да ми отговори. Внезапно цялото огледало потрепери и се превърна просто в тъмно стъкло, когато някой затвори с трясък вратата към коридора.

По голия под извън китайския килим прозвучаха стъпки. Огледалото беше напълно пусто и отразяваше единствено мебелите и книгите.

Обърнах се и видях млада жена да върви по килима, а очите й бяха втренчени в огледалото. Изглеждаше гневна, объркана, нещастна. Беше Стела. Стоеше пред огледалото, с гръб към мен и се взираше в него. После се обърна.

— Е, можете да разкажете това на приятелите си в Лондон, нали? — рече тя. Изглеждаше на ръба на истерията. — Можете да им кажете какво видяхте!

Видях, че цялата трепери. Леката златна рокличка със слоеве ресни се люлееше. Стела неспокойно стисна чудовищния смарагд, който висеше на шията й.

Понечих да стана, но тя ме спря и веднага седна на дивана вляво от мен. Ръката й легна на коляното ми. Тя се наклони по-близо до мен, толкова близо, че виждах туша по дългите й мигли и пудрата по бузите й. Сякаш в мен се взираше голяма порцеланова кукла, или пък кинозвезда, гола под подобната на паяжина рокля.

— Вижте, можете ли да ме вземете с вас? — рече тя. — В Англия, при онези хора, в Таламаска? Стюарт каза, че може.

— Кажете ми какво се случи с него, и ще ви заведа, където пожелаете.

— Не зная — отвърна тя и очите й отново се напълниха със сълзи. — Чуйте, трябва да се махна оттук. Не съм му направила нищо. Никога не наранявам хората. Господи, не ми ли вярвате? Не можете ли да разберете дали говоря истината?

— Добре. Какво искате да направя?

— Просто ми помогнете! Отведете ме с вас в Англия. Ето, ще си взема паспорта, ще взема и много пари. — И тя отвори едно чекмедже на масичката до канапето и извади оттам голяма пачка двайсетдоларови банкноти. — Ето, можете да купите билети. Ще се срещнем. Тази нощ.

Преди да успея да отговоря, Стела вдигна поглед стресната. Вратата се бе отворила и в библиотеката влезе младото момче, с което беше танцувала. Беше зачервен и много притеснен.

— Стела, търсех те.

— О, миличък, идвам — каза тя, изправи се веднага и ми хвърли многозначителен поглед през рамо. — Иди, моля те, и ми вземи питие, съкровище. — Оправи вратовръзката му, докато му говореше, после го обърна с бърз жест и направо го изблъска към вратата.

Той явно бе много подозрителен, но видимо изключително добре възпитан, защото тръгна да изпълни поръчката й. Щом затвори вратата, тя се върна при мен. Беше зачервена, почти трескава и абсолютно убедителна. Всъщност впечатлението ми от нея беше, че тя е напълно невинен човек, който споделя целия оптимизъм и дързост на „джаз пиленцата“. Изглеждаше автентична, ако разбирате какво искам да кажа.

— Идете на гарата — замоли ме тя. — Вземете билети и ще се срещнем във влака.

— В кой влак и по кое време.

— Не знам в кой влак. — Разпери ръце. — Не знам и по кое време! Трябва да се махна оттук. Вижте, ще дойда с вас.

— Това като че ли е по-добра идея. Можете да ме почакате в таксито, докато си взема нещата от хотела.

— Да, прекрасна идея — прошепна тя. — И ще се махнем оттук с първия влак, а после можем да променим посоката.

— Ами той?

— Кой той? — изуми се тя. — О, имате предвид Пиърс? Пиърс няма да създава никакви проблеми. Той е абсолютно сладурче. Мога да се оправям с Пиърс.

— Знаете, че нямам предвид Пиърс — рекох аз. — Имах предвид мъжа, когото видях преди миг в огледалото и когото вие принудихте да изчезне.

Тя изглеждаше напълно отчаяна, като притиснато в ъгъла животно. Но не мисля, че аз я бях притиснал там.

— Не съм го карала да изчезва — каза тя тихо. — Вие го направихте. — Мъчеше се да се успокои, ръката й се притисна за миг към гърдите. — Той няма да ни спре. Моля ви, повярвайте ми, няма да ни спре.

И точно в този миг Пиърс се върна — отвори вратата и пусна вътре страхотната какофония. Стела пое благодарно чашата шампанско от него и я изпи до половината.

— Ще си поговорим след минутка — каза ми тя сладко. — Само след минутка. Тук ще ви е удобно, нали? Не, всъщност, защо не подишате малко въздух. Излезте на предната веранда, душко, и аз ще дойда да поговорим там.

Пиърс знаеше, че тя е наумила нещо. Гледаше ту нея, ту мен, но очевидно се чувстваше безпомощен. Стела го хвана под ръка и го поведе навън. Погледнах към килима. Пачката беше паднала и парите се бяха пръснали по пода. Събрах ги набързо, върнах ги в чекмеджето и тръгнах към салона.

Точно срещу вратата на библиотеката видях портрет на Жулиен Мейфеър, много красива творба в тежкия и мрачен стил на рембрандовите маслени платна. Дощя ми се да имах време да го разгледам, но минах бързо зад стълбището и започнах да си проправям път през тълпата към предната врата.

Сигурно бяха минали към три минути и аз бях успял да стигна едва до колоната на стълбището, когато го видях отново, или поне ми се стори, че за един ужасен миг зърнах кестенявия мъж от огледалото. Този път той се взираше в мен над нечие рамо от ъгъла на салона.

Опитах се да го открия, но не можах. Хората се блъскаха в мен, сякаш нарочно се опитваха да ми попречат, въпреки че, разбира се, не беше така.

Тогава осъзнах, че някой пред мен сочи стълбите, които вече бях подминал. Само на няколко стъпки от вратата, аз се обърнах и видях на стълбището дете — много красиво русо момиченце. Без съмнение беше Анта, въпреки че изглеждаше доста дребна за осемте си години. Беше облечена с фланелена нощница и беше боса. Плачеше и гледаше през перилата към вратите на предната стая.

Аз също се обърнах и погледнах натам, в същия миг някой въздъхна силно и тълпата се раздели. Уплашени хора се разбягваха от вратата. Един червенокос мъж стоеше на прага вляво от мен и се взираше в стаята. И докато го гледах отмалял от ужас, той вдигна пистолет с дясната си ръка и стреля. Оглушителният трясък разтърси къщата. Хората се паникьосаха. Въздухът се изпълни с писъци. Някой бе паднал пред предната врата, а другите просто го прегазваха и тичаха навън. Всички се опитваха да избягат от къщата.

Видях Стела да лежи на пода в средата на предната стая. Лежеше по гръб, главата й беше извърната на една страна. Взираше се в салона. Аз хукнах напред, но не успях да спра червенокосия мъж, който застанат над нея и стреля отново. По тялото й премина конвулсия, а от едната страна на главата й рукна кръв.

Хванах копелето за ръката, а той стреля отново. Куршумът не я улучи и мина през вратата. Писъците станаха още повече. Някъде се чупеше стъкло. Наистина, прозорците бяха строшени. Някой се опита да хване мъжа изотзад, а аз успях да изтръгна пистолета от ръката му и без да искам настъпих Стела по краката.

Коленичих с пистолета в ръка и го плъзнах силно по пода. Убиецът вяло се опитваше да се пребори с поне шестима мъже. Навсякъде около нас стъклата на прозорците се пръскаха и парчетата валяха върху Стела. Кръвта течеше по врата й и по смарагда на Мейфеър, който сега лежеше накриво върху гърдите й.

Следващото, което си спомням, беше чудовищният трясък на гръмотевица, който изличи оглушителните писъци. Почувствах, че наближава порой, и много скоро го чух как се излива по верандите. После светлините изгаснаха.

Последваха няколко светкавици и на тяхната светлина видях как мъжете влачат убиеца към вратата. До Стела беше коленичила някаква жена, която вдигна безжизнената й ръка за китката и после нададе ужасяващ писък.

Детето също беше влязло в стаята. Стоеше босо и се взираше в майка си. После започна да пищи. Гласът му се извиси пронизително над останалите: „Мамо, мамо“, и сякаш с всеки нов напън то осъзнаваше случилото се все по-дълбоко.

— Някой да изведе детето! — извиках аз. И наистина, някакви хора се събраха около него и се опитаха да го изведат от стаята. Аз се отдръпнах от пътя им и почти с пълзене се добрах до страничния прозорец, който извеждаше на верандата. Блесна още една мълния и видях как някой взима пистолета, после го подаде на друг, а той на трети, който го пое, все едно е живо същество. Впоследствие отпечатъците щяха да станат безполезни, както често става, но пък имаше безброй свидетели. Нямаше причина да оставам в къщата. Обърнах се, прекосих страничната веранда в пороя и излязох на моравата.

Там се бяха скупчили стотици хора, жените плачеха, а мъжете се опитваха да ги заслонят от дъжда със саката си. Всички бяха подгизнали и трепереха, объркани и недоумяващи. Светлините примигнаха за секунда, но нова ужасяваща мълния предвести окончателното им умиране. След миг един прозорец на горния етаж се пръсна в дъжд от искрящи стъкълца и отново избухна паника.

Аз забързах към задната част на имота — исках да си тръгна незабелязано по задния път. Притичах по каменната пътека, изкачих двете стъпала към задния двор около плувния басейн и огледах алеята пред портата.

Дори през пелената на дъжда успях да видя, че вратата е отворена и отвъд нея блещукат мокрите павета на улицата. Гръмотевица изтътна над покривите и една мълния освети зловещо цялата градина с нейните балюстради, високи камелии и плажни кърпи, проснати върху множество столове от метални винкели. Вятърът шибаше безжалостно всичко.

Внезапно чух сирени. Тръгнах към очакващия ме тротоар и мярнах някакъв мъж. Стоеше напълно неподвижен до няколко бананови дръвчета вдясно от портата.

Приближих се още и се вгледах в лицето му. Беше духът, който отново се бе материализирал за мен, но защо, за бога, нямах никаква представа. Сърцето ми туптеше лудо, почувствах моментно замайване и стягане в слепоочията, сякаш кръвообращението ми беше спряло.

Той изглеждаше точно както преди, видях блясъка на тъмната коса и кафявите очи. Видях смътно и дрехите му, които бяха съвсем незабележими, ако не се броеше прекалената им официалност и странната им неяснота. И все пак виждах как проблясват дъждовните капки, които падаха по раменете и реверите, и по косата му.

Но именно лицето му ме втрещи. Беше невероятно променено от страданието, бузите му бяха мокри от безмълвния плач, докато ме гледаше в очите.

— За бога, проговори ми, ако можеш — казах аз; почти същото, което помолих и отчаяния призрак на Стюарт. И вече бях толкова подлуден от станалото, че скочих към него и се опитах да го хвана за ревера, за да го накарам да ми отговори.

Той изчезна. Само че този път усетих как става това. Усетих топлината и внезапното движение на въздуха. Сякаш нещо го изсмука. Банановите дървета се залюляха силно. Вятърът зашиба клоните им и аз вече не бях сигурен какво съм видял и какво съм почувствал. Сърцето ми пропусна удар. Усетих как ми се завива свят. Време беше да се махам оттук.

Забързах нагоре по Честнът стрийт покрай групички ридаещи и зашеметени хора. После продължих надолу по Джаксън авеню, далече от вятъра и дъжда, към абсолютно чистата и спокойна улица, по която хората се движеха явно без да знаят какво се е случило на няколко пресечки по-нагоре. Само след секунди хванах такси за хотела.

Щом пристигнах, събрах вещите си и заедно с пиколото свалих куфарите си във фоайето. Незабавно платих за стаята и хванах такси към гарата, където се качих на среднощния влак за Ню Йорк и в момента съм в спалното си купе.

Ще пусна това писмо възможно най-скоро, а дотогава ще го нося със себе си, с надеждата, че дори с мен да се случи нещо, то ще бъде открито.

Все пак не мисля, че ще стане каквото и да било. Всичко свърши. Историята стигна до ужасния си кървав край и Стюарт беше част от нея. Само Господ знае каква роля е изиграл онзи призрак, но няма да изкушавам демона отново, като се върна назад. Всичките ми инстинкти ми казват веднага да се махам оттук. И ако забравя дори за миг това, разполагам със спомена за Стюарт, който да ми го напомни. Защото на онова стълбище той се опита да ми каже да се махна от къщата.

Ако не успеем да се видим в Лондон, моля ви, приемете съвета ми. Не изпращайте друг на онова място. Поне засега. Наблюдавайте и чакайте, както гласи и нашето мото. Разгледайте доказателствата, опитайте се да извлечете някакви поуки от случилото се. И най-вече — проучете добре досието на вещиците Мейфеър. Проучете го в дълбочина и подредете материалите.

Лично аз смятам, че нито Лашър, нито Стела имат нещо общо със смъртта на Стюарт. И все пак останките му са под онзи покрив.

Съветът обаче може да разгледа данните на спокойствие. И отново повтарям — не изпращайте никого.

Не можем да се надяваме на възмездие в съда по отношение на Стюарт. Не можем да се надяваме на законово разрешаване на проблема. Дори при разследването, което неизбежно ще последва ужаса от тази нощ, няма да бъде предприет обиск на къщата и имота на Мейфеър. Как можем ние да се надяваме да предприемем подобно нещо?

Но Стюарт никога няма да бъде забравен. И аз съм достатъчно мъж, дори в заника на живота си, за да вярвам, че трябва да има възмездие както за него, така и за Петир. Въпреки че не зная върху кого ще се стовари то.

Не говоря за отмъщение. Говоря за разкриване, за разрешение на проблема. Говоря за последната, разобличителна светлина на истината.

Тези хора, тези Мейфеър, вече не знаят кои са всъщност. Твърдя, че младата жена беше невинна. Убеден съм в това. Но ние знаем. Ние знаем. И Лашър знае. А кой е Лашър? Кой е призракът, който реши да ми покаже болката си; който избра да ми покаже дори сълзите си?"

Артър пуснал това писмо от Сейнт Луис, Мисури. Едно написано под индиго копие било изпратено два дни по-късно от Ню Йорк с кратък послепис, в който Артър съобщавал, че е резервирал каюта в кораб за Англия и ще отпътува в края на седмицата.

След два дни в морето Артър позвънил на корабния лекар и се оплакал от болки в гърдите. Помолил за лекарство за стомашно разстройство. След половин час лекарят го открил мъртъв, очевидно от инфаркт. Било шест и половина вечерта на седми септември хиляда деветстотин двайсет и девета година.

Артър написал още едно кратко писмо на кораба в деня преди смъртта си. То било открито в джоба му, когато го намерили.

В него той казва, че не се чувства добре и страда от ужасни пристъпи на морска болест, каквито не бил изпитвал от години. Дори на няколко пъти започвал да се опасява, че е сериозно болен и няма да види вече метрополията.

„Има толкова неща за Мейфеър, които искам да обсъдя с вас. Толкова много идеи ми минават през главата. Ами ако отведем този дух? Ако го поканим да дойде при нас?

Но каквото и да правите, не изпращайте друг в Ню Орлиънс — не сега, не и докато онази жена, Карлота Мейфеър, е жива.“

Двадесет и едно

Той я целуна, докато галеше гърдите й. Удоволствието беше толкова голямо. Парализиращо. Тя се опита да повдигне глава, но не можа да помръдне. Несекващият рев на самолетните двигатели я унасяше. Да, това беше сън. И все пак изглеждаше толкова реален. Тя отново потъна в него. Само след четирийсет и пет минути щяха да кацнат на международното летище на Ню Орлиънс. Трябваше да се опита да се събуди. Но тогава той я целуна отново, езикът му нежно се плъзна в устата й, а пръстите му докосваха зърната й, щипеха ги, сякаш беше гола под малкото вълнено одеяло. О, той знаеше как да го направи, щипеше ги бавно, но силно. Тя се извърна към прозореца, въздъхна и опря колене в стената на кабината. Никой не я забеляза. Първа класа беше почти празна. Почти пристигаха.

Той отново ощипа зърната й, само че малко по-силно, о, беше толкова прекрасно. Не можеш да си твърде груб, наистина. Притисни по-силно устни към моите. Изпълни ме с езика си. Тя отвори уста срещу неговата, а пръстите му докоснаха косата й и изпратиха ново, неочаквано усещане през нея, като леко изтръпване. Беше истинско чудо — усещанията й някак се смесваха, като меки и все пак ярки цветове, тръпки пълзяха по голия й гръб и по ръцете й, а плътта между краката й гореше и пулсираше. Ела в мен! Искам да ме изпълниш, да, с език, ела в мен целия, хайде! Той беше огромен и все пак гладък, окъпан от нейните сокове.

Тя свърши тихо, трепереше под одеялото, косата й бе паднала на лицето. Смътно осъзнаваше, че не е гола, че наоколо няма никой, който да я докосва, никой не би могъл да й достави такова удоволствие. И все пак то продължаваше, сърцето й щеше да замре, кръвта й пулсираше в лицето, по хълбоците и прасците й се разливаха вълни.

Ще умреш, ако това не престане, Роуан. Ръката му докосна бузата й. Той целуна клепачите й. Обичам те…

Тя внезапно отвори очи. В първия миг не можа да види нищо. После различи кабината. Малката завеска беше дръпната и всичко наоколо изглеждаше сияйно сиво и потънало в шума на двигателите. Вълните още минаваха през нея. Тя се облегна в голямото меко самолетно кресло и им се отдаде. Бяха като красиво модулирани електрошокове, погледът й се зарея в тавана, докато се опитваше да задържи очите си отворени, да се събуди.

Господи, как ли изглеждаше след такава оргия? Лицето й сигурно беше зачервено.

Седна много бавно и прибра назад косата си. Опита се да извика отново съня, но не заради усещанията, а заради информация, опитваше се да стигне до ядрото му, да разбере с кого бе правила любов. Не беше Майкъл. Не. И точно това бе най-лошото.

„Господи, помисли си. Изневерих му, и то с никого. Колко странно.“ Притисна бузите си с ръце. Горяха. Все още усещаше прекрасните омаломощаващи тръпки.

— Кога ще пристигнем в Ню Орлиънс? — попита тя минаващата стюардеса.

— След трийсет минути. Закопчахте ли колана си?

Тя се облегна назад и закопча колана. После се отпусна, прекрасно изтръпнала. Но как бе възможно един сън да стори това? Как можеше един сън да стигне толкова далече?

Когато беше на тринайсет, често сънуваше такива неща, преди да разбере, че са нещо естествено. Но винаги се събуждаше преди края. Винаги. Този път сънят просто бе поел свой собствен курс. И странното бе, че тя се чувстваше така, сякаш любовникът от съня й я беше изнасилил. Това вече беше истински абсурд. Но чувството беше неприятно и много силно.

Насилена…

Сложи ръце върху гърдите си под одеялото, сякаш да ги защити. Но това беше нелепо. Нямаше никакво изнасилване.

— Искате ли питие, преди да кацнем?

— Не, само кафе — отвърна Роуан и затвори очи. Кой можеше да е този любовник от сънищата? Нямаше лице, нямаше име. Само усещането за някой по-деликатен от Майкъл, някой почти безплътен, или поне само тази дума й дойде наум. Мъжът й бе говорил, в това беше сигурна, само дето беше забравила всичко. Остана само споменът за усещането.

Щом седна напред да изпие кафето, осъзна, че леко я боли между краката. Вероятно беше последствие от мощните мускулни контракции. Слава богу, че нямаше никой наблизо, нито на мястото до нея, нито от другата страна на пътечката. Но тя не би позволила да се стигне толкова далече, ако не беше скрита под одеялото. Ако можеше да се накара да се събуди, де. Ако имаше някакъв избор.

Толкова й се спеше!

Отпи бавно от кафето и вдигна белия пластмасов сенник.

Под нея се разкри зелена мочурлива земя под ярко следобедно слънце. И една подобна на змия тъмнокафява река, която се извиваше около далечния град. Усети някакво замайване. Ревът на двигателите като че стана по-силен със снижаването на самолета.

Не искаше да мисли повече за съня. Наистина й се щеше да не се беше случвало. Всъщност изведнъж той й се стори ужасно отвратителен, чувстваше се някак омърсена, изморена и гневна. Дори погнусена. Искаше да мисли за майка си, за това как ще види Майкъл.

Беше се обадила на Джери Лониган от Далас. Ритуалната зала била отворена. Братовчедите вече пристигали. Обаждали се цяла сутрин. Службата била насрочена за три следобед, затова да не се притеснява. Можела да дойде направо от хотел „Пончартрейн“, когато пристигне.

— Къде си, Майкъл? — прошепна тя, отново се отпусна назад и затвори очи.

Част втора

Продължение

Двайсет и две

Досие на вещиците Мейфеър

Част 8

Семейството от 1929 до 1956 година

Последствията от смъртта на Стела

През октомври и ноември 1929 година стоковият пазар претърпява срив и светът навлиза в Голямата депресия. Безумието на двайсетте е към края си. Богаташите губят състоянията си. Мултимилионери скачат от прозорците. Идва време на ново и нежелано пуританство, като неизбежна културна реакция срещу разгула на двайсетте. Късите поли и вечно пияните богаташи, както и наситените със сексуалност картини и книги излизат от мода.

В къщата на семейство Мейфеър на Първа улица в Ню Орлиънс светлините отслабнали след смъртта на Стела и никога вече не изгрели отново. Свещи озарявали отворения й ковчег в двойния салон. Когато скоро след това бил погребан и Лайънъл, брат й, който я бил прострелял с два куршума пред множество свидетели, в къщата нямало никакво поклонение — ковчегът бил поставен в стерилната погребална зала на Мегазин стрийт, няколко пресечки по-надолу.

Шест месеца след смъртта на Лайънъл мебелите на Стела в стил Ар деко, множеството модерни картини и безбройните плочи с джаз, рагтайм и блус, изчезнали от стаите на къщата. Онова, което не потънало в огромните тавански помещения, било изхвърлено на улицата.

Безброй старомодни викториански мебели, складирани след разрушаването на Ривърбенд, били извадени от тавана и подредени в стаите. На прозорците откъм Честнът стрийт били сложени капаци, които никога вече нямало да бъдат отворени.

Но тези промени имали малко общо с края на безумието през двайсетте, със срива на стоковия пазар или пък с Голямата депресия.

Семейната фирма „Мейфеър и Мейфеър“ отдавна била изтеглила огромните си инвестиции от железниците и от нестабилния стоков пазар. Още през 1924 година Мейфеър продавали всичките си земи във Флорида с невероятна печалба. Но все още държали земите в Калифорния, защото те тепърва щели да носят голяма печалба. С милиони, инвестирани в злато, швейцарски франкове, южноафрикански златни мини и безброй други печеливши инвестиции, семейството отново било в позиция да заема пари на приятели и далечни сродници, изгубили всичко.

То така и направило — заемало пари наляво-надясно, вливало свежа кръв в невъобразимо огромния организъм от политически и социални връзки, и все така се пазело от намеса от какъвто и да било характер в него.

Лайънъл Мейфеър така и не бил разпитан дори от един-единствен полицай защо е убил Стела. Два часа след смъртта й той вече бил пациент в частна психиатрия, където през следващите дни лекарите уморено слушали неговите безсмислици за демона, който бродел из стаите на къщата на Първа улица, и за малката Анта, която го пускала в леглото си.

„Той спеше с нея, сигурен съм. Правеше го през цялото време. А мама вече я нямаше, разбирате ли, вече нямаше никой. Само Карлота постоянно се караше със Стела. О, не можете да си представите крясъците, затръшването на врати. Бяхме като къща, пълна с изоставени от майка си деца. Голямата ми сестра Бел все стискаше куклата си и плачеше. Милата Мили, горката Мили, говореше на розите си на страничната веранда и клатеше глава. Карлота, която се опитваше да заема мястото на майка, и все не успяваше да го направи. Тя е твърде слаба в сравнение с нея. Стела я замеряше с разни неща. Крещеше истерично: «Искаш да ме заключиш в стаята ми!».

Същински деца, казвам ви, това бяхме ние. Аз чуках на вратата й, а Пиърс беше вътре с нея! Знаех го. И всичко това — посред бял ден. Тя лягаше до мен, а той с Анта, видях го. Виждах го през цялото време! Видях го! Видях ги заедно в градината. Но тя знаеше, знаеше през цялото време, че той е с Анта. Позволяваше това да се случва.

«Нима ще му позволиш да я има?» — питаше Карлота. Как, по дяволите, можех да я спра? Тя нямаше как да бъде спряна. Анта беше под дървото и пееше с него, хвърляше цветя във въздуха, а той ги караше да се реят. Видях го! Виждал съм го безброй пъти! Чувах я как се смее. Така се смееше Стела навремето! И какво направи майка, за бога! О, боже, нима не разбирате. Къща, пълна с деца. И защо бяхме деца? Защото не знаехме как да бъдем лоши. А майка знаеше ли? Жулиен знаеше ли?

Знаете ли защо Бел е идиот? Защото е дете на кръвосмешение! И Милата Мили не е по-различна! Боже, знаете ли, че Мили е дъщеря на Жулиен! О, да, така е! Господ ми е свидетел. И тя го вижда, но лъже. Зная, че го вижда.

«Остави я на мира — казваше ми Стела. — Това няма значение.» Зная, че Мили може да го вижда. Зная, че може да го вижда. Те носеха каси шампанско за нейното празненство. Каса след каса, а Стела все танцуваше на музиката от грамофона. «Просто се опитай да се държиш добре на празненството, нали, Лайънъл.» За бога! Никой ли не виждаше какво става?

А Карл все говореше, че ще изпрати Стела в Европа! Как можеше някой да накара Стела да направи каквото и да било! И какво значение щеше да има, ако Стела иде в Европа? Опитах се да кажа на Пиърс. Стиснах това момченце за гушата и му казах: «Ще те накарам да ме послушаш». Трябваше да застрелям и него, но не можах. Трябваше, за бога, защо ме спряха! «Не виждаш ли, че сега той превзема Анта! Сляп ли си?» Това му казах. Кажете ми, всички ли са слепи!“

И така нататък и така нататък, все в тоя дух дни наред. Горният фрагмент е записан дословно от лекаря в болничното досие, а след него има бележка, че „пациентът продължава да говори за «нея» и «него», като явно смята, че един от тях е демонът“. Или „отново започна да бълнува неразбираемо, настоява, че някой го е принудил да стигне до това, но не става ясно кой.“

В навечерието на погребението на Стела, три дни след убийството, Лайънъл се опитал да избяга, но го заловили и оттогава го държали постоянно в усмирителна риза.

— Не мога да разбера как успяха да закърпят Стела, но тя изглеждаше наистина прекрасно — казал един от братовчедите много по-късно.

— Това наистина беше последното празненство на Стела. Тя беше оставила подробни инструкции как точно да бъде организирано погребението. Знаете ли какво чух по-късно? Че е написала всичко, когато била на тринайсет. Представяте ли си, що за романтични идеи за едно тринайсетгодишно дете!

Юридическите слухове обаче говорят друго. Инструкциите на Стела за погребението й (които нямали никаква юридическа стойност) били включени към завещанието й, което тя написала през 1925 година след смъртта на Мери Бет. И въпреки целия им романтичен ефект те били съвсем прости. Поклонението да се извърши в къщата. Да се съобщи на цветарите, че „предпочитаните цветя“ са кала или някакъв друг вид бяла лилия. Приземният етаж да бъде осветен единствено със свещи. Да бъде сервирано вино. Бдението да продължи от момента на полагане на ковчега в салона до отнасянето му в църквата за погребалната служба.

Но по всички стандарти било романтично това, че Стела била облечена в бяло в отворен ковчег в предния край на дългия салон. А десетките восъчни свещи хвърляли доста живописна светлина.

— Знаете ли на какво приличаше? — казва един от братовчедите. — На майска процесия! Да, с всичките тези лилии, с този аромат, и Стела, като истинска Майска кралица в бяло.

Кортланд, Баркли и Гарланд посрещали братовчедите, които идвали със стотици. На Пиърс било позволено да изкаже съболезнованията си, но веднага след това бил изпратен при семейството на майка си в Ню Йорк. Огледалата били закрити по стара ирландска традиция, въпреки че никой така и не разбрал по чие нареждане.

На погребалната меса дошли дори още повече хора, защото братовчедите, които Стела не канела на Първа улица приживе, дошли директно в църквата. Тълпата на гробището била многолюдна като на погребението на Мери Бет.

— Сигурно разбирате, че скандалът беше огромен! — казва Ъруин Дандрич. — Това беше убийството на годината! А и Стела си беше Стела. За някои хора не съществуваше по-интересно нещо. Знаете ли, че в самата нощ на убийството двама различни млади мъже от моето обкръжение се влюбиха в нея! Можете ли да си представите? И двамата не я бяха виждали преди и онази нощ се скараха за нея. Единият настояваше, че другият трябва да му отстъпи шанса да си опита късмета, а онзи казваше, че първи заговорил за нея. Боже господи, партито бе започнало в седем, а до осем и половина тя вече беше мъртва!

Нощта след погребението на Стела Лайънъл се събудил с писъци в лудницата.

„Той е тук, не иска да ме остави на мира.“

Останал в усмирителна риза до края на седмицата и накрая, на четвърти ноември, бил преместен в тапицирана килия. Докато лекарите спорели дали да му приложат електрошок, или просто да го държат упоен, Лайънъл клечал в ъгъла, неспособен да освободи ръцете си от усмирителната риза, скимтял и се опитвал да извръща глава от невидимия си мъчител.

Сестрите разказали на Ъруин Дандрич, че той крещял на Стела да му помогне.

„Той ще ме подлуди. О, защо, за бога, просто не ме убие? Стела, помогни ми. Стела, кажи му да ме убие.“

Коридорите кънтели от писъците му.

— Не исках да му слагам повече инжекции — казала на Дандрич една от сестрите. — Той като че никога не спеше. Непрестанно се бореше с демоните си, мърмореше и проклинаше. Така беше по-лошо за него, струва ми се.

„Той е обявен за напълно и неизлечимо луд — пише един от частните ни детективи. — Разбира се, ако беше излекуван, може би щеше да бъде изправен пред съда за убийството. Господ знае какво е казала Карлота на властите. Вероятно нищо. Вероятно никой нищо не е и питал.“

Сутринта на шести ноември, сам и оставен без наблюдение, Лайънъл очевидно получил гърч и умрял от задушаване, защото си глътнал езика. Нямало никакво бдение в погребалната зала на Мегазин стрийт. Братовчедите били върнати сутринта на погребението, като им било казано да идат направо на службата в „Свети Алфонс“. Там пък специално наетите организатори на погребението им казали да продължават към гробището, защото госпожица Карлота искала всичко да е по-тихо.

Въпреки това те се събрали пред портата на гробището откъм Притама стрийт и гледали отдалече как ковчегът на Лайънъл е положен до този на Стела.

Семейната легенда:

„Всичко беше свършило и всичко го знаеха. Горкият Пиърс все пак успя да преживее станалото. Учи малко в Колумбийския университет, а на следващата година влезе в Харвард, но чак до смъртта му никой не споменаваше Стела в негово присъствие. И как само мразеше Карлота. Единственият път, когато го чух да й проговаря, й каза, че тя е виновна. Трябвало да дръпне лично спусъка.“

Пиърс не само че се възстановил, но и станал много способен адвокат, като играл важна роля в управлението и увеличаването на богатството на Мейфеър в продължение на десетилетия. Той умрял през 1986 година. Синът му, Райън Мейфеър, роден през 1936 година, е гръбнакът на „Мейфеър и Мейфеър“ днес. Младият Пиърс, синът на Райън, в момента е най-обещаващият млад адвокат във фирмата.

Но братовчедите, които казали „Всичко свърши“, били прави.

Със смъртта на Стела силата на вещиците Мейфеър била напълно прекършена. Стела била първата от надарените наследници на Дебора, която умряла млада. Тя била и първата, която умряла от насилствена смърт. Никога вече след това вещица Мейфеър не управлявала в къщата на Първа улица, нито пък имала контрол върху управлението на завещанието. Всъщност сегашната наследница е просто безмълвен кататоник, а нейната дъщеря — Роуан Мейфеър — е млад неврохирург и живее на две хиляди мили от Първа улица. Освен това тя не знае нищо за майка си, за наследството си, за дарбите на предците си или за дома си.

Как се е стигнало дотук и кой може да бъде обвиняван? Това са въпроси, над които можем вечно да си блъскаме главите. Но преди да ги разгледаме по-подробно, нека се върнем малко назад и да видим каква позиция възприема Таламаска след смъртта на Артър Лангтри.

Статус на разследването през 1929 г.

На тялото на Артър Лангтри така и не била направена аутопсия. Останките му били погребани в Англия в гробището на Таламаска, както той отдавна бе пожелал. Няма никакво доказателство да е умрял от насилствена смърт; всъщност последното му писмо, което описва убийството на Стела, показвало, че той вече страда от проблеми със сърцето. Някой може да каже, че стресът, който Лангтри преживял в Ню Орлиънс, е бил капката, преляла чашата. Вероятно той е можел да живее още, ако не бил отишъл там. От друга страна, той не се бил оттеглил от активна служба и може би е щял да срещне смъртта си при някой друг случай.

Управляващият съвет на Таламаска обаче сметнал смъртта на Артър Лангтри за още един от нещастните случаи около вещиците Мейфеър. Свидетелството на Артър, че е видял призрака на Стюарт, било прието от опитните изследователи като доказателство, че Стюарт е умрял в къщата на Мейфеър.

Но Таламаска искала да разбере как точно е станало това. Дали Карлота го бе убила? И ако е било така, защо?

Само че имало доста основания срещу подозрението, че Карлота може да е убиецът. Вероятно вече е очевидно защо и ще става още по-очевидно в течение на нашия разказ. Карлота цял живот е била католичка, безрезервно честен адвокат, както и почтен гражданин. Тя усилено се противопоставяла на Стела, защото очевидно се опитвала да й наложи собствените си морални убеждения, или поне така смятали членовете на семейството, приятелите и дори странични наблюдатели.

От друга страна, поне десетина души твърдят, че Карлота е накарала Лайънъл да застреля Стела, като дори е сложила пистолета в ръката му.

Дори и тя да е дала пистолета на Лайънъл, подобен емоционален и публичен акт като убийството на Стела е нещо съвсем различно от тайно и хладнокръвно убийство на непознат.

Възможно ли е Лайънъл да е убиецът на Стюарт Таунсенд? Или пък самата Стела? И как бихме могли да управляваме Лашър? Ако това същество наистина има индивидуалност и история, същински профил, както казваме в съвременния свят, тогава убийството на Таунсенд не пасва ли повече на методите на призрака, отколкото на когото и да било друг от къщата?

За нещастие никоя от тези теории не може да бъде доказана и със сигурност на прислугата в къщата е било платено да твърди, че Стюарт Таунсенд никога не е бил там.

Вероятно най-приемлив е сценарият, в който са замесени всички заподозрени. Може Стела да е поканила Таунсенд на Първа улица, където той е срещнал смъртта си чрез намесата на Лашър. Ами ако паникьосаната Стела се е обърнала към Карлота или Лайънъл, или дори към Пиърс за помощ да скрие тялото и да се погрижат никой в хотела да не каже и дума?

За нещастие този сценарий, както и останалите, оставя твърде много въпроси. Защо, например, Карлота би участвала в подобно злодеяние? Не е ли можела да използва смъртта на Таунсенд, за да се отърве веднъж завинаги от малката си сестра? А колкото до Пиърс, почти невероятно е такъв невинен младеж да участва в подобно нещо. (Пиърс винаги е живял почтен живот.) А колкото до Лайънъл, трябва да си зададем въпроса: ако той е знаел за смъртта или изчезването на Стюарт, какво би го спряло да разкаже и за него, когато вече е „неизлечимо луд“? Той със сигурност е казал достатъчно за всичко останало, случило се на Първа улица, или поне така говорят записките.

И накрая можем да попитаме: ако някой от тези малко вероятни заподозрени наистина е помогнал на Стела да зарови тялото в задния двор, защо ще си прави труда да прибира вещите на Таунсенд от хотела и да подкупва персонала да не казва, че е бил там?

Погледнато в ретроспекция, вероятно от Таламаска са сгрешили, като са изоставили разследването на смъртта на Стюарт, защото никой не е настоявал пред полицията да продължи работата по случая. Всъщност настоявали сме. И семейството на Стюарт настоявало, когато научило за изчезването му. Но както една изтъкната адвокатска фирма в Ню Орлиънс информирала доктор Таунсенд: „Нямаме абсолютно нищо, за да продължим. Не можем да докажем, че този млад мъж изобщо е бил тук!“.

В дните след убийството на Стела никой не искал да безпокои Мейфеър с още въпроси за мистериозния тексасец от Англия. Нашите детективи, включително и най-добрите в бизнеса, не успели да накарат никой от хотела да проговори, нито пък да открият и следа към онзи, който им е платил. Глупаво е да се мисли, че полицията е щяла да се справи по-добре.

Има обаче едно много интересно „мнение“ на съвременниците, което трябва да отбележим, преди да изоставим това престъпление като неразкрито; и това е последният коментар на Ъруин Дандрич по случая. Той разговарял с един от нашите частни детективи във Френския квартал по Коледа на 1929 година.

„Ще ви кажа каква е тайната към разбирането на това семейство — казал Дандрич. — Наблюдавам ги от години. Не само заради вашите странни птици от Лондон. Наблюдавам ги така, както ги наблюдават всички останали — винаги се чудя какво се случва зад спуснатите завеси. Тайната е, че Карлота Мейфеър не е абсолютно порядъчната ревностна католичка, за каквато винаги се е представяла. Има нещо мистериозно и зло около тази жена. Тя е деструктивна и отмъстителна. Готова е по-скоро да гледа как малката Анта полудява, отколкото да й позволи да израсне като Стела. Предпочита да гледа онази къща мрачна и изоставена, отколкото да остави хората да се забавляват.“

На повърхността тези забележки изглеждат опростенчески, но може би в тях има повече истина, отколкото можем да предположим. Пред света Карлота Мейфеър винаги се е представяла за порядъчна, разсъдлива и добродетелна. От 1929 година тя присъства на всяка служба в „Богородица на безкрайната благодат“ на Притама стрийт, прави щедри дарения на църквата и нейните организации, и въпреки че води лична война с „Мейфеър и Мейфеър“ по управлението на парите на Анта, тя винаги е щедра към нея самата. Заема пари на всекиго и на всички нуждаещи се Мейфеър. Изпраща скромни подаръци за рождени дни, сватби, кръщенета, дипломирания и присъства на погребенията, дори от време на време кани братовчеди на обяд или чай.

За онези, които били така горчиво обидени от Стела, Карлота е добра жена, пазителката на къщата на Първа улица, която самопожертвувателно се грижи за лудата дъщеря на Стела и за другите си подопечни — Милата Мили, Нанси и Бел.

Тя никога не е била критикувана заради това, че не отваря къщата за сродниците си или пък отказва да възобнови семейните срещи. Напротив, всички разбирали, че отговорностите й са твърде много. Никой не искал да я ангажира още повече. И наистина, с течение на времето тя станала нещо като светица за семейството.

Моето мнение — ако мога да го споделя — след четирийсет години изследване на това семейство е, че в думите на Ъруин Дандрич за нея има много истина. Личното ми убеждение е, че тя е не по-малка мистерия от Мери Бет или Жулиен. Ние само драскаме по повърхността на онова, което се случва в къщата на Първа улица.

Доизясняване на позицията на ордена

През 1929 година орденът решил в бъдеще да не се осъществява друг личен контакт.

Нашият директор, Евън Невил, смятал, че, първо и най-важно, трябва да последват съвета на Артър Лангтри, и второ — да се вземе на сериозно предупреждението на призрака на Стюарт Таунсенд. Освен това в бъдеще трябвало да се стои надалече от семейство Мейфеър.

Неколцина по-млади членове на съвета смятали обаче, че трябва да поддържат контакт чрез писма с Карлота Мейфеър. Каква вреда можело да има от това, спорели те, и какво право имаме ние да не й предоставяме информацията си? Но защо трябвало да й се дава тази информация? Как ще бъде обяснено съществуването й? Трябвало да се подготви нещо като резюме. Със сигурност най-ранните записи — писмата на Петир ван Абел — трябвало да й бъдат предоставени, заедно с генеалогичните таблици, изработени от ордена.

Това предизвикало яростен и жлъчен дебат. По-старите членове на ордена напомнили на по-младите си братя, че е вероятно точно Карлота Мейфеър да е отговорна за смъртта на Стюарт Таунсенд и още по-вероятно — за смъртта на сестра си Стела. Какво задължение бихме могли да имаме към такъв човек? Подобно разкритие трябвало да бъде направено пред Анта, но за това и дума не можело да става, докато тя не стане на двайсет и една години.

Пък и без да има наш човек на място, как точно тази информация щяла да бъде предадена на Карлота Мейфеър и що за информация щяла да е тя?

През 1929 година описанието на историята на семейство Мейфеър все още не било готово за „чужди очи“. При подготовката на това дискретно резюме всички имена на свидетели и изследователи трябвало да се заличат, и отново — защо изобщо подобно нещо да бъде давано на Карлота? Какво щяла да прави тя с него? Как би могла да го използва по отношение на Анта? Каква ще е нейната реакция? И ако дадем тази история на Карлота, защо да не я дадем и на Кортланд, и братята му? Всъщност защо да не я дадем на всички членове на рода? И ако направим това, какъв би бил ефектът от нея върху тези хора? Какво право имаме да предприемаме подобна грандиозна интервенция в техния живот?

Наистина природата на тази история била така особена, че тя включвала толкова странни и привидно мистериозни материали, на които никакво резюме не можело да бъде направено.

… И така нататък и така нататък. Дебатът ставал все по-ожесточен.

Както винаги в подобни времена, правилата, целите и етиката на Таламаска били напълно преоценени. Орденът бил принуден да потвърди пред самия себе си, че историята на семейство Мейфеър — заради нейната дължина и детайлност — е безценна за нас, като изучаващи окултното хора, и че ние трябва да продължим да събираме информация за него, без значение какво говорят по-младите членове за етиката и прочие. Но опитът да се осъществи „контакт“ се оказал огромна грешка. Трябвало да се изчака Анта Мейфеър да стане на двайсет и една и тогава много внимателно щял да бъде осъществен повторен контакт от онзи, когото орденът избере.

Когато съветът продължил да спори, станало ясно, че почти никой в ордена — включително и Евън Невил — не знае цялата история на вещиците Мейфеър. Всъщност разразил се значителен спор не само за това какво и как да се направи, но и за това какво и кога всъщност се е случило в семейство Мейфеър. Досието било твърде голямо и объркано, за да може да бъде прегледано ефективно за приемлив период от време.

Очевидно Таламаска трябвало да открие някой свой член, който да поеме досието на вещиците Мейфеър като своя единствена задача — някой, способен да проучи материалите в детайли и тогава да вземе интелигентни и отговорни решения за бъдещата работа на терен. Като се имала предвид трагичната смърт на Стюарт Таунсенд, било решено този човек да е не само много вещ в изследователската работа, но и да има богат опит в полевата работа. Всъщност той трябвало да докаже, че е запознат добре с досието, като обедини всички материали в него в едно дълго, последователно и четивно повествование. Тогава и само тогава този човек щял да получи разрешение да разшири проучванията за семейство Мейфеър чрез по-директно разследване, с намерението накрая да бъде осъществен личен контакт.

С две думи, огромната задача да се резюмира досието в едно повествование била възприета като необходима подготовка за полева работа. И този подход е изключително мъдър.

Единственото тъжно нещо в целия план било, че подобен човек не бил открит в ордена чак до 1953 година, а през това време Анта Мейфеър срещнала печалния си край. Наследницата на завещанието била бледо дванайсетгодишно момиченце, вече изключено от училище, задето говорило с невидимия си приятел и карало цветята да се реят из въздуха, или пък намирало изгубени вещи и четяло мисли.

— Тя се казва Деидре — каза Евън Невил, а лицето му бе белязано от тревога и печал. — Расте в онази мрачна къща точно като майка си, сам-сама с онези стари жени и само Бог знае какво им е известно за миналото им, за силите й и за онзи призрак, който вече е забелязван около детето.

Младият член на Таламаска, много запален по случая от един по-ранен разговор и чел доста напосоки документите от досието Мейфеър, решава да се заеме незабавно с тази работа.

Тъй като, очевидно, аз съм този член, ще направя пауза, преди да продължа с кратката и тъжна история на Анта Мейфеър, за да представя самия себе си.

Авторът на този разказ

Аарън Лайтнър се появява на сцената

Пълната ми биография може да се намери в досие с името „Аарън Лайтнър“. За целите на този разказ следващата информация е повече от достатъчна.

Роден съм в Лондон през 1921 година. Станах пълноправен член на ордена през 1943 година, когато завърших Оксфорд, но работя с Таламаска още от седемгодишен и живея в метрополията, откакто навърших шестнайсет.

Всъщност към ордена се обърнали моят баща англичанин (латинист и преводач) и майка ми — американка, учителка по пиано — когато съм бил на шест години. Моята плашеща дарба за телекинеза ги принудила да потърсят външна помощ. Можех да местя обекти само като се концентрирах върху тях и им кажех да го направят. И въпреки че тази ми дарба никога не е била много силна, тя явно доста е притеснявала онези, които са виждали проявленията й.

Моите загрижени родители подозирали, че тази сила върви редом с други психични способности, в което наистина успели на няколко пъти да се уверят, макар и само за миг. Водели ме при неколцина психиатри във връзка с тези странни феномени и накрая един от тях им казал: „Заведете го в Таламаска. Силите му са истински, а единствено там знаят как да работят с такива хора“.

Орденът с удоволствие приел да обсъди въпроса с родителите ми, които били извънредно облекчени. „Ако се опитате да потиснете силите на сина си — казал Евън Невил, — няма да постигнете нищо. Всъщност така ще рискувате щастието му. Нека ние работим с него. Нека ние го учим как да контролира и използва психичните си способности.“ И макар и неохотно, родителите ми се съгласили с него.

Тогава започнах да прекарвам всяка неделя в метрополията до Лондон и когато станах на десет оставах там през уикендите и през цялото лято. Баща ми и майка ми често ме посещаваха. През 1935 година татко започна да прави преводи за Таламаска на нейните стари и вече разпадащи се латински документи. Той работи за ордена до смъртта си през 1972 година, когато вече като вдовец живееше в метрополията. И двамата ми родители обичаха Голямата справочна библиотека в метрополията и въпреки че никога не пожелаха да станат официални членове на ордена, той се превърна в част от живота им във всеки смисъл на думата. Никога не ме спираха, макар да виждаха, че аз се увличам все повече по него, само настояваха да завърша образованието си и да не позволявам „специалните ми сили“ да ме откъснат завинаги от „нормалния свят“.

Телекинетичната ми дарба никога не стана много силна, но с помощта на приятелите си от ордена аз започнах да разбирам, че при определени обстоятелства мога да чета мислите на хората. Научих се и да скривам своите мисли и чувства от останалите, научих се как да предоставям силите си на хората, когато и където е подходящо, и как да ги използвам предимно за конструктивни цели.

Никога не съм бил онова, което останалите наричат екстрасенс. Наистина моята ограничена способност да чета мисли ми върши много добра работа при разследванията за Таламаска, особено в опасни ситуации. Телекинетичната ми способност рядко ми е влизала в употреба.

Когато станах на осемнайсет, вече бях отдал на ордена и живота, и целите си. Не можех да си представя света без Таламаска. Интересите ми бяха интересите на ордена и аз бях погълнат напълно от неговия дух. Без значение в кое училище учех, без значение колко много пътувах с родителите си или със съучениците си, орденът си остана моят истински дом.

Когато завърших Оксфорд, бях приет като пълноправен член, но фактически вече бях такъв от доста време. Любимата ми област винаги са били големите семейства на вещици. Бях прочел много и за преследванията им. А онези, които напълно пасваха на нашата дефиниция за вещица, ме очароваха извънмерно.

Първата ми полева работа бе във връзка с едно семейство на вещици в Италия. Тогава мой водач беше Илейн Барет, която по онова време и много години след това бе най-способната изследователка на вещици в нашия орден.

Точно тя ме запозна със случая на вещиците Мейфеър, и то в един обикновен разговор след вечеря. Тогава ми разказа за първи път и какво се е случило с Петир ван Абел, Стюарт Таунсенд и Артър Лангтри. Подтикна ме да започна да чета досието за Мейфеър в свободното си време. Много нощи поред през лятото и зимата на 1945 година аз заспивах с разхвърляните документи за Мейфеър из цялата ми спалня. Вече бях започнал да си водя записки за това повествование.

Хиляда деветстотин четиридесет и седма обаче, ме отдели напълно от метрополията и досието на Мейфеър, защото започнах полева работа с Илейн. Чак по-късно осъзнах, че онези години са ми предоставили точно опита, от който се нуждаех за авантюрата със семейството, която щеше да се превърне в делото на живота ми.

Официално случаят ми бе възложен през петдесет и трета. „Започни описанието и когато му придадеш някаква приемлива форма, ще обсъдим дали да те изпратим в Ню Орлиънс да видиш лично обитателите на къщата на Първа улица.“

Отново и отново ми бе напомняно, че каквито и аспирации към досието да имам, въпросът дали ще продължа ще бъде внимателно обмислен. Анта Мейфеър бе умряла от насилствена смърт, както и бащата на нейната дъщеря Деидре. Така бе умрял и един братовчед Мейфеър от Ню Йорк — доктор Корнел Мейфеър — който отишъл в Ню Орлиънс през четирийсет и пета, специално за да види едногодишната Деидре и да се увери в твърденията на Карлота, че Анта е страдала от някаква наследствена лудост.

Аз приех условията на назначението и се заех да превеждам дневника на Петир ван Абел. Междувременно ми бе отпуснат неограничен бюджет, който да подпомогне моите проучвания във всяка възможна посока. Освен това започнах и разследване „от разстояние“ на онова, което понастоящем се случваше с дванайсетгодишната Деидре — единственото дете на Анта.

Иска ми се да допълня в заключение, че два фактора играят очевидно голяма роля във всяко мое разследване. Първо: като че маниерът ми и външният ми вид карат хората да се отпуснат, и то почти необяснимо за тях самите. Те говорят с мен много по-свободно, отколкото биха говорили с друг. Много трудно, почти невъзможно е да се определи доколко контролирам това с някакъв вид „телепатично убеждаване“. От настоящата си гледна точка бих казал, че това по-скоро има нещо общо с факта, че изглеждам като „джентълмен от Стария свят“, което за хората по принцип означава нещо добро. Освен това съм изключително съпричастен към онези, с които разговарям. В никакъв случай не мога да бъда наречен враждебен слушател.

Надявам се и се моля въпреки заблудите, които поддържам заради работата си, никога да не съм измамил нечие доверие. Да върша добро чрез знанията си, е главната цел в живота ми.

Вторият фактор, който влияе на моята полева работа, е умерената ми способност да чета мисли. Често извличам имена и подробности направо от умовете на хората. По принцип не включвам тази информация в докладите си. Твърде несигурна е. Но телепатичните ми открития със сигурност са ме снабдили с доста насоки през годините. А тази черта определено е свързана със способността ми да усещам опасността, както ще стане ясно в това повествование.

Сега е време да се върнем към повествованието си, за да разкажем трагичната история за живота на Анта и раждането на Деидре.

Вещиците Мейфеър след 1929 г.

Анта Мейфеър

Смъртта на Стела бележи края на цяла ера за семейство Мейфеър. А трагичната история на нейната дъщеря Анта, както и на нейното единствено дете Деидре, си остава забулена с мистерия и до днес.

С минаването на годините прислугата на Първа улица оредяла, докато не останали само двама мълчаливи, неуки и абсолютно лоялни слуги. Пристройките, в които вече не живеят прислужнички, кочияши и коняри, лека-полека били занемарени.

Жените на Първа улица живеели съвсем уединено. Бел и Милата Мили се превърнали в „сладки стари дами“ от Гардън Дистрикт, които всеки ден ходели на сутрешната служба в параклиса на Притания стрийт или пък прекъсвали своите безсмислени и неефективни градинарски занимания, за да си побъбрят със съседите, които минават покрай желязната ограда.

Само шест месеца след смъртта на майка й Анта била изключена от един канадски пансион, който бил последното обществено учебно заведение, в което учила. За частния детектив било учудващо лесно да разбере от един учител, че Анта плашела хората, като четяла мислите им и говорела с невидимия си приятел, и заплашвала онези, които й се подигравали или пък говорели зад гърба й. Тя била описвана като нервно момиче, което винаги плачело и се оплаквало, че му е студено по всяко време на годината и получавало дълги необясними трески.

Карлота Мейфеър я отвела от Канада с влак и доколкото знаем, Анта вече не прекарала и една нощ извън къщата на Първа улица, докато не станала на седемнайсет.

Нанси, навъсена и трътлеста млада жена, само две години по-голяма от Анта, продължила да ходи на училище, докато навършила осемнайсет. След това започнала работа като деловодител в юридическата кантора на Карлота, където останала четири години. Всяка сутрин, без изключение, двете с Карлота минавали по Първа улица и Честнът към Сейнт Чарлз авеню, където хващали трамвая към центъра.

По онова време къщата на Първа улица вече тънела във вечен сумрак. Капаците на прозорците никога не се отваряли. Виолетово-сивата боя започнала да се лющи, растенията в градината прораснали в желязната ограда, между старите камелии и гардении, така усърдно поддържани преди години, поникнали лавровишни. След като старата и вече празна конюшня изгоряла до основи през 1938 година, плевелите скоро превзели празното пространство в задната част на имота. Малко след това била срутена и друга стара постройка и не останало нищо освен старите гарсониери и един огромен красив дъб, чиито клони грозно се протягали над дивата трева към далечната къща.

През 1934 година ние сме започнали да получаваме първите доклади от работници, за които било невъзможно да извършат ремонти или пък друга работа по къщата. Братя Молой разказвали на всеки срещнат в „Корона бар“ на Мегазин стрийт, че не могат да пребоядисат къщата, защото всеки път, щом се обърнели, стълбите им падали, кофите с боя се преобръщали или пък четките им някак си скачали в прахта. „Случи се сигурно към шест пъти — казва Дейви Молой, — боята ми да падне от стълбата и да се разлее по земята. Но да знаете, че никога през живота си не съм ритал кутия с боя! А госпожица Карлота точно това ми каза: «Ти си я ритнал сам». Само че когато стълбата падна и аз заедно с нея, чашата преля. Напуснах.“

Братът на Дейви, Томсън Молой, си имал теория кой е виновен за всичко това.

„Онзи тъмнокос приятел, дето винаги ни гледа. Казах на госпожица Карлота: «А не мислите ли, че може той да го прави? Онзи, дето винаги е там, под дървото?». А тя се държа все едно изобщо не знае за какво говоря. Но той винаги ни гледа. Опитвахме се да закърпим стената откъм Честнът стрийт и гледам — той ни зяпа през капаците на библиотеката. Направо ме побиха тръпки. Кой е тоя? Да не е някой от братовчедите им? Вече няма да работя там. Изобщо не ме интересува колко трудни са времената. Няма да работя отново в онази къща.“

Друг работник, нает само да боядиса черната ограда от ковано желязо, съобщава за същото. Предал се след половин ден опити — от покрива постоянно се сипели наноси върху него, а в боята му падали листа.

До 1935 година вече в целия Айриш Ченъл се знаело, че за „онази стара къща“ не може нищо да се направи. Същата година двама млади мъже били наети да изчистят басейна, но единият бил блъснат в застоялата вода и почти се удавил. Другият страшно се измъчил, докато го извадил. „Сякаш нищо не виждах. Държах го и виках някой да ми помогне, а в това време потъвахме в тинята. Благодаря на Господ, той някак си се хвана за ръба и ме спаси. Онази чернокожа жена, леля Естер, излезе с кърпа и крещеше: «Махайте се оттам. Оставете чистенето. Махайте се оттам».“

Дори Ъруин Дандрич чул слуха. „Казват, че в къщата има призраци, че духът на Стела не позволява на никого да докосне каквото и да било. Сякаш цялата къща скърби за нея.“ Чувал ли е Дандрич за мистериозния тъмнокос мъж? „Чувал съм всякакви неща. Някои казват, че това е призракът на Жулиен, който пази Анта. Е, ако е той, значи не върши много добра работа.“

Малко след това се появила една странна история в „Таймс Пикайюн“, която описва „мистериозната къща в горната част на града“, където нищо не може да бъде поправено. Дандрич я изрязал и изпратил в Лондон с бележката „От Голямата уста“ в полето.

Един от нашите детективи завел репортерката на обяд. Тя с радост заговорила за случая и казала, че наистина става дума за къщата на Мейфеър. Всички знаели за нея. Един водопроводчик останал затворен в подземието с часове. Дори изгубил съзнание. Когато най-сетне дошъл на себе си и излязъл оттам, бил откаран в болницата. После пък един телефонен техник, извикан да поправи телефона в библиотеката, казал, че никога вече няма да стъпи в тази къща. Един от портретите на стената го наблюдавал. И бил сигурен, че във всяка стая е видял призрак.

„Мога да напиша още много за това — казала младата жена, — но хората във вестника не искат проблеми с Карлота Мейфеър. Да ви разкажа ли за градинаря? Той ходи там редовно да коси тревата и веднъж ми каза нещо изключително странно. Изрази се точно така: «О, той никога не ми пречи. Ние двамата си се разбираме съвсем добре. Ние двамата вече сме истински приятели». Е, кого мислите, че има предвид? Когато го попитах, каза: «Ами идете там и ще го видите. Открай време е там. Дядо ми често го е виждал. Изглежда си съвсем нормално. Не може да се движи и да говори. Просто стои и те гледа от сенките. В единия миг го виждаш, в следващия вече го няма. Но не ме безпокои. С мен няма проблеми. Получавам доста пари за работата там. Винаги съм работил в тази къща. Той не ме плаши».“

Семейната мълва от този период пренебрегва историите за духове. Така правят и богатите от горната част на града, въпреки че според Дандрич хората просто са наивни.

„Мисля, че самата Карлота пусна всички тези глупави истории за духове — казал един от братовчедите след години. — Тя иска да държи хората надалече. Ние само се смеем, когато ги чуем.“

„Призраци на Първа улица? Карлота е виновна, че къщата се превърна в руина. Винаги е била евтина на брашното и скъпа на триците. Това е разликата между нея и майка й.“

Но каквото и да е мнението на братовчедите и на местното висше общество, свещениците от Църквата на изкуплението чували безброй истории за призраци и тайнствени събития на Първа улица. Отец Лафърти редовно се отбивал в къщата и хората говорели, че не позволявал да бъде отпратен.

Сестра му казала на един от нашите детективи: „Брат ми знае доста от нещата, които стават там, но никога няма да започне да клюкарства. Питам го как е Анта, а той не ми отговаря. Но знам, че я е видял. Често ходи в онази къща. След смъртта на Анта той отиде там една неделя, а след това закри лице в шепи на кухненската маса и се разплака. Това е единственият път, в който съм виждала брат си, отец Томас Лафърти, да плаче“.

През този период семейството също е доста загрижено за Анта. Официалната версия е, че тя е „луда“ и Карлота постоянно я води по психиатри, но „без никаква полза“. Детето било непоправимо стресирано от убийството на майка си. Анта живеела в някакъв измислен свят на призраци и невидими приятели. Не можели да я оставят и за миг без надзор, не я пускали да ходи на гости.

Юридическите слухове показват, че братовчедите често се обаждали на Кортланд Мейфеър с молба да провери как е Анта, но той вече не бил добре дошъл в къщата на Първа улица. Съседите съобщават, че са виждали как на няколко пъти го отпращат.

„Той идваше всяка Бъдни вечер — казва един от съседите доста по-късно. — Колата му спираше пред предната порта и шофьорът излизаше и отваряше вратата, а после вадеше подаръците от багажника. Много, много подаръци. Тогава Карлота излизаше, здрависваше се с него на стълбището, но никога не го пускаше в къщата.“

Таламаска така и не е открила документ от лекар, прегледал Анта. Доста съмнително е тя изобщо да е била извеждана от къщата, освен за неделната служба. Съседите казват, че често са я виждали в градината.

Тя си четяла книжка под големия дъб в задната част на имота; седяла с часове на страничната веранда с опрени на коленете лакти.

Една прислужница, която работела в къщата отсреща, казвала, че я виждала как говори с „онзи мъж през цялото време, нали знаете, онзи тъмнокосия. Той винаги идваше да я види, сигурно е някой братовчед, един такъв елегантен“.

Когато станала на петнайсет, Анта започнала да излиза от къщата сама. Един пощальон споменава, че често я е виждал — слабо момиче, с някак отнесено изражение, се разхождало само и понякога с един „много хубав тип“ по улиците. „Много хубавият тип“ бил с кестенява коса и кафяви очи, и винаги бил облечен с костюм и вратовръзка.

„Много обичаха да ми изкарват ангелите — казва един местен млекар. — Един път, тъкмо излизам от портата на доктор Милтън на Втора улица и си свиркам, когато те изникнаха точно срещу мен, в сенките под една магнолия. Тя стоеше съвсем неподвижно, а той до нея. Едва не налетях върху тях. Стори ми се, че тъкмо си шушукаха нещо. Май тя се изплаши не по-малко от мен.“

В досието няма никакви фотографии от този период. Но всички тези свидетели, както и още хора, описват Анта като красавица.

„Тя имаше някакъв отнесен поглед — казва една жена, която често я виждала в параклиса. — Не беше ярка като Стела. По-скоро изглеждаше унесена в мечти, и да ви кажа истината, много ми беше жал за нея — сам-самичка в онази къща и с онези жени. Ще ви помоля да не ме цитирате, но тая Карлота е лош човек. Наистина. Моята прислужница и готвачът ми знаят всичко за нея. Казват, че стискала детето за китките и забивала ноктите си в кожата му.“

Ъруин Дандрич съобщавал, че старите приятели на Стела се опитвали да навестят момичето от време на време, но винаги били отпращани. „Никой не може да проникне покрай Нанси или чернокожата прислужница, леля Естер“, писал Дандрич на нашите детективи в Лондон. „Говори се, че Анта е истински затворник в онази къща.“

Освен тези откъслечни сведения не знаем абсолютно нищо друго за Анта в периода 1930–1938 година. Като че ли и никой от семейството не знае повече. Със сигурност обаче можем да заключим, че тогава Лашър е виждан по-често, отколкото в предходните десетилетия.

Всъщност хората, видели Лашър, били толкова много, че нашите детективи вече започвали просто да изпращат подобни кратки бележки: „Прислужница на Трета улица казва, че е видяла Анта и мъжът да вървят заедно“. Или: „Жена от Първа и Притама видяла Анта да стои под дъба и да говори с мъжа“.

Къщата на Първа улица сега била обгърната от атмосфера на злокобна тайнственост дори за наследниците на Реми Мейфеър и на братята и сестрите на Сузет, които навремето били доста близки със семейството.

Тогава, през април 1938 година, съседите станали свидетели на жестока семейна кавга на Първа улица. Чули викове, прозорци се чупели, и накрая една разярена млада жена, която стискала само дамска чанта изтичала от предната порта към Сейнт Чарлз авеню. Няма съмнение, че това е била Анта. Дори съседите знаят само толкова. Те гледали иззад дантелените пердета как една полицейска кола спряла само минути след това и Карлота излязла на тротоара да говори с двама полицаи, които потеглили веднага с виещи сирени, явно за да хванат избягалото момиче.

Същата нощ роднините от Ню Йорк получили телефонни обаждания от Карлота, която ги информирала, че Анта е избягала от дома си и е тръгнала за Манхатън. Дали биха помогнали да бъде намерена? Това били същите онези нюйоркски братовчеди. Те се обадили на други братовчеди. След няколко дни Ъруин Дандрич писал до Лондон, че „горката малка Анта предприела бягство от затвора“. Избягала към Ню Йорк сити. Но докъде ли щяла да стигне? Е, не стигнала много далече.

Няколко месеца никой не знаел къде е Анта Мейфеър. Полицията, частните детективи и роднини не можели да открият и следа от нея. Карлота ходила три пъти до Ню Йорк и обещала голяма награда на всеки в тамошната полиция, който й предложел помощта си. Тя се обадила и на Аманда Грейди Мейфеър, която току-що била напуснала съпруга си Кортланд, и директно я заплашила.

По-късно Аманда казала на един наш агент „под прикритие“ във висшето общество следното: „Тя е просто кошмарна. Помоли ме да обядваме заедно в «Уолдорф». Е, на мен, разбира се, не ми се искаше. Все едно да влезеш в клетката на гладен лъв. Но знаех, че е много разстроена заради Анта и ми се прииска да й кажа какво мисля. Исках да й кажа, че тя я е отблъснала и че не е трябвало да изолира така бедното момиче от чичовците му и от братовчедите, които го обичат.

Но щом седнах на масата, тя веднага започна да ме заплашва: «Аманда, искам да ти кажа, че ако си скрила Анта, мога да ти създам неприятности, за каквито изобщо не си сънувала». Прищя ми се да плисна чашата си в лицето й. Бях бясна. Казах й: «Карлота Мейфеър, вече не искам да говориш с мен, да ми се обаждаш, да ми пишеш или да идваш в дома ми. Достатъчно те търпях в Ню Орлиънс. Достатъчно търпях онова, което твоето семейство причини на Пиърс и на Кортланд. Никога, ама никога не се приближавай до мен». Имах чувството, че от ушите ми излиза пушек, когато си тръгнах от «Уолдорф». Но да ви кажа, това си е характерно за Карлота. Тя започва да обвинява човек още щом го види. Прави го от години. Така нямаш никакъв шанс сам да я обвиниш в нещо“.

През зимата на 1939 година нашите разследващи открили Анта по съвсем прост начин. На една рутинна среща с Евън Невил Илейн Барет, нашата изследователка на вещерството, изказала предположението, че Анта сигурно е финансирала бягството си с прочутите бижута и златни монети на Мейфеър. Защо да не проверим в магазините в Ню Йорк дали подобни неща не са продавани на безценица? Анта била открита до месец.

Всъщност тя бе продавала редки и много ценни златни монети, за да се издържа след пристигането си през 1938 година. Всеки нумизмат в Ню Йорк я познавал — красива млада жена с добри маниери и очарователна усмивка, която винаги носела изключително редки монети от семейната колекция във Вирджиния.

„Отначало си помислих, че са крадени — казва един от търговците. — Бяха три от най-прекрасните френски монети, които съм виждал. Дадох й цена с пъти по-ниска от истинската и зачаках. Но не се случи абсолютно нищо. Когато ги продадох, й запазих процент. Тя ми донесе няколко прекрасни римски монети и аз й платих цялата цена. Сега идва редовно. Предпочитам да купувам от нея, отколкото от останалите, които идват при мен. Само това мога да ви кажа.“

Било съвсем лесно да проследим Анта от един от тези магазини до голям апартамент на Кристофър стрийт в Гринич Вилидж, където тя живееше с Шон Лейси — красив млад мъж с ирландско потекло, смятан за многообещаващ художник, който даже бе изложил някои от работите си и бе получил одобрението на критиката. Самата Анта бе станала писателка. Всеки в сградата и на цялата улица познавал младата двойка. Нашите детективи събрали тонове информация само за един ден.

Приятелите им казали, че Анта е единствената подкрепа на Шон. Тя му купувала каквото пожелаел, а той се отнасял с нея като с кралица. „Нарича я Южняшката ми красавица и прави всичко за нея. Но как иначе?“ Апартаментът бил „прекрасно местенце“, пълно с лавици с книги чак до тавана и големи стари и удобни тапицирани кресла.

„Шон никога не е рисувал толкова добре. Направи й три портрета, и всичките много интересни. А нейната пишеща машина се чува постоянно. Доколкото чух, е продала един разказ на малко литературно списание в Охайо. Дори направиха парти по случая. Беше толкова щастлива. Наистина, малко е наивна. Но все пак е сладко дете.“

„От нея ще стане добър писател, ако започне да пише за онова, което познава — казала в един бар някаква млада жена, която твърдяла, че навремето била любовница на Шон. — Но тя пише само някакви мрачни фантазии за стара, боядисана във виолетово къща в Ню Орлиънс и за някакъв призрак, който живее в нея — всичко е много възвишено и затова ще се продаде трудно. Наистина трябва да се откаже от тоя боклук и да пише за собствените си преживявания в Ню Йорк.“

Съседите много обичали младата двойка.

„Тя не може да готви, нито да върши каквато и да било къщна работа — докладва една художничка, която живее над тях, — но защо ли й е? Нали тя плаща всички сметки. Веднъж попитах Шон откъде Анта намира пари? А той отвърна, че имала бездънно портмоне и само трябвало да бръкне в него. После се засмя.“

Накрая през зимата на 1940 г. едно писмо на Илейн Барет от Лондон накарало най-добрите ни частни детективи в Ню Йорк да направят опит да говорят с Анта. Илейн много искала да замине сама за Ню Йорк, но за подобно нещо и дума не можеше да става. Затова говорила по телефона с Алън Карвър, учтив и изтънчен мъж, който работил за нас от години. Карвър беше около петдесетгодишен, много елегантен и с безупречни маниери. Той решил, че няма да е трудно да осъществи контакт. За него дори щяло да е удоволствие.

„Проследих я до Музея на изкуствата Метрополитън. Тя седна пред една картина на Рембранд и се загледа в нея, явно мислеше за нещо. Красива е, много красива, но изглежда доста бохемски. Бе увита в някаква вълнена дреха, косата й беше пусната. Седнах до нея и видях, че държи книга с разкази на Хемингуей. Заговорих я. Каза, че чете Хемингуей и много го харесва. Дали обича Рембранд? Да, много. А какво мисли за Ню Йорк? О, много й харесвало да живее тук. Не искала да ходи никъде другаде. Градът бил като личност за нея. Никога не се била чувствала така щастлива.

Нямаше начин да я заведа някъде. Беше твърде предпазлива, твърде сдържана. Затова реших да науча възможно най-много на момента.

Накарах я да заговори за себе си, за съпруга си и за творбите си. Каза, че много искала да стане писателка. И Шон го искал. Той никога нямало да бъде щастлив, ако и тя не успее. «Знаете ли, мога да стана единствено писател — каза ми тя. — Абсолютно неподготвена съм за всичко друго. Когато човек е живял като мен, не е добър в нищо. Само писането може да го спаси.» Всъщност всичко това беше много трогателно — начинът, по който говореше за него. Изглеждаше абсолютно беззащитна и искрена. Мисля, че ако бях трийсет години по-млад, щях да се влюбя в нея.

— Но що за живот сте водили? — настоях аз. — Не мога да определя откъде е акцентът ви. Зная само, че не сте от Ню Йорк.

— Живях на юг — каза тя. — В един друг свят. — Изведнъж се натъжи, дори се развълнува. — Искам да забравя всичко това. Решила съм го. Ще пиша за миналото си, но няма да говоря за него. Ще го превърна в изкуство, доколкото мога, но няма да говоря за него. Няма да го връщам към живот тук, извън изкуството, ако разбирате какво искам да кажа.

Реших, че това е много умно и интересно. Харесах я. Не мога да ви опиша колко я харесах. А вие знаете, че в моята работа съм свикнал просто да използвам хората!

Затова я помолих:

— Поне ми кажете за онова, което пишете. Разкажете ми някой от разказите си например, ако пишете проза, или пък някое от стихотворенията си.

— Ако са достатъчно добри, някой ден ще ги прочетете — каза тя, усмихна ми се за довиждане и си тръгна. Мисля, че заподозря нещо, но не съм сигурен. Оглеждаше се доста притеснено, докато говореше. По едно време я попитах дали очаква някого. Тя каза, че не, но «човек никога не знае». Държеше се така, сякаш мислеше, че някой я наблюдава. И разбира се, моите хора наистина я наблюдаваха през цялото време. В този момент се чувствах доста неудобно заради това.“

Още много сведения постъпват за месеците, в които Анта и Шон били щастливи. Той — едър, плещест мъж с мило чувство за хумор — прави изложба в Гринич Вилидж, която пожънва голям успех. Анта издава кратко стихотворение (от седем стиха) в „Нюйоркър“. Двойката е на върха на щастието. Само че през април 1941 година започват да пристигат други слухове.

„Е, тя е бременна — казва художничката от горния етаж, — а той не иска бебето. Тя, разбира се, го иска. Само Господ знае какво ще стане. Той познава някакъв лекар, който можел да се погрижи, нали разбирате, но тя не иска и да чуе. Наистина не ми се ще да минава през всичко това. Толкова е крехка. Чувам я да плаче нощем.“

На първи юли Шон Лейси умрял при автомобилна катастрофа (механична повреда) на връщане от дома на болната си майка в богаташката част на града. Анта изпаднала в истерия и е затворена в „Белвю“. „Просто не знаехме какво да правим с нея — казва художничката от горния етаж. — Тя крещя цели осем часа. Накрая се обадихме в «Белвю». Никога няма да разбера дали постъпихме правилно.“

Според записите от „Белвю“ Анта е спряла да пищи, всъщност да издава какъвто и да било звук или да прави и най-малкото движение, още щом я приели. Останала в състояние на кататония повече от седмица. После написала едно име „Кортланд Мейфеър“ на къс хартия, а до него думите: „адвокат, Ню Орлиънс“. Към десет и половина на следващата сутрин се обадили във фирмата на Кортланд.

Той веднага се свързал с жена си Аманда Грейди Мейфеър в Ню Йорк и я помолил да иде в „Белвю“ при Анта, докато той пристигне.

Тогава се разразила ужасна битка между Кортланд и Карлота. Той настоявал да се погрижи за Анта, защото тя самата поискала така. Мълвата от онова време казва, че Карлота и Кортланд взели заедно влака за Ню Йорк, за да доведат Анта у дома.

На един доста емоционален обяд, на който се изпил много алкохол, Аманда Грейди Мейфеър изляла цялата история пред своя приятел (и наш информатор) Алън Карвър, който се преструвал, че се интересува от старите южняшки фамилии и от техните готически нрави. Аманда му разказала всичко за горката си малка племенница в „Белвю“:

„Беше просто ужасно. Анта не можеше да говори. Просто не можеше. Опитваше се да каже нещо, но само се запъваше. Беше толкова крехка. Смъртта на Шон я бе съсипала напълно. Минаха двайсет и четири часа, преди да ми напише адреса на апартамента в Гринич Вилидж. Веднага отидох там заедно с Оли Мейфеър, един от внуците на Реми, за да й съберем нещата. О, беше толкова тъжно. Разбира се, реших, че всички картини на Шон сега принадлежат на Анта, тъй като тя е негова съпруга, но тогава дойдоха съседите и ни казаха, че те не са женени. Майката и братът на Шон вече бяха там. Бяха пристигнали с камион и отнесоха всичко. Като че майката на Шон презираше Анта, защото смяташе, че тя е въвлякла сина й в артистичния свят на Гринич Вилидж.

Казах на Оли: «Добре, да вземат всичко, но не и портретите на Анта». Аз ги взех, събрах дрехите и нещата й, както и едно старо кадифено портмоне, пълно със златни монети. Чувала съм за това портмоне и съм сигурна, че и вие сте чували, ако изобщо знаете нещо за Мейфеър. Взех и ръкописите й. Опаковах всичко — разказите й, глави от роман, няколко стихотворения. И знаете ли какво по-късно открих, че едно от тях е публикувано в «Нюйоркър». В «Нюйоркър»! Но нямаше да разбера, ако синът ми Пиърс не ми беше казал. Той отиде в библиотеката и провери. Беше много кратко, нещо за падащия сняг и музея в парка. Не точно поема, но все пак. Просто късче от живота, да го кажа иначе. Но беше публикувано в «Нюйоркър». Това е важното. Беше толкова тъжно да й събирам нещата от онзи апартамент. Нали разбирате, сякаш събирах парчета от живота й.

Когато се върнах в болницата, Карлота и Кортланд бяха вече там. Караха се в коридора. О, трябваше да видите и чуете този скандал, за да повярвате. Само шепот, малки жестове, стиснати устни. Направо не е за вярване. Двамата стояха един срещу друг, говореха си по този начин, и аз знаех, че са готови да се избият.

— Това момиче е бременно — казах аз. — Лекарите казаха ли ти?

— Ще трябва да го махне — отвърна Карлота.

Мисля, че Кортланд щеше да умре на място. Аз самата бях толкова шокирана, че не знаех какво да кажа.

Безкрайно мразя Карлота. Не ме интересува кой ще разбере за това. Мразя я. Мразила съм я през целия си живот. Мисълта, че е сама с Анта, ми докарва кошмари. И тогава казах на Кортланд, пред нея:

— Някой трябва да се погрижи за това момиче.

Но той вече беше опитал да стане попечител на Анта, беше опитал още в самото начало, и Карлота го заплаши, че ще разкрие всичко за нас, така се изрази. О, тя е просто ужасна. Тогава Кортланд се предаде. А и мисля, че знаеше, че и сега няма да успее да постигне нищо. «Анта вече е почти жена — казах аз. — Просто я питайте къде иска да иде. Ако иска да остане в Ню Йорк, ще дойде при мен. Може да остане и при Оли.» Но никакъв шанс!

Карлота влезе да говори с лекарите и постъпи както винаги. Уреди Анта да бъде преместена в лудница в Ню Орлиънс. Изобщо не обръщаше внимание на Кортланд, сякаш го нямаше. Аз се обадих на всички братовчеди в Ню Орлиънс. На всички. Обадих се дори на Беатрис Мейфеър от Еспланада авеню — внучката на Реми. Казах им, че Анта е зле и е бременна и се нуждае от любов и грижи.

Тогава се случи нещо изключително тъжно. Заведоха Анта на гарата. Тя ми направи знак да ида до нея и ми прошепна в ухото: «Пази нещата ми, моля те, лельо Манди. Иначе тя ще изхвърли всичко». Но аз вече бях изпратила вещите й у дома. Обадих се на сина си Шефилд и му разказах всичко. Казах му: «Шеф, направи всичко за нея, когато се върне».“

Анта отпътувала към Луизиана с влак заедно с чичо си и леля си и незабавно била приета в лудницата „Света Ана“, където останала шест седмици. Много братовчеди отишли да я посетят. Семейната мълва говори, че тя била бледа и от време на време неадекватна, но се подобрявала.

В Ню Йорк нашият детектив Алън Карвър си уредил още една „случайна“ среща с Аманда Грейди Мейфеър.

— Как е малката племенница?

— О, не сте чули най-лошото! — отвърнала Аманда Грейди Мейфеър. — Не можете да си представите. Знаете ли, че леля й казала на лекарите в лудницата, че иска да й направят аборт? Казала, че е наследствено луда и не бива да има деца. Чували ли сте подобно нещо? Когато съпругът ми ми каза, аз му отвърнах, че ако и сега не направи нещо, никога няма да му простя. Разбира се, той твърди, че никой няма да нарани бебето. Лекарите нямало да сторят такова нещо, не само за Карлота, за никого. Но аз се обадих на Беатрис Мейфеър на Еспланада авеню и й казах всичко. Кортланд побесня. „Недей да вдигаш всички на бунт“, каза той. Но точно това възнамерявам да направя. Казах на Беа: „Иди да я видиш. Не им позволявай да ти попречат“.

Таламаска никога не е била в състояние да потвърди историята за тези намерения за аборт. Но сестрите в „Света Ана“ казали на нашите разследващи, че десетки братовчеди Мейфеър дошли да посетят Анта в лудницата.

„Те не приемат отказ — пише Ъруин Дандрич. — Настояват да я видят и всички казват, че тя е добре. Много се вълнува заради бебето и, разбира се, те просто я отрупват с подаръци. Младата й братовчедка Беатрис й донесе някакви старинни дантелени бебешки дрешки, които били навремето на някоя си пралеля Сузет. Разбира се, всички знаят, че Анта не се е омъжила за онзи художник в Ню Йорк, но какво значение има това, когато името ти е Мейфеър и винаги ще бъде такова.“

Братовчедите останали все така настойчиви, когато Анта била изписана от „Света Ана“ и се прибрала в къщата на Първа улица. Там заела старата спалня на Стела в северната част на къщата. За нея постоянно се грижели медицински сестри, които били съвсем лесен източник на информация за нашите детективи.

Мястото е описвано като „нетърпимо мрачно“, но Милата Мили и Бел се грижели прекрасно за Анта. Всъщност те дори не оставяли работа за сестрите. Милата Мили седяла през цялото време с Анта на малката веранда пред спалнята й. Бел пък плетяла красиви дрешки за бебето.

Кортланд се отбивал всяка вечер след работа. „Господарката на къщата не го искаше там — казва една от сестрите, — но той идваше всяка божа вечер. Идваше заедно с един млад джентълмен, мисля, че се казваше Шефилд. Сядаха при пациентката за малко и разговаряха с нея.“

Семейната мълва казва, че Шефилд прочел някои от творбите на Анта от дните в Ню Йорк и казал, че е много добра. Сестрите говорели за някакви кутии от Ню Йорк кашони с книги и вестници, които Анта все преглеждала, но била твърде слаба, за да ги разопакова напълно.

„Изобщо не ми се струваше луда — казва една от сестрите. — Лелята ни викаше долу в салона и ни задаваше много странни въпроси. Тя твърдеше, че момичето е наследствено лудо и може да нарани някого. Но лекарите не ни бяха казали нищо такова. Тя беше тихо, меланхолично момиче. Изглеждаше много по-млада, но изобщо не беше луда.“

Деидре Мейфеър се ражда на 4 октомври 1941 година в старата „Болница на милосърдието“ до реката, която по-късно е разрушена. Явно при раждането е имало някакви усложнения, защото Анта е била под пълна упойка, както често става в наши дни. Коридорите на болницата се изпълвали с роднини по време на часовете за свиждане през петте дни, в които Анта останала там. Стаята й била отрупана с цветя. Бебето било красиво здраво момиченце.

Но тогава потокът на информация, така драстично нараснал, благодарение на Аманда Грейди Мейфеър, като че секнал две седмици след като Анта се връща у дома. Братовчедите били отпращани от черната прислужница леля Естер или от Нанси, когато идвали на втора или трета визита. Всъщност Нанси дори напуснала работа като деловодителка, за да се грижи за бебето („Или да ни държи настрана!“ — казва Беатрис на Аманда) и била непреклонна, че майката и бебето не бива да бъдат безпокоени.

Когато Беатрис се обадила да попита за кръщенето, й казали, че бебето вече е кръстено в „Свети Алфонс“. Вбесена, тя се свързала с Аманда в Ню Йорк и един неделен следобед около двайсетина братовчеди „проникнали“ в къщата.

„Анта била много щастлива да ги види! — казва Аманда на Алън Карвър. — Била много развълнувана. Нямала никаква представа, че са се обаждали и са се опитвали да я посетят. Никой не й бил казал. Тя не знаела, че хората правят празненства при кръщенета. Карлота била уредила всичко. Много се натъжила, когато разбрала какво всъщност се е случило, и всички веднага сменили темата. Беатрис беше бясна на Нанси. Но Нанси просто прави това, което Карлота й нареди.“

На 30 октомври същата година Анта била обявена официално за пълноправен наследник на наследството на Мейфеър. Тя определила Кортланд и Шефилд Мейфеър за свои законни представители по всички финансови въпроси и поискала те незабавно да учредят голям фонд за „реставрацията“ на къщата на Първа улица. Била много обезпокоена от състоянието на целия имот.

Юридическите слухове казват, че Анта била изумена, когато разбрала, че всъщност тя притежава къщата. Нямала и най-малка представа за това. Искала да я пребоядиса, да реставрира всичко, да я премебелира.

Карлота не била на срещата й с чичовците, обаче настояла, от името на Анта, юридическата кантора „Мейфеър и Мейфеър“ да представи пълен одит за всичките си начинания от смъртта на Стела насам, като обявила настоящите отчети за неадекватни и отказала да участва в какъвто и да било разговор, докато не получи този одит „за преглед“.

По-късно Шефилд казал на майка си Аманда, че Анта съзнателно била заблуждавана по отношение на завещанието. Тя изглеждала наранена и дори шокирана, когато й обяснили всичко. И точно Карлота я наранила. Обаче тя казала само, че вероятно Карлота е сторила това с добри намерения.

Тримата отишли на късен обяд в „Галатоар“, за да празнуват. Анта била нервна, че оставя бебето, но като че си прекарала добре. Когато си тръгвали, Шефилд я чул да пита баща му:

— Значи искате да кажете, че тя не може да ме изхвърли от къщата? Не може да ме изкара на улицата?

— Тази къща е твоя, ма шери — отвърнал Кортланд. — Тя има разрешение да живее там, но това е въпрос единствено на твоята добра воля.

Анта изглеждала тъжна.

— Тя често ме заплашва — казала тихо. — Често казва, че ще ме изхвърли на улицата, ако не правя, каквото ми нареди.

Тогава Кортланд я отвел настрани от останалите и я откарал сама вкъщи.

След няколко дни Анта и бебето отишли на обяд с Беатрис Мейфеър в друг моден ресторант във Френския квартал. С тях имало и една сестра, която да разхожда бебето в красивата му бяла ракитена количка, докато двете дами се наслаждават на виното и рибните блюда. Когато по-късно описвала този обяд на Аманда, Беатрис казала, че Анта била станала истинска млада жена. Отново започнала да пише.

Сега работела върху роман и била решена да ремонтира напълно къщата на Първа улица.

Искала да поправи и плувния басейн. Споменала и майка си, колко много обичала тя празненствата. Въобще Анта изглеждала пълна с живот.

Всъщност наистина били наети неколцина майстори, които да направят пълна оценка на „цялостната реставрация, включително боядисване, дърводелски ремонти и зидарска работа“. Съседите били доволни, когато разбрали за това от слугите. Дандрич пише, че били направени консултации с видна архитектурна фирма за възстановяване на старата сграда за каретите.

В средата на ноември Анта написала кратко писмо на Аманда Грейди Мейфеър, с което й благодарила за помощта в Ню Йорк. Благодарила й и че препраща пощата й от Гринич Вилидж. Споменала и че пише кратки разкази и отново работи по романа си.

Когато мистър Бордрьо, пощальонът, извършвал обичайната си обиколка в девет сутринта на десети декември, Анта го чакала пред портата. Тя му дала няколко големи кафяви плика за Ню Йорк. Можела ли да плати пощенските разходи на него? Претеглили на око пликовете, защото тя не можела да остави бебето, за да иде до пощата — и той взел писмата. Анта му дала и цяла пачка по-малки пликове до много адреси в Ню Йорк.

„Беше много развълнувана — казва той. — Искаше да стане писателка. Такова сладко момиче. Никога няма да я забравя. Споменах нещо за бомбардирането на Пърл Харбър, че моят син се е записал предния ден в армията и че най-накрая влизаме във войната. И знаете ли какво? Тя не беше чула нищо за това. Не знаеше за никакви бомбардировки и за никаква война. Сякаш живееше в сън.“

„Сладкото момиче“ умряло същия следобед. Когато пощальонът минал със следобедната поща в три часа, над тази част на Гардън Дистрикт се били струпали буреносни облаци. Валяло като из ведро. И все пак в градината на Мейфеър се била събрала цяла тълпа, а по средата на улицата се виждала колата на погребалния агент. Вятърът виел яростно. Господин Бордрьо също се застоял там въпреки лошото време.

„Госпожица Бел ридаеше на верандата. А госпожица Мили се опитваше да ми обясни какво се е случило, но не можеше да изрече и дума. После госпожица Нанси дойде до края на верандата и ми изкрещя: «Вървете си, господин Бордрьо. Имаме смъртен случай. Вървете си, че много вали».“

Тогава той прекосил улицата и се подслонил на верандата на съседа, който му казал през мрежестата врата, че Анта Мейфеър е починала. Явно била паднала от прозореца на третия етаж.

Бурята била ужасна, истински ураган. И все пак пощальонът останал да види как погребалният агент Ред Лониган прибира тялото в товарната си кола. Помагал му синът му, Лирой Лониган. След това потеглили. Накрая господин Бордрьо тръгнал да разнесе пощата и много скоро, едва бил стигнал до Притания стрийт, времето се оправило. Когато на следващия ден минал покрай къщата, тротоарът бил покрит с листа.

През годините Таламаска е събрала множество истории за смъртта на Анта, но може би никога няма да узнаем какво наистина се е случило през следобеда на десети декември 1941 година. Господин Бордрьо е последният „външен човек“, който е виждал Анта и е разговарял с нея. Бавачката на бебето, една стара жена на име Алис Фланиган, се обадила, че е болна този ден.

От полицейските рапорти и от предпазливите коментари на семейство Лониган и свещеника на енорията разбрахме, че Анта скочила или е паднала от прозореца в стаята на Жулиен върху покрива на верандата на втория етаж някъде около три следобед.

Историята на Карлота, получена от същите източници, е следната:

Тя се скарала с момичето заради бебето, защото Анта вече била толкова зле, че дори не хранела детето.

„Тя изобщо не беше готова да стане майка — казала госпожица Карлота на полицая. — Анта прекарвала часове в писане на писма, разкази и поезия, а Нанси и останалите трябвало да чукат по вратата на стаята й, за да я подсетят, че Деидре плаче в кошарката си и трябва да бъде накърмена или нахранена с биберон.“

По време на тази последна кавга Анта получила „истерична“ криза и хукнала по стълбата към таванския етаж. Крещяла, че иска да я оставят на мира. Карлота се уплашила, че Анта ще се нарани, което според нея често се случвало. Последвала я до старата стая на Жулиен и там видяла, че тя се опитва да си извади очите и вече ги била разкървавила ужасно.

Карлота се опитала да я обуздае, но Анта се откопчила от нея и паднала назад през прозореца, а оттам на покрива на верандата от ковано желязо. Като че залазила към ръба й, но после загубила равновесие или нарочно скочила. Умряла на мига, защото главата й се ударила силно в плочите три етажа по-долу.

Кортланд бил извън себе си, когато научил за смъртта на племенницата си и веднага отишъл на Първа улица. По-късно казал на жена си в Ню Йорк, че Карлота била напълно обезумяла. С нея бил свещеникът, отец Кевин от Църквата на изкуплението. Тя постоянно повтаряла, че никой не разбирал колко крехка е Анта. „Опитах се да я спра! — казвала тя. — Какво повече можех да направя, за бога!“ Милата Мили и Бел били твърде разстроени, за да говорят за случилото се. Бел като че бъркала смъртта на Анта със смъртта на Стела. Само Нанси имала да каже някои доста неприятни неща — оплакала се, че Анта разрушила целия си живот и че главата й била пълна с глупави мечти.

Когато Кортланд се обадил на бавачката Алис Фланиган, тя изглеждала изплашена. Била възрастна и почти сляпа. Казала, че не знае Анта някога да е изпадала в истерия, да се е наранявала или нещо от този род. Тя самата получавала нареждания от госпожица Карлота, която била много добра към семейството си. Госпожица Фланиган не искала да изгуби работата си. „Искам само да се грижа за онова сладко бебе — казала тя на полицията. — То има нужда от мен сега.“

И тя наистина се грижила за Деидре Мейфеър, докато детето не навършило пет години.

Накрая Кортланд казал на Беатрис и Аманда да оставят Карлота на мира. Тя била единственият свидетел на случилото се онзи следобед и смъртта на Анта без съмнение била просто ужасен инцидент. Как би могло да бъде иначе?

Не било проведено никакво разследване. Нямало и аутопсия. Все пак у погребалния агент се породили някои съмнения, след като прегледал трупа. Той заключил, че раните по лицето на Анта не биха могли да бъдат причинени от самонараняване, затова се свързал със семейния лекар, който обаче го посъветвал да забрави за случая. Анта била луда и това било неофициалното заключение. Била нестабилна през целия си живот. Била лекувана в „Белвю“ и в лудницата „Света Ана“ и не можела да се грижи нито за себе си, нито за детето си.

След смъртта на Стела смарагдът на Мейфеър не е споменаван във връзка с Анта. Нито един роднина или приятел не го е виждал на нея. Шон Лейси никога не е рисувал Анта с огърлицата и никой в Ню Йорк не е знаел за нея. Но смарагдът бил на шията й, когато умряла. Въпросът се налага от само себе си. Защо Анта е носила смарагда точно в този ден? Дали това не е станало повод за фаталната кавга? Възможно ли е не Анта да е издрала очите си, а Карлота, и ако е така, защо?

Така или иначе, къщата на Първа улица била отново обгърната от тайнственост. Плановете на Анта за реставрация никога не били изпълнени. След няколко скандала в кантората на „Мейфеър и Мейфеър“ — Карлота се развикала и дори разбила стъклото на вратата — Кортланд стигнал дотам, че подал иск за попечителство над Деидре. Внукът на Клей Мейфеър, Александър, също се включил. Двамата със съпругата му Ейлин имали хубаво имение в Метаир.

Можели да осиновят детето или поне да го вземат неформално.

Аманда Грейди Мейфеър казала на нашия човек под прикритие във висшето общество Алън Карвър, че „Кортланд иска да се прибера, за да се грижа за бебето. Наистина ми е много жал за детето, но не мога да се върна в Ню Орлиънс след всичките тези години“.

Карлота само се изсмяла на всички „доброжелатели“, както ги наричала. Казала на съдията и на всеки, който я опитал, че Анта била много болна. Имала наследствено психическо заболяване, което можело да се прояви и при Деидре. Тя нямала никакво намерение да позволява на когото и да било да отведе Деидре от майчината й къща, от милата госпожица Фланиган, от сладката Бел и прекрасната Мили, които просто обожавали детето и имали достатъчно време да се грижат за нея.

Кортланд не пожелал да се откаже и Карлота го заплашила направо. Жена му го била напуснала, нали така? Дали семейството ще иска да научи след всичките тези години що за човек е той? Братовчедите обмисляли тези намеци. Съдията по случая започнал да става „нетърпелив“. За него Карлота Мейфеър била безукорна и целомъдрена жена с отлична преценка. Защо семейството не можело да приеме тази ситуация? Господи боже, ако всяко осиротяло бебе имало такива прекрасни лели като Мили, Бел и Карлота, светът щял да е много по-добър.

Завещанието било оставено в ръцете на „Мейфеър и Мейфеър“, а детето останало в ръцете на Карлота. Въпросът бил приключен.

По-късно е предприета само още една атака срещу властта на Карлота. През 1945 година.

Корнел Мейфеър, един от нюйоркските братовчеди и наследник на Лестан, току-що бил приключил специализацията си в Главната болница на Масачузетс. Специализирал психиатрия. Бил чувал „невероятни истории“ за къщата на Първа улица от своята братовчедка Аманда Грейди Мейфеър, а също и от Луиза Ан Мейфеър. Луиза Ан, най-голямата от внучките на Гарланд, прекарала известно време в Ридклийф и имала връзка с Корнел. Какви били всички тези приказки за наследствена лудост? Корнел бил много заинтригуван, а и бил влюбен в Луиза Ан, която се върнала в Ню Орлиънс, вместо да се омъжи за него и да заживее в Масачузетс. Той не можел да разбере защо е толкова привързана към дома, искал да посети Ню Орлиънс и семейството на Първа улица, а нюйоркските братовчеди сметнали това за добра идея.

„Кой знае? — казал той на Аманда по време на един обяд в «Уолдорф». — Може би ще харесам града и с Луиза Ан ще измислим нещо.“

Корнел пристигнал в Ню Орлиънс през февруари и се регистрирал в един хотел в центъра. Помолил Карлота за разговор и тя се съгласила да го приеме в къщата.

Както казал по-късно на Аманда по телефона, той останал в къщата към два часа, като част от времето бил насаме с петгодишната Деидре. „Не мога да ти кажа какво открих — казал той, — но това дете трябва да се махне от тази среда. Честно да ти кажа, не искам да замесвам Луиза Ан. Ще ти разкажа всичко, когато се върна в Ню Йорк.“

Аманда настояла той да се обади на Кортланд и да му сподели притесненията си. Корнел признал, че Луиза Ан предложила същото.

„Но не искам да го правя сега — казал той. — Карлота ми дойде в повече, не искам да се виждам с друг Мейфеър този следобед.“

Аманда била уверена, че Кортланд ще му помогне, затова му се обадила и му казала какво става. Кортланд се зарадвал на интереса на младия си роднина и по-късно същия следобед се обадил на Аманда, за да й каже, че го е поканил на вечеря в „Колбс“ в центъра. Щял да й се обади и след срещата, но чувствал, че ще хареса младия лекар. Нямал търпение да чуе мнението му.

Корнел така и не дошъл на вечерята. Кортланд го чакал цял час в „Колбс“. Обадил се в стаята му, но никой не отговорил. На сутринта камериерката открила тялото на младия лекар. Лежал напълно облечен на разбърканото легло, очите му били полуотворени, а на масичката до него имало полупразна чаша с бърбън. Не била установена непосредствената причина за смъртта.

По искане на майката на Корнел, както и на следователя в Ню Орлиънс, била извършена аутопсия, която разкрила, че в кръвта му има малко количество силен наркотик, смесен с алкохол. Случаят бил обявен за смърт от свръхдоза и така и не бил разследван повече. Аманда Грейди Мейфеър никога не могла да си прости, че е изпратила доктор Корнел Мейфеър в Ню Орлиънс. Луиза Ан не се възстановила от загубата и до ден-днешен е неомъжена. Съсипаният Кортланд придружил ковчега до Ню Йорк.

Дали Корнел е също жертва на вещиците Мейфеър? Още веднъж сме принудени да кажем, че не знаем. Една подробност обаче ни дава известна индикация, че Корнел не е умрял от наркотика и алкохола, открити в кръвта му. Следователят, който прегледал тялото, преди то да бъде изнесено от хотелската стая, отбелязва, че в очите на Кортланд имало много спукани кръвоносни съдове. А ние знаем, че това е симптом на задушаване. Възможно е някой просто да е упоил Корнел, като е сипал наркотик в питието му (на масичката била оставена чаша с бърбън), и когато той е заспал, го е задушил с възглавница.

Когато Таламаска решила да разследва случая (чрез един виден частен детектив), следата вече била студена. Никой в хотела не помнел дали Корнел Мейфеър е получил някакви обаждания този следобед. Дали е поръчал бърбън по румсървиса? Никой не задал този въпрос. Отпечатъци? Не били свалени. Все пак това не било убийство.

Но сега е време да се обърнем към Деидре Мейфеър, настоящата наследница на завещанието на Мейфеър, осиротяла още като двумесечно бебе и оставена на грижите на старите си лели.

Деидре Мейфеър

Къщата на Първа улица продължила да запада след смъртта на Анта. Плувният басейн по това време вече се бил превърнал в истинско тресавище, обрасло с плевели и диви ириси, ръждясалият му фонтан изхвърлял струи зеленикава вода в тинята. Капаците на прозорците в северната спалня отново били залостени. Боята по виолетово-сивите стени продължавала да се лющи.

С годините старата госпожица Фланиган ослепяла почти напълно, но се грижила за малката Деидре до петия й рожден ден. От време на време тя извеждала детето на разходка с плетената от ракита количка, но никога не пресичала улицата.

Кортланд идвал на Коледа и пиел чаша шери на дългата предна веранда с Милата Мили, Бел и Нанси.

„Казах им, че този път няма да позволя да ме отпратят — обяснява той на сина си Пиърс, който по-късно го разказва на майка си. — Не, този път ще виждам детето със собствените си очи на рождения му ден и на Коледа.“ Той правел подобни изявления и пред секретарите си в „Мейфеър и Мейфеър“. Те често купували подаръци, които Кортланд носел в къщата.

След години внукът на Кортланд, Райън Мейфеър, говорел със съчувствие за това на една сватбена церемония.

„Моят дядо мразеше да ходи там. В нашата къща в Метаир винаги цареше радост. Баща ми казваше, че дядо все си идвал у дома разплакан. Когато Деидре станала на три години, той й направил първото коледно дърво. Занесъл й пакет с коледна украса, купил й лампички от «Катц и Бестоф» и сам ги сложил на дървото. Не е за вярване, че е възможно хора да живеят в подобен мрак. Ще ми се наистина да съм познавал по-добре дядо си. Той е роден в онази къща. Представете си само. А неговият баща, Жулиен, е роден още преди Гражданската война.“

По това време Кортланд станал същинско копие на баща си Жулиен. Негови снимки от средата на петдесетте го показват като слаб, строен мъж с черна коса, посивяла единствено по слепоочията. Прорязаното от бръчки лице много напомняло това на баща му, само дето очите му били по-големи и приличали на тези на Стела. И все пак имал добросърдечното изражение на Жулиен и неговата очарователна усмивка.

От всички сведения заключаваме, че семейството на Кортланд го е обичало много, а служителите му направо го боготворели. Дори Аманда Грейди Мейфеър винаги го е обичала, въпреки че го напуснала преди години, или поне така твърди Алън Карвър в Ню Йорк. В годината преди смъртта си Аманда плакала на рамото му, задето синовете й така и не разбрали защо напуснала баща им, а тя нямала никакво намерение да им казва.

Райън Мейфеър много обичал дядо си, въпреки че не го познавал много добре. За него и за баща му Кортланд бил герой. Той така и не разбрал защо, за бога, баба му е избягала в Ню Йорк.

А каква е била Деидре през този ранен период? Не успяхме да отрием никакво нейно описание през първите й пет години, освен мълвата сред семейството на Кортланд, че тя е много красиво малко момиченце.

Черната й коса била мека и вълниста, също като на Стела. Сините й очи били огромни и мрачни.

Но къщата на Първа улица отново била затворена за външния свят. Минувачите вече били свикнали с нейната безнадеждно западнала и страховита фасада. Работниците отново не успявали да поправят нищо. Един от тях, който работел на покрива, паднал два пъти от стълбата си и отказал да стъпи вече там. Само старият градинар и синът му идвали с охота от време на време да косят буренясалата трева.

Някои от легендите за Мейфеър умрели заедно с онези, които ги разказвали. Други истории пък били трансформирани до неузнаваемост. Новите детективи заменили старите. Скоро вече никой разпитван за Мейфеър не споменавал имената на Жулиен, Катерин, Реми или Сузет.

Синът на Жулиен, Баркли, умрял през 1949 година, а брат му Гарланд — през 1951 година. Синът на Кортланд, Грейди, умрял същата година, след като паднал от коня си в парка Одюбон. Майка му Аманда Грейди Мейфеър умряла скоро след това, сломена от смъртта на любимия си син. От двамата сина на Пиърс само Райън Мейфеър „познава семейната история“ и разказвал странни истории на по-младите си братовчеди, повечето от които не знаели нищо за рода.

Ъруин Дандрич умрял през 1952 година. Неговата роля обаче била поета от друг агент под прикритие във висшето общество, една жена на име Жулиет Милтън, която през годините събрала доста информация от Беатрис Мейфеър и от други братовчеди от долната част на града. Тя редовно обядвала с тях и те като че ли нямали нищо против това, че тя клюкарства пред тях за всички и пред всички за тях. Подобно на Дандрич Жулиет не е никак лош човек. Всъщност тя е даже мила, но с вкус към мелодрамите. Пише невероятно дълги писма на нашите адвокати в Лондон, които й плащат всяка година сума, равна на нейната рента.

Както и Дандрич, Жулиет така и не разбира на кого предоставя информацията за Мейфеър. И въпреки че повдига въпроса поне веднъж годишно, никога не настоява за отговор.

През 1953 година, когато започнах пълния превод на писмата на Петир ван Абел, прочетох докладите за дванайсетгодишната Деидре, които постъпваха по онова време. Изпращах хора да разследват всяко сведение. „Копайте — казвах им — и ми разкажете всичко за нея от самото начало. Ще ви платя добре за всяка информация.“

Поне през ранните си години Деидре явно следва пътя на майка си, защото е изключена от едно, а после и от друго училище, заради „номерата си“ и „странното си поведение“. Тя пречела на класа и избухвала в плач, без да може да бъде успокоена.

Сестра Бриджит Мари, тогава вече на шейсет години, видяла за пореден път „невидимия приятел“ в действие в училищния двор на „Свети Алфонс“. Той намирал изгубени вещи и карал цветята да летят. „Светото сърце“, училището на урсулинките, „Свети Йосиф“, „Светата Дева на ангелите“ — всички изключвали Деидре само няколко седмици след постъпването й. Детето стояло с месеци у дома. Съседите я виждали да „тича като луда“ из градината и да се катери по огромния дъб в задния двор.

В къщата вече нямало почти никаква прислуга. Дъщерята на леля Естер, Ирен, готвела и чистела. Веднъж в месеца метяла и паважа.

Всъщност Нанси Мейфеър била истинската домакиня. Тя вършела всичко със своя рязък и противен маниер, или поне така казват доставчикът и свещеникът, които от време на време се отбивали.

Милата Мили и Бел вече се били превърнали в красиви старици и се грижели за розовите храсти до страничната веранда, които някак се спасили от плевелите и сега опасвали къщата от предната ограда до задната стена.

Цялото семейство отивало в параклиса за неделната служба в девет сутринта. Малката Деидре била красива като картинка в моряшкото си костюмче и сламена шапка с панделка. Карлота била винаги в тъмен бизнес костюм и блуза с висока яка. Старите дами, Милата Мили и Бел, били облечени много официално — с черни обувки с каишки, габардинени рокли с дантела и тъмни ръкавици. Госпожица Мили и госпожица Бел често ходели заедно на пазар в почивните дни, като хващали такси от Първа улица до „Гюс Майер“ или „Годшо“, най-хубавите магазини в Ню Орлиънс, където си купували перленосиви рокли и украсени с цветя шапки с воалетки, както и други префинени дрехи. Дамите на щандовете за козметика ги познавали по име. Продавали им пудра за лице, руж и парфюм „Коледна нощ“. След това двете стари дами обядвали в ресторанта в „Д. Х. Холмс“, преди да вземат друго такси за дома. И единствено те представлявали семейството от Първа улица на всички погребения, от време на време ходели и на кръщенета, а понякога и на сватби, въпреки че рядко оставали за приема след брачната церемония.

Мили и Бел присъствали даже на погребения на външни хора от енорията, като ходели и на бденията, ако те били в „Лониган и син“. Посещавали службата на Велики четвъртък и понякога през летните нощи взимали и Деидре, като постоянно я гълчали високомерно и й давали парченца шоколад по време на службата, за да пази тишина.

Никой вече не помни да е имало нещо „не наред“ със сладката госпожица Бел.

Всъщност двете стари дами лесно спечелили симпатиите и уважението на Гардън Дистрикт, особено на семействата, които не знаели нищо за трагедиите и тайните на Мейфеър. Къщата на Първа улица вече не била единствената порутена сграда зад ръждясала ограда.

Нанси Мейфеър обаче като че била родена и отгледана от съвсем различна обществена прослойка. Дрехите й винаги били развлечени, а кафявата й коса — неизмита и небрежно сресана. Лесно било да я сбъркаш с наета прислужница. Но никой никога не поставил под въпрос, че тя е сестра на Стела, каквато, разбира се, не била. Тя започнала да носи черни обувки с връзки, когато била едва на трийсет. Плащала нацупено на доставчиците от износен портфейл или пък викала от верандата на горния етаж, за да отпрати някой амбулантен търговец.

С тези жени прекарвала дните си малката Деидре, когато не се мъчела да внимава в претъпканата класна стая, което, разбира се, довело до упадък и нещастие.

Слуховете в енорията постоянно я сравнявали с майка й. Братовчедите твърдели, че вероятно става дума за „наследствена лудост“, въпреки че никой не знаел със сигурност. Но тези, които можели да наблюдават семейството отблизо — дори и да били отдалечени на мили от тях — скоро разбрали, че между майката и дъщерята има доста разлики.

Докато Анта била крехка и стеснителна по природа, в Деидре имало нещо бунтарско и определено чувствено още от самото начало. Съседите често я виждали да тича като момче из градината. Едва петгодишна, тя се катерела чак до върха на стария дъб. Понякога дори се криела в храстите покрай оградата, за да стряска минувачите.

Когато станала на девет, Деидре избягала за първи път от къщи. Карлота се обадила на Кортланд паникьосана; после звъннала и в полицията. Накрая намерили измръзналата и трепереща Деидре на прага на сиропиталището „Света Елизабет“ на Наполеон авеню. Тя казала на сестрите, че е „прокълната“, „обладана от дявола“ и че трябвало да извикат свещеник. Кортланд и Карлота дошли и я отвели у дома.

„Твърде активно въображение“ — казала Карлота. Това се превърнало в редовна реплика.

Година по-късно полицията открила Деидре да се скита в дъжда по един ръкав на реката. Тя треперела, плачела и повтаряла, че се страхува да се върне у дома. За два часа успяла да наговори куп лъжи за името си и миналото си. Била циганка, дошла в града с някакъв цирк. Майка й била убита от дресьор на животни. Тя се опитала да „се самоубие с рядка отрова“, но я завели в болница в Европа, където източили цялата кръв от вените й.

„Имаше нещо много тъжно в това дете, нещо много откачено — казва след това един полицай на наш детектив. — Тя беше абсолютно сериозна и сините й очи гледаха диво. Дори не вдигна поглед, когато чичо й и леля й дойдоха да я вземат. Преструваше се, че не ги познава. После каза, че я държат окована в една стая на горния етаж.“

Когато става на десет, Деидре е изпратена в Ирландия, в пансион, препоръчан от един свещеник с ирландско потекло от катедралата „Свети Патрик“ — отец Джейсън Пауър. Семейната мълва говори, че това всъщност е идея на Кортланд.

„Дядо искал да я махне оттам“ — казва по-късно Райън Мейфеър.

Но след месец сестрите в „Каунти Корк“ изпращат Деидре у дома.

Следващите две години Деидре е обучавана от гувернантка, госпожица Ламптън, стара приятелка на Карлота от „Светото сърце“. Госпожица Ламптън казва на Беатрис Мейфеър (от Еспланада авеню), че Деидре е очарователно и много умно дете. „Просто има изключително богато въображение и прекарва твърде много време сама.“ Но по-късно госпожица Ламптън заминава на север, за да се омъжи за един вдовец, когото среща по време на лятната му почивка, и Деидре плаче с дни за нея.

Но и през тези години в къщата на Първа улица има скандали. Хората често чували крясъци. Деидре изтичвала плачеща от къщата и често се качвала на дъба, за да не могат Ирен или госпожица Ламптън да я стигнат. Понякога оставала там до мръкване.

След пубертета обаче у нея настъпила промяна. Тя станала затворена, потайна и вече не била толкова палава. На тринайсет била по-чувствена жена, отколкото Анта някога е била като голяма. Носела черната си вълниста коса разпусната, разделена на път и прихваната от бледолилава панделка. Големите й сини очи гледали някак недоверчиво и като че с мъка. Всъщност детето изглеждало наранено, твърдят хората, които я виждали на неделната служба.

„Тя вече се е превърнала в красива жена — казва една от матроните, които посещавали редовно параклиса. — А онези старици не го разбират. Обличат я все едно е още дете.“

Юридическите слухове разкриват и други проблеми. Един следобед Деидре връхлетяла в офиса на Кортланд.

„Беше в истерия — казва секретарят му по-късно. — Почти цял час крещя и плака пред чичо си. Но ще ви кажа и нещо друго, нещо, което не бях забелязал, докато тя не си тръгна. Обувките й бяха различни. Едната беше кафява мокасина, а другата черна, с ниска подметка. Не мисля обаче, че тя забелязваше. Кортланд я заведе у дома. Не зная дали и той забеляза. Повече не я видях.“

Лятото преди четиринайсетия си рожден ден Деидре е приета по спешност в новата „Болница на милосърдието“. Опитала да пререже вените си. Беатрис отива да я посети.

„Това момиче има дух, който Анта просто не притежаваше — казва тя на Жулиет Милтън. — Но има нужда от женски съвет за някои неща. Поиска да й купя козметика. Каза, че през целия си живот е влизала само веднъж в магазин за козметика.“

Беатрис носи козметиката в болницата, но й казват, че Карлота е забранила всякакви посещения. Тя се обажда на Кортланд и той признава, че не знае защо Деидре е прерязала вените си. „Може би просто е искала да се махне от онази къща.“

Същата седмица Кортланд урежда Деидре да замине за Калифорния. Тя отлита за Лос Анджелис, за да остане при дъщерята на Гарланд, Андреа Мейфеър, която е омъжена за лекар от болницата „Ливански кедри“. След две седмици обаче Деидре отново си е у дома.

Мейфеър от Лос Анджелис не казват на никого какво се е случило, но години след това единственият им син, Елтън, признава пред нашите разследващи, че горката му братовчедка от Ню Орлиънс е луда. Мислела, че е прокълната от някакво завещание, говорела, че ще се самоубие, и ужасявала родителите му. Те я завели на лекар, който казал, че никога вече няма да бъде нормална.

„Родителите ми искаха да й помогнат, особено майка ми. Но цялото семейство беше разстроено. Мисля, че чашата преля, когато една нощ я видяха с някакъв мъж в задния двор, а тя не поиска да си признае, все отричаше. А те се страхуваха, че може да се е случило нещо. Деидре беше на тринайсет и наистина бе много красива. Затова я върнаха у дома.“

Беатрис разказва доста подобна история на Жулиет Милтън.

„Мисля, че Деидре изглежда много зряла — казва тя, но не вярвала, че би излъгала за онзи мъж в градината. — Просто е объркана.“ И Беатрис е непреклонна, че няма никаква наследствена лудост. Това било само семейна басня, измислена от Карлота, на която някой наистина трябва да сложи край.

Беатрис отива в къщата на Първа улица да види Деидре и да й занесе подаръци, но Нанси не я пуска вътре.

Същият мистериозен мъж е отговорен и за особено драматичното изключване на Деидре от пансиона към „Света Роза от Лима“, когато тя е на шестнайсет. Тя изкарва почти цял семестър без никакви провинения и точно в средата на пролетния срок се случва инцидент. Семейната мълва твърди, че Деидре била безкрайно щастлива в „Света Роза“ и казала на Кортланд, че не иска никога да си отива у дома. Дори по Коледа си оставала в пансиона, излизала единствено с Кортланд за ранна вечеря на Бъдни вечер.

Тя обичала люлките в задния двор за игра, които били достатъчно големи за момичетата, и по здрач често пеела там заедно с едно друго момиче, Рита Мей Дуайър (по-късно Лониган), която си спомня Деидре като изключителен човек — елегантна, невинна, романтична и сладка.

Едва напоследък, през 1988 година, е събрана още информация за изключването й, и то от самата Рита Мей Дуайър Лониган, в разговор с мен.

„Мистериозният приятел“ на Деидре се срещал с нея в градината на монахините, на лунна светлина. Говорел тихо, но все пак Рита Мей го чула. „Нарече я любима моя“ — каза ми Рита Мей. Тя самата не била чувала такива романтични думи, освен по филмите.

Беззащитна и ридаеща, Деидре не казала нищо, когато монахините я обвинили, че „води мъж в пансиона“. Те видели срещата им в градината през прозорците на манастирската кухня. „Не беше момче — каза гневно една от монахините пред всички ученички по-късно. — Беше мъж! Мъж!“

Записите от онзи период са почти яростни в упреците си. „Момичето е лъжкиня. Позволява на онзи мъж да я докосва. Невинността й е била просто фасада.“

Не може да има никакво съмнение, че този мистериозен компаньон е Лашър. Той е описван от монахините, а по-късно и от госпожа Лониган, като кестеняв, с кафяви очи и красиви старомодни дрехи.

Но важното тук е, че Рита Мей Лониган, ако, разбира се, не преувеличава, е чула Лашър да говори.

Друга стряскаща информация, пак получена от госпожа Лониган, е, че Деидре е носела смарагда на Мейфеър в пансиона. Тя дори го показала на Рита Мей и тя видяла на гърба му гравирано името „Лашър“. Ако историята на Рита Мей е вярна, значи Деидре е знаела много малко за майка си и баба си. Знаела е, че е получила смарагда в наследство от тях, но не и как са умрели Стела и Анта.

През 1956 година в семейството се разчува, че Деидре е съсипана заради изключването й от „Света Роза от Лима“. Тя дори влиза за шест седмици в лудницата „Света Ана“. Въпреки че болничните записи се оказват недостъпни, сестрите говорят, че Деидре поискала да бъде лекувана с електрошок, и процедурата била извършена два пъти. По това време тя е почти на седемнайсет.

От онова, което знаем за медицинските практики тогава, можем със сигурност да заключим, че тези процедури са включвали електричество с по-висок волтаж, отколкото се прилага днес; вероятно са били доста опасни и са причинявали загуба на паметта за часове и дори дни.

Но не знаем защо не е приложен целият курс, както е било прието. Кортланд бил категорично против подобно лечение, или поне така казва Беатрис Мейфеър. Той не можел да повярва, че е възможно да се прилага нещо толкова драстично на съвсем млад човек.

„Какво му има на това момиче?“ — попитала накрая Жулиет, а Беатрис отговорила: „Никой не знае, скъпа. Никой не знае“.

Карлота отвела Деидре у дома и там тя продължила да линее още месец, но упоритото разследване на нашите хора показва, че до Деидре в градината често е забелязвана тъмна фигура. Един доставчик от бакалията „Солан“ „си изкарал ангелите“, докато си тръгвал от къщата, защото видял „онова момиче с див поглед и странния мъж“ във високия бамбуков гъсталак до стария басейн.

Една стара мома, която живее на Притама стрийт, видяла двойката в параклиса след мръкнало. „Казах на госпожица Бел. Спрях до портата на следващата сутрин. Това не ми се струваше редно. Случи се вечерта, точно след мръкнало. Отидох в параклиса да запаля свещ и да си кажа молитвата, както винаги, а тя беше там, на една пейка отзад, с онзи мъж. Отначало почти не ги забелязах. Тя като че се изплаши, стана и изтича навън. Видях я съвсем ясно на светлината на уличната лампа. Беше Деидре Мейфеър. Не знам какво стана с младия мъж.“

Неколцина други свидетели докладват за подобни появи. Картината винаги била една и съща — Деидре и мистериозен млад мъж в сенките. Деидре и мистериозният млад мъж, който се взира в непознатия по доста разстройващ начин. Имаме петнайсет различни вариации на тези две теми.

Някои от историите стигнали и до Беатрис от Еспланада авеню. „Не знам дали някой наглежда това момиче. Тя е толкова… добре развита физически“, казва тя на Жулиет. И двете отиват на Първа улица.

„Момичето бродеше из градината. Беатрис отиде до оградата и й извика. Няколко минути Деидре като че не можеше да познае Беа. После отиде да вземе ключа за портата. Разбира се, след това говореше предимно Беатрис.

Тя е направо шокиращо красива. Може би и отчасти заради това изглежда толкова странна. Направо се влюби в една камея, която носех. Подарих й я и тя се радваше съвсем като дете. Не ми беше удобно да й намекна, че е боса и носи раздърпана памучна рокля.“

С идването на есента постъпват още доклади за скандали и крясъци в къщата. Съседите дори на два пъти викат полиция. Първият път е през септември. След две години аз успях да се сдобия с пълния разказ за случилото се.

„Не ми се искаше да ходя там — каза ми полицаят. — Нали знаете, не обичам да безпокоя семействата от Гардън Дистрикт. А и онази дама ни държа на предната врата. Казва се Карлота Мейфеър, но всички я наричат госпожица Карл. Нали я знаете, работи за съдията.

«Кой ви извика? Какво искате? Кой сте? Искам да видя картата ви. Ще се наложи да говоря със съдия Бърнис, ако дойдете отново.» Накрая партньорът ми каза, че хората са чули младата дама в къщата да пищи и че бихме искали да говорим с нея, за да се уверим, че е добре. Мисля, че госпожица Карл бе готова да го убие на място, но отиде и доведе момичето, Деидре Мейфеър. Тя плачеше и цялата трепереше. Каза на Си Джей, партньора ми: «Накарайте я да ми даде нещата на майка ми. Тя взе нещата на майка ми».

Госпожица Карл рече, че й е омръзнало от подобно «натрапване», че това щял да е последният скандал и вече нямало да има нужда да идва полиция. Ако не сме си тръгнели, щяла да се обади на съдия Бърнис. Тогава момичето изтича от къщата към патрулната кола и закрещя: «Вземете ме с вас!».

И тогава се случи нещо странно. Госпожица Карл гледаше как момичето стои на тротоара до патрулната кола и започна да плаче. Опита се да го скрие — извади кърпичката си и закри лицето си — но ние видяхме, че плаче. Момичето наистина я бе довело до края на силите й.

Си Джей попита: «Мис Карл, какво да направим?». Тя мина край него по тротоара, прегърна момичето и рече: «Деидре, искаш ли да се върнеш в лудницата? Моля те, Деидре, моля те». И после просто замлъкна. Не можеше да говори. Момичето се взираше в нея с широко отворени очи и налудничав поглед и после също се разплака.

Тогава госпожица Карл прегърна Деидре и я поведе по стълбите към къщата.“

— Сигурен ли сте, че е била госпожица Карл? — попитах аз полицая.

— О, да, всички я познават. Боже, никога няма да я забравя. На следващия ден се обади на капитана и поиска двамата със Си Джей да бъдем уволнени.

Друга патрулна кола отговаря на обаждане на съседите следващата седмица. За този случай знаем само, че Деидре се е опитвала да си тръгне от къщата, когато е дошла полицията; те я убедили да седне на предните стъпала и да чака, докато дойде чичо й Кортланд.

На следващия ден Деидре избягала. Юридическите слухове твърдят, че били проведени много телефонни разговори и Кортланд хукнал към Първа улица. От „Мейфеър и Мейфеър“ се обадили на нюйоркските роднини да търсят Деидре, както навремето са търсили Анта.

Аманда Грейди Мейфеър вече била мъртва. Майката на доктор Корнел Мейфеър, Розалинд Мейфеър, не искала да има нищо общо с „онези от Първа улица“, но все пак се свързала с останалите братовчеди в Ню Йорк. След това обаче полицията се обадила на Кортланд в Ню Орлиънс, че Деидре е открита да броди боса и неадекватна из Гринич Вилидж. Имало съмнения, че е била изнасилена. Същата нощ Кортланд хванал самолета за Ню Йорк и на сутринта довел Деидре в Ню Орлиънс.

Историята се повтаря напълно, защото затворили за втори път Деидре в „Света Ана“. Седмица по-късно я изписали и тя отишла да живее с Кортланд в старата му фамилна къща в Метаир.

Семейната мълва говори, че Карлота била напълно победена и обезкуражена. Тя казала на съдия Бърнис и на съпругата му, че се е провалила със своята племенница. Страхувала се, че момичето вече „никога няма да бъде нормално“.

Една събота Беатрис Мейфеър се отбила при Карлота и я видяла да седи сама в големия салон, на дръпнати завеси. Не продумвала.

„По-късно осъзнах, че тя се взираше в мястото, където навремето поставяха ковчезите, когато още бденията се извършваха у дома. Когато я питах нещо, отвръщаше само с «не» или изсумтяваше. Накрая дойде онази ужасна Нанси и предложи чай с лед. Явно се намуси, когато приех. Казах й, че ще си го донеса сама, а тя отвърна: «О, не, леля Карл не би позволила».“

Когато се наситила на толкова тъга и грубост, Беатрис си тръгнала.

Отишла в Метаир, в къщата на Кортланд на Кънтри Клъб Лейн, за да види Деидре.

Тази къща е построена от Кортланд, когато бил млад. Представлява голямо тухлено имение с бели колони и френски прозорци, а вътре е обзаведена с „всички модерни удобства“. По-късно тя става собственост на Райън Мейфеър, син на Пиърс, който и до днес живее в нея. В Метаир заедно с Кортланд дълго време живели и Шефилд и Южени Мейфеър. Там е родено и единственото им дете, Ели Мейфеър — жената, която впоследствие осиновява Роуан, дъщерята на Деидре.

По онова време Шефилд Мейфеър е вече покойник — умира от сърдечен удар. Южени също си била отишла преди години. Ели живеела в Калифорния, където наскоро се била омъжила за адвокат на име Греъм Франклин. Така че Кортланд живеел съвсем сам в имението.

По всички сведения къщата била изключително приветлива, боядисана в светли цветове, с пъстри тапети, традиционни мебели и много книги. Множеството френски прозорци гледали към градината, басейна и предната морава.

Явно целият род бил на мнение, че това е най-доброто място за Деидре Мейфеър, далече от мрака на Гардън Дистрикт. Кортланд уверил Беатрис, че Деидре си почива, че проблемите й са плод на потайност и неразбиране от страна на Карлота.

„Но той всъщност не ми каза какво се е случило — оплаква се Беатрис на Жулиет. — Какво, за бога, имаше предвид с тази «потайност»?“

Беатрис често разпитвала слугинята по телефона. Деидре била много добре, отвръщала тя. Тенът й се подобрил. Дори имала гост — много хубав млад мъж. Слугинята го видяла само за секунда-две — двамата с Деидре били в градината — но веднага разбрала, че е хубав млад джентълмен.

„Е, кой може да е този мъж? — казала Беатрис на Жулиет Милтън на един обяд. — Да не би да е същият негодник, който се е промъквал в градината на монахините, за да я притеснява в «Света Роза»!“

Жулиет писала на нашия агент в Лондон:

„Струва ми се, че това семейство не осъзнава, че момичето си има любовник. Имам предвид един любовник — един много забележителен и лесно разпознаваем любовник, който постоянно е виждан в нейната компания. Всичките описания на въпросния млад мъж са все едни и същи!“

Забележителното в тази история е, че до Жулиет Милтън никога не стигат слухове за духове, вещици, проклятие и прочие неща, свързани със семейство Мейфеър. Двете с Беатрис наистина смятат, че мистериозният непознат е човешко същество.

И все пак по същото време хората в Айриш Ченъл говорят за „Деидре и мъжа“. Като под „мъжа“ не разбират човешко същество. По-голямата сестра на отец Лафърти също знае за „мъжа“. Тя се опитала да говори с брат си за него, но той не поискал да й се довери. Тя клюкарствала за това с възрастния си приятел Дейв Колинс; говорила е и пред нашия детектив, който повървял с нея по Констанс стрийт, когато тя се прибирала у дома след неделната служба.

Госпожица Роз, която работела в сакристията, сменяла покривките на олтара и се грижела за светеното вино, също знае шокиращи факти за Мейфеър и „мъжа“. „Първо беше Стела, после Анта, а сега и Деидре“, казала тя на своя племенник — колежанин в „Лойола“, който я сметнал за суеверна глупачка.

Една стара чернокожа прислужница от съседна къща също знаела за „мъжа“. Той бил стар семеен призрак и единственият призрак, когото е виждала да седи на дневна светлина с онова момиче в задната част на градината. Тя вярвала, че ще иде в ада заради това.

Точно по това време, през лятото на 1958 година, аз се подготвях да замина за Ню Орлиънс.

Бях приключил с обединяването на цялата история на семейството в една по-ранна версия на настоящото повествование, която беше почти същата. Много силно се тревожех за Деидре Мейфеър.

Усещах как психичните й сили и особено способността й да вижда духове и да разговаря с тях са на път да я доведат до лудост.

След множество дискусии със Скот Рейнолдс, новия ни директор, и няколко срещи на целия съвет, бе решено да отпътувам за Ню Орлиънс, за да реша дали Деидре Мейфеър е достатъчно голяма и стабилна, за да бъде осъществен контакт с нея.

Илейн Барет, един от най-старите и най-опитни членове на Таламаска, бе починала предната година и сега аз бях смятан, незаслужено, за водещ експерт на ордена по вещерските семейства. Моите акредитиви никога не бяха поставени под съмнение. Наистина, онези, които най-много се бяха уплашили от смъртта на Стюарт Таунсенд и Артър Лангтри — и вероятно щяха да се опасяват и във връзка с моето заминаване за Ню Орлиънс — вече не бяха сред живите.

Двайсет и три

Досие на вещиците Мейфеър

Част 9

Историята на Деидре Мейфеър

Преразгледана в цялост през 1989 г.

Пристигнах в Ню Орлиънс през юли 1958 година и веднага се регистрирах в малък обикновен хотел във Френския квартал. После започнах да се срещам с нашите най-способни професионални детективи и да преглеждам някои от публичните регистри, за да съгласувам собствената си гледна точка с техните.

През годините бяхме научили имената на неколцина близки до семейство Мейфеър хора. Опитах да се свържа с тях. При Ричард Леуелин постигнах доста голям успех, както вече бе описано, и само този доклад ми отне няколко дни.

Освен това успях да „разприказвам“ една млада послушница, която преподаваше в „Света Роза от Лима“ и познаваше Деидре. Тя до някаква степен изясни причините за изключването й. За жалост тази млада жена вярваше, че Деидре наистина е имала връзка с „по-възрастен мъж“ и е била отвратителна лъжкиня. И други момичета знаели за смарагда на Мейфеър. Заключението било, че Деидре го е откраднала от леля си. Защо иначе едно дете ще държи толкова ценно бижу в училище?

Колкото повече говорех с жената, толкова по-ясно разбирах, че чувственото излъчване на Деидре е правило впечатление на всички около нея. „Знаете ли, тя беше толкова… зряла. Не е редно едно младо момиче на шестнайсет да има толкова големи гърди.“

Горката Деидре. Улових се, че съм на ръба да я попитам дали един учител смята, че осакатяването е подходящо при тези обстоятелства, но после прекъснах разговора. Върнах се в хотела, изпих доста бренди и си изнесох една лекция за опасностите от емоционалното обвързване към обекта на разследване.

За нещастие не бях по-малко емоционален, когато на следващия ден посетих Гардън Дистрикт, и на по-следващия, когато бродих с часове из тихите улици и наблюдавах къщата от всички ъгли. След години на четене за това място и неговите обитатели това бе много вълнуващо за мен. Но ако някога е имало къща, която да излъчва зло, то това е тази.

Запитах се „защо“.

По това време сградата беше вече много запусната. Виолетовата боя бе избледняла напълно. Бурени и тънки папрати растяха от цепнатините по перилата. Цъфтящи пълзящи растения бяха покрили страничните веранди така, че орнаментираната решетка от ковано желязо едва се виждаше. Дивите лавровишни закриваха от погледа цялата градина.

И все пак изглеждаше някак романтично. Въпреки че жегата беше много тежка, а изгарящите лъчи на сънливото слънце се провираха на прашни снопове през дърветата, мястото изглеждаше някак влажно, мрачно и определено неприятно. В тези лениви часове, в които стоях и съзерцавах къщата, забелязах, че минувачите неизменно пресичат от другата страна на улицата, когато я наближат. Вярно, че каменният тротоар беше покрит с мъх и разцепен от корените на дъбовете, но и от другата страна положението беше същото.

Нещо зло живееше в тази къща, живееше и дишаше там, чакаше и вероятно скърбеше.

Отново се обвиних, и то основателно, че съм свръхемоционален, и се опитах да дефинирам по-ясно онова, което усещах. Това нещо беше зло, защото беше разрушително. То „живееше и дишаше“ в смисъл, че влиянието му върху средата и въобще присъствието му беше ясно доловимо. А смятах, че то „скърби“, защото нито един работник не бе успял да поправи нещо тук от смъртта на Стела насам. Оттогава разрухата бе станала постоянна и неизменна. Дали това нещо не искаше къщата да гние като тялото на Стела в гроба?

О, толкова много въпроси без отговор. Отидох до гробището „Лафайет“ и намерих гробницата на Мейфеър. Един любезен гробар с охота ме информира, че в каменните вази отпред винаги има свежи цветя, въпреки че никога не е виждал някой да ги носи и слага.

— Мислите ли, че е някой стар любовник на Стела Мейфеър? — попитах аз.

— О, не — отвърна старецът и се изсмя. — Господи боже, не. Той ги носи, призракът на Мейфеър. Точно той слага цветята във вазите. И да ви кажа ли още нещо? Понякога ги взима от олтара на параклиса. Нали го знаете, параклиса на Притания и Трета? Отец Морган дойде един следобед просто побеснял. Точно сложил гладиолите на олтара и след миг те се озовали пред гробницата на Мейфеър. Отиде и вдигна врява на Първа улица. Чух, че госпожица Карлота му казала да върви по дяволите. Той много се смя тогава… представяте ли си, някой да каже на свещеник да върви по дяволите.

Наех кола и потеглих надолу по шосето покрай реката към Ривърбенд, за да видя какво е останало от старата плантация. После се обадих на нашия агент под прикритие във висшето общество, Жулиет Милтън, и я поканих на обяд.

Тя беше повече от щастлива да ме представи на Беатрис Мейфеър. Беатрис се съгласи да се срещнем за обяд, като прие без никакви въпроси моето не особено съдържателно обяснение, че се интересувам от история на Юга и в частност от историята на семейство Мейфеър.

Беатрис Мейфеър беше към трийсет и пет годишна, красиво облечена тъмнокоса жена, която говореше с очарователна смесица от южняшки, нюорлиънски, бруклински и бостънски акцент, и беше доста „бунтарски“ настроена по отношение на семейството.

Разговаряхме три часа без прекъсване в „Галатоар“ и тя ме заля с всякакви истории за семейство Мейфеър, като потвърди онова, което вече подозирах — че сегашните Мейфеър знаят съвсем малко и дори нищо за далечното минало на семейството. Всичко това бяха някакви доста мъгляви легенди, в които имената бяха объркани, а скандалните елементи бяха станали почти абсурдни.

Беатрис не знаеше кой и кога е построил Ривърбенд. Нито дори кой е построил къщата на Първа улица. Смяташе, че е построена от Жулиен. Колкото до историите за духове и легендите за пълни с монети портмонета, тя вярвала в тях като малка, но вече не. Майка й била родена на Първа улица (тази жена, Алис Мейфеър, е втората дъщеря на Реми Мейфеър; Милата Мили, или госпожица Мили, е най-малкото дете на Реми и леля на Беатрис) и тя често разказвала някои ужасяващо странни неща за онази къща. Но я напуснала още седемнайсетгодишна, за да се омъжи за Олдрич Мейфеър, правнук на Морис Мейфеър, а той никак не обичал Алис да говори за това място.

— И двамата ми родители бяха много потайни — каза Беатрис. — Не мисля, че татко наистина помни нещо вече. Той минава осемдесетте, а мама просто не искаше да говори. Самата аз не се омъжих за Мейфеър, както знаете. Съпругът ми не знае нищо за семейството, наистина. — (Ще отбележим, че съпругът на Беатрис почина, прехвърлил седемдесетте, от рак на гърлото.) — Не си спомням Мери Бет. Била съм на две години, когато е починала. Но имам няколко снимки, на които съм до нея на семейните срещи, нали знаете, заедно с всички други деца от рода. Обаче си спомням Стела. О, много обичах Стела. Толкова я обичах.

Фактът, че не мога да ида там, просто ме убива. Преди години спрях да посещавам леля Мили. Тя е сладка, но всъщност не е съвсем наясно коя съм. Всеки път трябва да й обяснявам, че съм дъщеря на Алис и внучка на Реми. Тя помни известно време и после пак забравя. А Карлота не иска да ходя там, не иска никой да ходи там. Ужасна жена. Тя уби тази къща! Пропъди целия живот от нея. Не ми пука какво говорят останалите, тя е виновна.

— Вярвате ли, че тази къща е обитавана от духове, че в нея може би има нещо зло.

— Да — Карлота. Тя е злото! Но разбирам за какво ме питате и е твърде жалко, че не можете да разговаряте с Аманда Грейди Мейфеър. Тя беше съпруга на Кортланд, но е покойница от години. Вярваше в някои доста невероятни, но наистина много интересни неща. Е, поне до известна степен. Казват, че заради това напуснала Кортланд. Тя твърдеше, че той знае, че къщата е обитавана от духове, че дори ги вижда и разговаря с тях. Винаги ме е изумявало как е възможно възрастна жена да вярва в подобни глупости! Но тя бе напълно убедена в тези небивалици за сатанински заговор. Мисля, че Стела е причината за това, но съвсем неволно. Тогава бях твърде малка, за да зная със сигурност. Но Стела изобщо не беше лош човек! Никаква магьосница не беше. Просто си лягаше с всеки, но ако това е вещерство, то половината град трябва да бъде изгорен на кладата на часа.

И така нататък, и така нататък, клюките станаха по-интимни и дръзки, докато Беатрис продължаваше да рови храната си и да пуши „Пал Мал“.

— Деидре просто притежава повишена сексуалност — каза тя, — това е целият й проблем. Постоянно я държаха затворена. Нищо чудно, че се хвана с някакъв непознат мъж. Разчитам изцяло на Кортланд да се погрижи за нея. Той се превърна в уважавания старейшина на фамилията. А и със сигурност е единственият, който може да се противопостави на Карлота. Мен ако питате, точно тя е вещицата. Направо тръпки ме побиват от нея. Длъжни са да отърват Деидре.

Наистина, вече се говорело за някакво училище в Тексас, малък университет, където Деидре можела да постъпи през есента. Като че Ронда Мейфеър, правнучка на сестрата на Сузет, Мариан (лелята на Кортланд), бе омъжена за млад тексасец, който преподавал там. Всъщност това било малко щатско девическо училище, което получавало щедри дарения и се отличавало с добрата традиция и всички характеристики на скъпо частно училище. Въпросът бил обаче дали ужасната Карлота ще позволи на Деидре да иде там. „Карлота е вещицата!“

Беатрис отново се спря на темата за Карлота, критиките обхванаха дори начина й на обличане (деловите костюми) и начина й на говорене (деловия маниер). Но след малко дамата се наведе през масата и ми каза:

— И сигурно знаете, че тази вещица уби Ъруин Дандрич, нали?

Не само че не знаех подобно нещо, но и не бях чул и най-малкия намек в този смисъл. През 1952 година до нас достигна вест, че Дандрич е починал от сърдечен удар в апартамента си някъде след четири часа следобед. Всички знаеха, че той има проблеми със сърцето.

— Аз говорих с него — каза Беатрис надуто и с едва прикрита мелодраматичност. — Говорих с него в деня, когато умря. Той каза, че Карлота му се обадила. Обвинила го, че шпионира семейството й, и казала: „Е, щом толкова искате да знаете всичко за нас, елате на Първа улица. Ще ви кажа повече, отколкото ви се ще да разберете“. Казах му да не отива, рекох му точно това: „Тя ще те осъди. Ще ти направи нещо ужасно. Тя не е с всичкия си“. Но той не искаше да ме послуша. „Ще ида да видя къщата с очите си — отвърна ми. — Никой не е стъпвал там след смъртта на Стела.“ Накарах го да обещае да ми се обади, щом се прибере. Е, не успя да го направи. Умря същия следобед. Тя го е отровила. Сигурна съм. Отровила го е. Когато го намериха, казаха, че е било сърдечен удар. Тя го е отровила, но му е дала точно толкова, че да може да се прибере и да умре в дома си.

— И какво ви кара да мислите така? — попитах аз.

— Защото това не се случва за първи път. Деидре казала на Кортланд, че на тавана на къщата има труп. Да, труп!

— Кортланд ли ви каза?

Тя кимна печално.

— Горката Деидре. Наговорила всичко това на лекарите и те й направили електрошок! Кортланд мисли, че й се привиждат разни неща. — Поклати глава. — Този Кортланд! Вярва, че в къщата има духове, призраци, с които можеш да разговаряш… Но труп на тавана? О, не, това не може да повярва! — Тя се засмя тихо, после стана изключително сериозна. — Обзалагам се, че е истина. Помня, че някакъв млад мъж изчезнал точно преди Стела да умре. Чух за това след години. Леля Мили каза нещо такова на братовчедката Анжела. По-късно Дандрич също ми го спомена. Търсила го и полицията, и частни детективи. Ъруин каза, че бил някакъв тексасец от Англия, който всъщност бил прекарал една нощ със Стела и после просто изчезнал. Ще ви кажа кой още знаеше за това. Аманда. Последния път, когато я видях в Ню Йорк, обсъждахме случая и тя каза: „Ами онзи мъж, който изчезна така странно!“. Разбира се, тя го свързва с Корнел, нали се сещате, онзи, дето умря в хотела в центъра, след като посетил Карлота. Казвам ви, тя ги трови, те си отиват у дома и умират там. Сигурно е от отровите със забавен ефект. Този тексасец бил нещо като историк от Англия. Знаел доста за миналото на семейството…

Тя внезапно направи връзката. Аз също бях историк от Англия. Засмя се и рече:

— Господин Лайтнър, по-добре да внимавате! — Облегна се в стола и се засмя тихо.

— Предполагам, че имате право. Но наистина ли вярвате във всичко това, госпожице Мейфеър?

Тя се замисли за момент и отвърна:

— Е, и вярвам и не вярвам. — Отново се засмя. — Нищо за Карлота не би ме учудило. Но ако трябва да бъда искрена, смятам, че е твърде скучна, за да отрови някого. И все пак си го помислих. Помислих си го, когато Ъруин Дандрич умря. Много го обичах. А и все пак той умря точно след срещата с нея. Надявам се Деидре да иде в колежа в Тексас… Но все пак, господин Лайтнър, ако Карлота ви покани на чай, не отивайте!

— Ами за призраците? — попитах я аз. (По време на това интервю почти нямах възможност да кажа каквото и да било.)

— О, за кой точно! Там има призрак на Жулиен — всички са го виждали. Мисля, че и аз веднъж го видях. Има и един, дето събаря стълбите на хората. Той е най-обикновен невидим призрак.

— Но няма ли и такъв, когото наричат „мъжа“?

Тя никога не беше чувала точно този израз. Трябвало да говоря с Кортланд. Ако той пожелае, разбира се. Кортланд не обичал да го разпитват външни хора. Живеел в света на семейството.

Разделихме се на ъгъла, след като й помогнах да хване такси.

— Ако наистина се видите с Кортланд, моля ви, не му казвайте, че сте говорили с мен. Той мисли, че съм ужасна клюкарка. Но го питайте за тексасеца. Никога не се знае какво може да каже.

Щом таксито замина, аз се обадих на Жулиет Милтън, нашата шпионка във висшето общество.

— Изобщо не припарвайте до къщата — казах й. — Не бива да имате никакви лични контакти с Карлота Мейфеър и повече не обядвайте с Беатрис. Ще ви напиша чек за много добра сума. Просто излезте от играта.

— Но какво да направя? Какво да кажа? Беатрис е невероятна клюкарка. Тя разнася тези истории. Аз не съм казала нищо, което другите да не знаят.

— Свършихте отлична работа, но има някои опасности. Съвсем реални опасности. Просто ме послушайте.

— О, тя ви е казала, че Карлота убива хора. Това са глупости. Карлота е просто една надута старица. Беатрис може да ви каже и че Карлота е отишла в Ню Йорк и е убила Шон Лейси, бащата на Деидре. Стига, това са пълни глупости!

Аз повторих предупрежденията си, или по-скоро нарежданията си, и настоях да ги изпълни.

На следващия ден поех към Метаир, паркирах колата си и продължих пеша по тихите улици към къщата на Кортланд. Освен огромните дъбове и мекото зелено кадифе на тревата, кварталът не притежаваше нищо от атмосферата на Ню Орлиънс. Със същия успех това можеше да е и богато предградие на Хюстън в Тексас, или в Оклахома Сити. Много красиво, много спокойно, някак безопасно. Не видях Деидре. Надявах се да е щастлива на това прекрасно място.

Бях убеден, че първо трябва да я видя отдалече, преди да пробвам да поговоря с нея. Междувременно се опитах да се свържа с Кортланд, но той не отговори на обажданията ми. Накрая секретарят му ми каза, че не желае да разговаря с мен, че бил чул, че говоря с братовчедите му, и иска да оставя семейството на мира.

Не знаех дали да настоявам. Същите стари въпроси, които винаги ни тормозят в такива ситуации — какви са моите задължения, целите ми? Накрая оставих съобщение, че имам много информация за семейство Мейфеър, която започва още от седемнайсети век, и бих се радвал да поговорим. Така и не получих отговор.

Следващата седмица научих от Жулиет Милтън, че Деидре е отпътувала за Тексаския женски университет в Дентън, където съпругът на Ронда Мейфеър, Елис Клемент, преподавал английски на малки класове от момичета от добри семейства. Карлота била абсолютно против; направили го без нейно разрешение и тя вече не говорела с Кортланд.

Той закарал Деидре до Тексас и останал там известно време, за да се увери, че тя се чувства удобно в дома на Ронда Мейфеър и Елис Клемент, а после се върнал в Ню Орлиънс.

За нас не беше трудно да разберем, че Деидре е приета като „специална ученичка“, обучавана у дома. Беше получила самостоятелна стая в общежитието на първокурсниците и бе регистрирана за цялата учебна програма.

Пристигнах в Дентън след два дни. Тексаският женски университет беше красиво малко училище, разположено сред ниски зелени хълмове. Сградата бе покрита с лози, а около нея се простираха грижливо поддържани морави. Не беше за вярване, че това е държавна институция.

Тогава бях на трийсет и шест години, с почти посивяла коса и вече пристрастен към добре скроените ленени костюми. Не беше никакъв проблем да се разхождам около кампуса, вероятно защото всички ме смятаха за преподавател. Заседавах се дълго на някоя от пейките и пишех в бележника си. Порових в една малка отворена библиотека и поскитах из коридорите на старите сгради, като си разменях любезности с възрастни учителки и млади жени със свежи лица, облечени с блузи и плисирани поли.

Зърнах за първи път Деидре съвсем неочаквано, на втория ден от пристигането си. Тя излезе от общежитието на първокурсниците — много скромна сграда в стил крал Джордж — и около час се разхожда из кампуса. Вече беше се превърнала в красива млада жена с дълга черна коса. Скиташе се безцелно из малките виещи се под старите дървета пътечки. Беше облечена с памучна блуза и пола.

Тази дългоочаквана среща ме изпълни с объркване. За мен Деидре бе нещо като голяма знаменитост. Но когато я последвах, на разстояние, започнах да се измъчвам какво трябва да сторя. Да я оставя ли на мира? Да й разкажа ли каквото знам за ранната история на семейството й? Какво право имах изобщо да бъда тук?

Не направих нищо, само я гледах как се връща в сградата на първокурсниците. На следващата сутрин я последвах към първия й час, а после и до големия стол в безистена, където тя седна сама на една малка масичка, изпи чаша кафе и пъхаше монети в джубокса, за да слуша отново и отново някаква скръбна песен от Гершуин в изпълнение на Нина Симон.

Струваше ми се, че се наслаждава на свободата си. Почете малко, после започна да се оглежда наоколо. Изведнъж се почувствах напълно неспособен да стана от стола и да се приближа до нея. Страхувах се да не я изплаша. Колко ли ужасно е да разбереш, че си следен. Тръгнах си преди нея и се прибрах в малкия си хотел в центъра на града.

Същия следобед отново отидох в кампуса и тя се появи още щом наближих сградата на първокурсниците. Този път беше облечена с памучна рокля с къси ръкави, красиво ушито елече и доста свободна бухнала пола.

Отново тръгна да се разхожда без посока; обаче този път направи неочакван завой към задната част на кампуса, иначе казано — надалече от окосените морави и хората. Последвах я и скоро се озовах в голяма, много занемарена ботаническа градина — беше толкова сенчеста и дива, че започнах да се притеснявам за Деидре, която навлизаше все по-надълбоко в нея по една неравна пътека.

Най-накрая високите бамбукови дървета закриха изцяло гледката към далечните сгради и заглушиха дори шума от далечните улици. Въздухът бе някак душен, като в Ню Орлиънс, и все пак малко по-сух.

Тръгнах по една алейка към малко мостче и щом погледнах нагоре, видях, че Деидре стои неподвижно с лице към мен под огромните цъфнали дървета. Тя вдигна дясната си ръка и ми помаха да се приближа. Дали не ме лъжеха очите? Не. Взираше се право в мен.

— Мистър Лайтнър — каза тя, — какво искате от мен? — Гласът й беше нисък, леко треперлив. Не изглеждаше нито гневна, нито изплашена. Не бях в състояние да й отговоря. Внезапно осъзнах, че носи смарагда на Мейфеър на шията си. Сигурно го беше скрила под роклята си, когато излизаше от сградата, но сега той се виждаше съвсем ясно.

В мен се надигна тревога. Опитах се да кажа нещо просто и откровено, нещо смислено, но вместо това рекох:

— Следвах те, Деидре.

— Да, знам — каза тя.

Обърна се и ми направи знак да вървя след нея. Тръгна по една тясна, обрасла с треви стълба към тайно местенце наблизо, където няколко циментови пейки бяха наредени в кръг, напълно скрити от главната пътека. Бамбукът потракваше леко на бриза, от близкото езеро миришеше на гнило, но местенцето притежаваше неоспорима красота.

Тя се настани на една от пейките, роклята й блестеше като бяло петно в сенките, смарагдът сияеше на гърдите й.

„Опасност, Лайтнър“, казах си аз. „Ти си в опасност.“

— Господин Лайтнър — каза тя и погледна към мен, когато се настаних срещу нея, — просто ми кажете какво искате!

— Деидре, аз знам много неща — отвърнах. — Неща за теб, за майка ти и за майката на твоята майка, както и за нейната майка. История, тайни, слухове, генеалогии… всякакви неща. В една къща в Амстердам има портрет на жена, която е твоя предтеча. Казва се Дебора. Тя е купила този смарагд от един бижутер в Холандия преди стотици години.

Нищо от казаното не я изненада. Тя ме изучаваше, очевидно се опитваше да разбере дали лъжа и дали имам лоши намерения. Аз самият бях доста притеснен. Говорех с Деидре Мейфеър. Най-после седях до Деидре Мейфеър.

— Деидре — казах аз, — кажи ми, ако искаш да научиш това, което знам. Искаш ли да видиш писмата на един мъж, който е обичал твоята прародителка Дебора? Искаш ли да чуеш как тя е умряла във Франция и как нейната дъщеря е прекосила морето до Сан Доминго? В деня на нейната смърт Лашър е разразил ужасна буря над града…

Млъкнах. Като че думите пресъхнаха в устата ми. Лицето й бе претърпяло шокираща промяна. За миг си помислих, че я завладява гняв, но после осъзнах, че е някаква огромна вътрешна борба.

— Господин Лайтнър — прошепна тя, — не искам да знам нищо. Искам да забравя това, което вече знам. Дойдох тук, за да се махна.

— О — промълвих аз и замълчах.

Усещах как се успокоява. Изобщо не знаех какво да кажа. Но след малко тя рече:

— Господин Лайтнър — гласът й беше овладян, макар и преливащ от емоция, — леля ми казва, че вие ни изучавате, защото вярвате, че сме специални хора. Искате да помогнете на злото в нас, и то само от любопитство. Не, не ме разбирайте погрешно. Тя има предвид, че като говорите за злото, вие го подхранвате. Като го изучавате, му давате още живот. — Меките й сини очи молеха за моето разбиране. Колко невероятно спокойна изглеждаше, изненадващо спокойна.

— Разбирам какво има предвид леля ви — казах аз. Всъщност бях изумен. Изумен, че Карлота Мейфеър знае кои сме и дори разбира до известна степен каква е целта ни. Но после се сетих за Стюарт. Той сигурно бе разговарял с нея. Това беше доказателство. Тази и още хиляди мисли изпълваха главата ми.

— Това е като при спиритуалистите, господин Лайтнър — каза Деидре със същата любезност и благоразположеност. — Те искат да говорят с духовете на мъртвите си предци. И въпреки всичките си добри намерения, само увеличават силата на демони, за които не знаят нищо…

— Да, зная за какво говориш, но повярвай ми, искам само да ти дам информация, да ти позволя да научиш…

— Но не разбирате ли, аз не желая. Искам да оставя миналото зад гърба си. — Гласът й леко потрепна. — Не искам да се връщам у дома.

— Е, добре — отвърнах аз. — Разбирам те напълно. Но ще ми направиш ли една услуга? Запомни името ми. Вземи тази визитна картичка и запомни телефонните номера на нея. Обади ми се, ако имаш нужда от мен.

Тя взе картичката. Гледа я доста време, после я пъхна в джоба си.

Усетих се, че я гледам притихнал, гледах огромните й невинни сини очи и се опитвах да не се спирам на красотата на младото й тяло, на прекрасно изваяните й гърди в памучната рокля. Лицето й изглеждаше много тъжно в сенките.

— Той е дяволът, господин Лайтнър — прошепна тя. — Наистина.

— Но тогава защо носиш смарагда, скъпа моя? — попитах аз импулсивно.

Тя се усмихна. Посегна към камъка, стисна го и после го дръпна така силно, че верижката се скъса.

— По една определена причина, господин Лайтнър. Това беше най-лесният начин да го донеса тук, защото имам намерение да го дам на вас. — Тя протегна ръка и го пусна на дланта ми.

Аз се втренчих в него, не можех да повярвам, че държа това нещо.

Казах й напълно объркан:

— Нали знаеш, че той ще ме убие. Ще ме убие и ще ти го върне обратно.

— Не, не може да го направи! — рече тя. Гледаше ме невиждаща, ужасена.

— Разбира се, че може — казах аз. Но бях засрамен от думите си. — Деидре, нека ти кажа какво зная за този дух. Нека ти кажа какво зная за останалите, които са виждали подобни неща. Ти не си сама в това. Не е нужно да се бориш сама.

— О, господи — прошепна тя и затвори очи. — Той не може да го направи — повтори след малко, но не звучеше убедена. — Не вярвам, че може да направи такова нещо.

— Добре, ще рискувам — казах аз. — Ще взема смарагда. Някои хора също притежават известни оръжия, ако мога така да се изразя. Ще ти помогна да узнаеш кои са твоите. Леля ти направи ли това за теб? Кажи ми как да ти помогна.

— Искам да си тръгнете — каза тя нещастно. — И… и… никога да не говорите с мен за тези неща.

— Деидре, той явява ли ти се, когато ти не желаеш да го виждаш?

— Искам да престанете, господин Лайтнър. Ако не мисля за него, ако не говоря за него — тя вдигна ръце към слепоочията си, — ако отказвам да го виждам, може би…

— Какво искаш? За себе си.

— Живот, господин Лайтнър. Нормален живот. Не можете да си представите какво означават за мен тези думи. Нормален живот. Живот като техния, като на момичетата в университета, живот сред плюшени мечета, приятели и целувки на задните седалки на колите. Просто живот!

Беше толкова разстроена, че и аз се развълнувах. Ала всичко това беше толкова опасно, а тя все пак сложи онова нещо в ръката ми! Прокарах палец по камъка. Беше студен и много твърд.

„Съжалявам, Деидре. Толкова съжалявам, че те разстроих. Много съжалявам…“

— Господин Лайтнър, можете ли да го накарате да се махне! Никой ли не може да го накара? Моята леля казва, че само свещеникът може да го направи, но той не вярва в него, господин Лайтнър. Не можеш да прогониш демон, в когото не вярваш.

— Е, това не говори добре за свещеника, нали, Деидре?

— Не — каза тя с горчива усмивка. — Но и да вярваше, какво от това. Той не е някакъв нисш дух, който може да бъде прогонен със светена вода и „Аве Мария“. Той прави всички на глупаци.

Тя се разплака. Посегна към смарагда, издърпа го за верижката от ръката ми и го хвърли колкото можа по-далече през храстите. Чух го как пльосна във вода, неясен, мимолетен звук. Деидре трепереше силно.

— Но той ще се върне. Ще се върне! Винаги се връща.

— Може би ти можеш да го прогониш! — казах аз. — Ти и само ти.

— О, да, и тя казва същото, винаги това казва. „Не го гледай, не говори с него, не му позволявай да те докосва!“ Но той все се връща. Не ми иска разрешение! И…

— Да?

— Когато съм самотна и нещастна…

— Той е до теб.

— Да, той е до мен.

Момичето се тормозеше ужасно. Трябваше да се направи нещо!

— И какво като идва, Деидре? Искам да кажа, какво ще стане, ако спреш да се бориш с него и му позволяваш да идва и да става видим? Тогава какво?

Тя ме погледна с болка, беше като замаяна.

— Не знаете какво говорите.

— Но тази непрекъсната борба те подлудява. Какво ще стане, ако спреш да се бориш?

— Ще умра — отвърна тя. — И целият свят около мен ще умре, ще остане само той. — Избърса устата си с опакото на дланта си.

В този миг се зачудих от колко време живее в този ужас, колко силна трябва да е, колко беззащитна и колко уплашена.

— Да, господин Лайтнър, така е. Страхувам се, но няма да умра. Ще се боря с него. И ще победя. А вие трябва да ме оставите на мира. Никога не се приближавайте отново до мен. Аз вече няма да произнасям неговото име, няма да го гледам, няма да го викам да дойде. И той ще ме напусне. Ще си отиде. Ще намери някой друг, на когото да се явява. Някой друг, когото да… обича.

— Той обича ли те, Деидре?

— Да — прошепна тя. Вече се стъмваше и не виждах ясно лицето й.

— А какво иска той, Деидре? — попитах.

— Знаете какво иска! — отвърна тя. — Иска мен. Същото, което искате и вие! Защото той живее чрез мен.

Тя извади една смачкана кърпичка от джоба си и си избърса носа.

— Той ми каза за вас. Каза нещо много странно, нещо, което не можах да запомня добре. Беше като проклятие: „Ще пия вино, ще ям месо и ще познавам топлината на жена, когато от теб няма да са останали и кости“.

— Чувал съм тези думи и преди — отвърнах аз.

— Искам да си вървите — каза тя. — Вие сте добър човек. Харесвате ми. Не искам да ви нарани. Ще му кажа, че не бива да… — Тя спря объркана.

— Деидре, наистина мисля, че мога да ти помогна…

— Не!

— Мога да ти помогна да се бориш с него, ако това е твоето решение. Познавам хора в Англия, които…

— Не!

Изчаках малко, после добавих тихо:

— Ако някога имаш нужда от мен, обади ми се. — Тя не отговори. Усещах крайното й изтощение. Беше почти отчаяна. Казах й къде съм отседнал в Дентън и че ако до следващия ден не получа вест от нея, ще си тръгна. Имах чувството, че съм претърпял пълен провал, но не можех да я наранявам повече! Загледах се в шептящия бамбук. Ставаше все по-тъмно, а в тази градина нямаше никакво осветление.

— Но леля ти греши за нас — добавих, без да знам дали още ме слуша. Вдигнах очи към малкото парченце небе, което сега бе напълно бяло. — Ние искаме да ти кажем каквото знаем. Искаме да ти дадем каквото имаме. Наистина ни е грижа за теб, защото ти си специална, но ни е грижа за теб, а не за него. Можеш да дойдеш при нас в Лондон. Можеш да останеш, колкото пожелаеш. Ще те запознаем с хора, които също са виждали такива неща, борили са се с тях. Ще ти помогнем. И кой знае, вероятно ще успеем някак да го прогоним. И ще можеш да си тръгнеш, когато пожелаеш. — Тя не отговори. — Знаеш, че ти казвам истината.

Погледнах я, страхувах се да видя болката на лицето й. Тя се взираше в мен точно както преди, очите й бяха тъжни и блеснали от сълзи, ръцете й лежаха безжизнено в скута. А отзад, само на сантиметри от нея, стоеше той. Беше съвсем като жив, взираше се в мен с кафявите си очи.

Изкрещях, не можах да се сдържа, и скочих на крака, също като глупак.

— Какво има! — изпищя тя. Беше ужасена. Скочи от пейката и се хвърли в прегръдките ми. — Кажете ми! Какво има?

Той беше изчезнал. Порив на горещ ветрец разлюля извисяващите се издънки на бамбука. Но там бяха останали само сенки… и зловонната близост на градината. Стана осезаемо по-хладно. Сякаш вратата на някаква пещ внезапно бе захлопната.

Затворих очи, притисках силно Деидре и се опитвах да не треперя, да я успокоя, да запаметя видяното — заплашителен млад мъж, с официални тъмни дрехи, в които не се различаваше никакъв детайл — сякаш цялата енергия на съществото беше абсорбирана от лъскавите очи, от белите зъби и сияещата кожа. Иначе беше точно какъвто всички го описваха.

Деидре беше на ръба на истерията. Бе закрила устата си с ръка и преглъщаше риданията си. Отблъсна се грубо от мен и побягна към малката, обрасла с буренаци стълба, към пътеката.

— Деидре! — извиках аз след нея, но тя вече бе потънала в сенките. Видях бялата й рокля да се мярка сред далечните дървета, но скоро дори стъпките й заглъхнаха.

Останах сам в ботаническата градина, беше тъмно, бях уплашен до смърт — за първи път в живота си. Толкова ме беше страх, че чак се ядосах на себе си. Тръгнах след нея, или поне по пътеката, по която бе поела, и се насилих да не тичам, а да вървя със сигурна крачка, докато не видях далечните светлини на общежитията и локалното шосе зад тях, чух трафика и изведнъж се почувствах в безопасност.

Щом влязох в общежитието на първокурсниците, попитах една сивокоса жена на рецепцията дали Деидре е влязла току-що. Да, беше влязла. Е, значи е жива и здрава, рекох си.

— Но те сега вечерят, господине. Можете да й оставите бележка, ако желаете.

— Да, разбира се, ще я навестя друг път. — Взех един малък бял плик, написах на него името на Деидре, а после и бележка, с която още веднъж й обяснявах, че съм в хотела и ако реши, може да се свърже с мен. После сложих бележката заедно с една визитна картичка в плика, запечатах го, дадох го на жената и си тръгнах.

Стигнах до хотела без произшествия, влязох в стаята си и се обадих в Лондон. Мина цял час, докато ме свържат. През това време лежах на леглото с телефона до себе си и мислех единствено, че го бях видял. Бях видял мъжа. Бях видял мъжа с очите си. Бях видял онова, което Петир и Артър бяха видели. Бях видял Лашър.

Когато най-после се свързах, Скот Рейнолдс, нашият директор, беше спокоен, но непреклонен.

— Веднага се махай оттам. Ела си у дома.

— Моля те, Скот, успокой се. Не съм минал толкова път, за да се оставя да ме уплаши призрак, който изучаваме вече от триста години.

— Значи така смяташ да използваш своята проницателност, Аарън? Ти, който познаваш историята на вещиците Мейфеър от самото начало? Това нещо не се опитва да те изплаши. То иска да те подлъже. Иска да изтормозиш момичето с въпросите си. Губи я и ти си последната му надежда да си я върне. Лелята, каквато и да е, все пак е на верен път. Ти караш това момиче да говори с теб за онова, което е преживяло, и така даваш на призрака енергията, от която се нуждае.

— Не я карам да прави нищо, Скот. Но не мисля, че е на път да спечели тази битка. Връщам се в Ню Орлиънс. Искам да съм наблизо.

Скот беше на ръба да ми заповяда да се върна, но аз се позовах на ранга си. Бях по-възрастен от него и бях отказал поста, на който той се намираше. Нямаше да позволя да ме изтеглят от случая.

— Е, това е като да предложиш приспивателно на човек, когото ще изгорят жив, но все пак не шофирай до Ню Орлиънс. Вземи влака.

Това беше много добра идея. Няма да има мрачни безкрайни шосета през тресавищата на Луизиана, а прекрасен и ведър претъпкан влак.

На следващия ден оставих бележка за Деидре, че ще съм в „Роял Корт“ в Ню Орлиънс. Отидох с наетата кола до Далас и оттам взех влака за Ню Орлиънс. Пътуването продължи осем часа и аз писах в дневника си през цялото време.

Най-сетне имах възможност да обмисля случилото се. Момичето се бе отказало от историята си и от психичните си сили. Леля й я бе възпитала да отхвърля призрака, но с годините тя бе започнала да губи битката, това беше очевидно. Не можехме ли ние да й помогнем? Може би имаше начин наследствената верига да бъде разрушена? Дали призракът щеше да изостави семейството като дух, излитащ от горяща къща, която е обитавал с години?

Докато записвах тези мисли, отново бях завладян от спомена за привидението. Това нещо беше много мощно! Бе по-силно и по-способно да се въплъщава от всеки фантом, когото бях виждал. И все пак то бе само фрагментарен образ.

От опит знаех, че единствено духовете на хора, починали наскоро, могат да изглеждат така привидно материални. Например призракът на пилот, убит по време на битка, може да се появи в деня на смъртта на верандата на сестра си, която по-късно ще каже: „Но той изглеждаше толкова истински. Виждах дори калта по обувките му!“.

Призраци на отдавна починали хора почти никога не изглеждат така плътни и реални.

А бродещите духове? Те могат да обсебват телата на живите и на мъртвите, но не могат да се явяват сами в такъв плътен и интензивен образ?

Това същество обичаше да се появява, нали така? Разбира се. Затова толкова много хора го бяха виждали. Харесваше му да има тяло, та дори и за част от секундата. То не говореше на вещицата с беззвучен глас, нито се явяваше само в ума й. Не, то се материализираше така, че и другите го виждаха, дори го чуваха. И още нещо — макар и с огромно, вероятно с неистово усилие, успяваше да се усмихва или да плаче.

Така че каква беше целта му? Да събере сила, за да може да се явява за все по-дълги периоди и с все по-голямо съвършенство? И не на последно място: какво означаваше проклятието, за което бе писал Петир: „Ще пия вино, ще ям месо и ще познавам топлината на жена, когато от теб няма да са останали и кости“.

И накрая, защо Лашър не ме тормозеше сега? Дали бе използвал енергията на Деидре, или пък моята, за да се появи? (По това време бях виждал малко призраци и не бях силен медиум. Всъщност никога не бях виждал привидение, което да не може да бъде обяснено с някакъв вид илюзия, с игра на светлината, или пък с превъзбудено въображение.)

Вероятно е глупаво, но имах чувството, че ако съм далече от Деидре, то не може да ме нарани. Случилото се с Петир ван Абел трябваше да има нещо общо с неговите собствени способности на медиум и начина, по който това същество ги беше манипулирало. Аз самият притежавах съвсем малко от тази сила.

Но щеше да е много опасно да го подценявам. Оттук нататък трябваше вечно да бъда нащрек.

Пристигнах в Ню Орлиънс в осем вечерта и веднага започнаха да се случват странни и неприятни неща. Едно такси пред Юниън Стейшън едва не ме сгази. После таксито, на което се качих към хотела, едва не се сблъска с друга кола, докато спираше до тротоара.

В малкото фоайе на „Роял Корт“ един пиян турист се блъсна в мен и се опита да започне кавга. За щастие жена му го отведе, като на няколко пъти се извини, докато пиколата й помагаха да го качи по стълбите. Но при този малък инцидент рамото ми беше наранено. Бях доста разстроен и от скорошните премеждия с таксито.

„Просто превъзбудено въображение“ рекох си. Но докато се качвах по стълбите към стаята си на първия етаж, един по-разхлабен участък от старите дървени перила поддаде и едва не паднах. Едно пиколо веднага започна да се извинява. Час по-късно, докато записвах последните събития в дневника си, на третия етаж на хотела избухна огън.

Останах повече от час на малката улица във Френския квартал заедно с останалите недоволни гости. Стана ясно, че пламъкът е бил потушен без никакви последствия за останалите стаи. Когато попитах каква е причината за пожара, един объркан служител измърмори нещо за склада и ме увери, че вече всичко е наред.

Обмислях ситуацията доста време. Наистина всичко можеше да е просто съвпадение. Бях невредим, както и всички останали участници в тези малки инциденти, и сега от мен се искаше само да запазя хладния си разум. Реших да забавя малко темпото, да се оглеждам по-внимателно и да се опитам да разсъждавам трезво.

Нощта мина без повече произшествия, но въпреки това аз спах много неспокойно и често се будех. На сутринта, след закуска, се обадих на нашите разследващи детективи в Лондон и ги помолих да наемат в Тексас детектив, който да се опита да разбере възможно най-много за Деидре Мейфеър, но с голяма дискретност.

После седнах и написах дълго писмо на Кортланд. Обясних му кой съм, какво представлява Таламаска и как сме проследили историята на семейство Мейфеър още от седемнайсети век, когато един от нашите братя е спасил Дебора Мейфеър от много голяма опасност в родния й град Донелайт. Писах и за нейния портрет от Рембранд в Амстердам. Продължих с това, че се интересуваме от наследниците на Дебора, защото те очевидно притежават истински психични сили, които се проявяват във всяко поколение, че ние имаме голямо желание да осъществим контакт със семейството, за да предоставим нашите записи на онези, които се интересуват, и най-вече на Деидре Мейфеър, която като че ли е много обременена от своята способност да вижда призрак, наричан в миналото, а вероятно и днес, Лашър.

„Нашият представител Петир ван Абел първи вижда този призрак в Донелайт през седемнайсети век. Оттогава той е забелязван безброй пъти около вашия дом на Първа улица. Аз самият наскоро го видях със собствените си очи на съвсем друго място.“

После преписах това писмо и за Карлота Мейфеър, като след известен размисъл добавих адреса и телефонния номер на хотела си. В края на краищата, какъв смисъл имаше да се крия зад номера на някаква пощенска кутия?

Отидох на Първа улица и пуснах в кутията писмото до Карлота. После се отбих и в Метаир, където пуснах писмото до Кортланд в процепа на вратата на къщата му. След това обаче изведнъж се почувствах доста потиснат от проклятието и въпреки че се върнах в хотела, не се качих в стаята си. Казах на рецепцията, че ще бъда в бара на първия етаж и останах в него цяла вечер. Отпивах бавно от чаша с много добро уиски от Кентъки и описвах всичко в дневника си.

Барът беше малък и тих, отваряше се към очарователен заден двор. Аз седях с гръб към гледката и с лице към вратите на фоайето по причини, които не мога да обясня. Но все пак се чувствах много добре в това помещение. Усещането за проклятие малко по малко започна да се стопява.

Към осем часа вдигнах поглед от дневника си и видях, че някой стои много близо до масата ми. Беше Кортланд.

Както вече споменах, току-що бях завършил повествованието си за досието на Мейфеър и бях видял безброй фотографии на Кортланд. Но не се сетих за тях, когато погледите ни се срещнаха.

Високият чернокос мъж, който ми се усмихваше, сякаш беше самият Жулиен Мейфеър, починал през 1914 година. Разликите изглеждаха незначителни. Това беше Жулиен, но с по-големи очи, с по-тъмна коса и вероятно по-голяма уста. Но все пак Жулиен. Изведнъж усмивката му ми се стори гротескна. Като маска.

Отбелязах си наум тези странни впечатления и го поканих да седне при мен.

Беше облечен с ленен костюм, много подобен на моя, с бледожълта риза и светла вратовръзка.

„Слава богу, че не е Карлота“, рекох си аз и тогава той каза:

— Не смятам, че ще чуете вест от братовчедка ми Карлота. Но мисля, че е време ние двамата да си поговорим. — Много приятен и напълно неискрен глас. Звучеше южняшки, но същевременно с това някак специфично по нюорлиънски. Блясъкът на тъмните му очи бе очарователен, но и леко страховит.

Този мъж или ме мразеше, или ме смяташе за някаква отвратителна неприятност. Обърна се и даде знак на бармана.

— Още едно питие за господин Лайтнър, моля, и шери за мен.

После се настани срещу мен до малката мраморна масичка, кръстоса дългите си крака и се извъртя на една страна.

— Ще имате ли нещо против да запаля, господин Лайтнър? Благодаря. — Извади красива златна табакера от джоба си, сложи я на масата и ми предложи цигара. Аз отказах, но той запали. Сърдечното му отношение отново ми се стори напълно изкуствено. Чудех се как ли би изглеждало на някой съвсем обикновен човек.

— Много се радвам, че дойдохте, господин Мейфеър — казах аз.

— О, моля ви, наричайте ме Кортланд — отвърна той. — Все пак има твърде много господинмейфеъровци.

Усетих как от него се излъчва някаква опасност и направих съзнателно усилие да скрия мислите си.

— Ако вие се обръщате към мен с Аарън, ще ви наричам Кортланд с удоволствие.

Той кимна леко, дари младата жена, която ни донесе напитките, с хладна усмивка и веднага отпи от шерито си.

Беше изключително привлекателен човек. Черната му коса лъщеше, имаше и съвсем тънки мустачки, осеяни със сиво. Бръчките по лицето му като че служеха за украшение. Сетих се за Леуелин и неговото описание на Жулиен, което бях чул само дни по-рано. Но трябваше напълно да освободя съзнанието си от това. Бях в опасност. Интуицията ми нашепваше това много настоятелно и чарът на този човек бе част от опасността. Той се смяташе за много красив и за много умен. И беше точно такъв.

Втренчих се в чашата с бърбън, разреден с вода, и внезапно забелязах, че ръката му, която лежеше върху златната табакера, е само на сантиметри от питието ми. Знаех, бях абсолютно сигурен, че този мъж иска да ми навреди. Колко неочаквано. Мислех, че Карлота е по тези неща.

— О, извинете ме — каза той, изглеждаше леко изненадан, сякаш току-що си беше спомнил нещо. — Трябва да взема едно лекарство, ако успея да го открия. — Започна да тършува из джобовете си и накрая извади нещо от палтото си. Малко шишенце с таблетки. — Много досадно! — каза и поклати глава. — Е, как ви се струва в Ню Орлиънс? — Обърна се и помоли за чаша вода. — Разбира се, вие сте били и в Тексас, за да се видите с племенницата ми. Но без съмнение вече сте разгледали града. Какво мислите за тази градина? — И посочи вътрешния двор зад гърба си. — Има много интересна история за нея. Разказаха ли ви я вече?

Обърнах се на стола си и погледнах през рамо към градината. Видях някакви неравни плочи, стар фонтан и отвъд него, в сенките, един мъж стоеше пред ветрилообразна врата. Висок слаб мъж. Светлината падаше откъм гърба му. Не виждах лицето му. Стоеше абсолютно неподвижен. Хладните тръпки, които полазиха по гърба ми, бяха почти приятни. Аз продължих да гледам мъжа, докато той не се стопи бавно пред очите ми.

Зачаках да усетя топло течение, но такова нямаше. Вероятно бях твърде далече от призрака, или пък съвсем не бях видял него.

Сякаш мина цял век. Когато се обърнах, Кортланд каза:

— Една жена се е самоубила в тази малка градина. Казват, че цяла година след това от фонтана текла кръв.

— Очарователно — казах под нос. Гледах го как вдига чашата с вода и я изпива наполовина. Дали беше глътнал таблетките? Малкото шишенце беше изчезнало. Хвърлих поглед към моя бърбън. За нищо на света нямаше да го докосна. Втренчих се невиждащо в писалката си, която лежеше до дневника ми, и после я прибрах в джоба си. Бях така погълнат от онова, което бях видял и чул, че не усещах и най-малката нужда да заговоря.

— Е, господин Лайтнър, нека минем на въпроса. — Отново усмивка, сияйна усмивка.

— Разбира се — казах аз. Какво беше това усещане? Бях някак странно развълнуван. Седях близо до сина на Жулиен, Кортланд, който без съмнение току-що бе пуснал смъртоносна таблетка в питието ми. Мислеше си, че така ще се измъкне. Цялата мрачна история изведнъж проблесна в ума ми. Аз бях част от нея. Вече не четях досието в Англия. Сега бях тук.

Вероятно съм му се усмихнал. Знаех, че чудатият изблик на емоция ще бъде последван от голяма злочестина. Този проклет кучи син се опитваше да ме убие.

— Запознах се с тази история, за Таламаска и прочие — каза той с жизнерадостен изкуствен глас, — но не можем да направим нищо. Не можем да ви принудим да не разкривате информацията за нашето семейство, защото очевидно тя е напълно поверителна и не е предназначена за публикуване или пък за зли цели. Не можем да ви накараме да спрете да събирате сведения за вас, тъй като не нарушавате законите.

— Да, предполагам, че е така.

— Но все пак можем да създадем доста неудобства на вас и вашите представители. И можем да направим юридически невъзможно да се приближавате до нас или до имуществото ни. Но това ще ни излезе доста скъпо и всъщност няма да ви спре, ако наистина сте такива, за каквито се представяте.

Замълча, дръпна от тъмната си тънка цигара и хвърли поглед към бърбъна и водата.

— Да не би да съм ви поръчал неподходящото питие, господин Лайтнър.

— Не сте ми поръчвали нищо — казах аз. — Просто сервитьорът донесе още едно от това, което пия цял следобед. Трябваше да ви спра. Вече пих достатъчно.

Погледът му стана някак по-твърд и усмихнатата му маска изчезна напълно. В този момент той изглеждаше объркан, безхитростен и почти млад.

— Не биваше да ходите в Тексас, господин Лайтнър — рече той студено. — Не биваше да безпокоите племенницата ми.

— Съгласен съм с вас. Не биваше да я безпокоя. Тревожех се за нея. Исках да й предложа помощта си.

— Това е доста арогантно от ваша страна, както и от страна на приятелите ви в Лондон. — У него започна да се заражда гняв. Или пък беше просто подразнен, че нямам намерение да изпия бърбъна. Гледах го доста време, съзнанието ми се изпразни напълно, докато вече не чувах нищо, не виждах нищо, освен това лице, и тънкото гласче в главата ми, нашепващо ми онова, което исках да узная.

— Да, самонадеяно е — отвърнах. — Но, виждате ли, нашият представител Петир ван Абел е баща на Шарлот Мейфеър, родена във Франция през 1664 година. Когато отишъл в Сан Доминго да види дъщеря си, той станал неин затворник. И преди вашият дух, Лашър, да го подгони към смъртта му на един пуст път извън Порт-о-Пренс, той е преспал със собствената си дъщеря и така е станал баща на нейната дъщеря, Жан-Луиз. Това означава, че е дядо на Анжелик и прадядо на Мари Клодет, която е построила Ривърбенд и е създала завещанието, което вие управлявате от името на Деидре. Следвате ли мисълта ми?

Той явно беше напълно неспособен да отговори. Седеше и ме гледаше, цигарата димеше в ръката му. Не долових никакъв гняв или злонамереност. Без да откъсвам очи от него, аз продължих:

— Вашите предци са наследници на нашия брат Петир ван Абел. Ние сме свързани, Таламаска и вещиците Мейфеър. И то не само чрез Петир, а и чрез Стюарт Таунсенд, нашият представител, който изчезна в Ню Орлиънс, след като е посетил Стела през 1929 година. Помните ли Стюарт Таунсенд? Случаят на неговото изчезване така и не беше разрешен.

— Вие сте луд — каза той без никаква доловима промяна в изражението. Дръпна от цигарата си и я смачка, въпреки че беше изпушена едва наполовина.

— Този ваш призрак, Лашър, е убил Петир ван Абел — казах аз. — Него ли видях преди малко? Ей там? — И направих жест към далечната градина. — Той е довел племенницата ви до лудост, нали?

Сега изражението на Кортланд претърпя значителна промяна. Лицето му, красиво обрамчено от тъмната му коса, изразяваше напълно искрено недоумение.

— Ама вие май наистина говорите сериозно? — попита той. Това бяха първите искрени думи, които бях чул да произнася, откакто влезе в бара.

— Разбира се — рекох аз. — Защо ще се опитвам да заблуждавам хора, които могат да четат чуждите мисли? Би било глупаво, не мислите ли? — Погледнах към чашата. — Както е глупаво, че очаквате да изпия този бърбън, заедно с лекарството, което сте пуснали в него, както при Стюарт Таунсенд, или пък при Корнел Мейфеър.

Той се опита да прикрие шока си зад безизразен поглед и каза под нос:

— Отправяте доста сериозни обвинения.

— През цялото време мислех, че е била Карлота. Но не е била тя, нали? Вие сте били.

— На кого му пука какво мислите! — прошепна той. — Как смеете да говорите такива неща. — После потисна гнева си, премести се леко на стола си и без да откъсва очи от мен, отвори табакерата и извади цигара. Цялото му поведение изведнъж се бе променило, като че бе готов да започне откровен разговор. — Какво, по дяволите, искате от мен, господин Лайтнър! — попита той тихо и настойчиво. — Не, сега вече сериозно — какво искате?

Аз помислих малко. Задавах си същия въпрос от седмици. Какво очаквах да постигна в Ню Орлиънс? Какво всъщност искахме аз и орденът?

— Искаме да ви опознаем! — казах аз, сам изненадан от това изявление. — Да ви познаваме, защото вече знаем толкова много за вас и все още не сме разбрали нищо. Искаме да ви покажем какво сме научили — цялата информация, която сме събрали, всичко, което знаем за далечното минало! Искаме да ви кажем всичко за мистерията около това кои сте вие и кой е той. И бихме искали да разговаряте с нас. Да ни се доверите и да ни приемете! И накрая, искаме да кажем на Деидре Мейфеър, че има и други като нея, хора, които виждат духове. Да й кажем, че знаем, че страда и можем да й помогнем. Че не е сама!

Той ме изучаваше, очите му гледаха непритворно, лицето му беше лишено от всякаква преструвка. После се отдръпна назад, хвърли поглед наоколо, изтръска цигарата си в пепелника и направи знак да му донесат още едно питие.

— Защо не изпиете бърбъна? — попитах аз. — Не съм го докоснал. — И отново се изненадах от себе си. Но изчаках да ми отговори.

Той ме погледна и рече:

— Не обичам бърбън, благодаря.

Като че потъна в мислите си. Изглеждаше дори някак нещастен. Гледаше как момчето му донесе питието. Отново шери, в кристална чаша.

— Истина ли е — започна той и ме погледна — онова, което сте написали в писмото, за портрета на Дебора Мейфеър в Амстердам?

Кимнах.

— Имаме портрети на Шарлот, Жан-Луиз, Анжелик, Мари Клодет, Маргьорит, Катерин, Мери Бет, Жулиен, Стела, Анта и Деидре…

Той ми направи нетърпелив жест да замълча.

— Вижте, дойдох тук заради Деидре — добавих аз, — защото тя е на път да полудее. Момичето, с което разговарях в Далас, е на ръба на лудостта.

— И мислите ли, че й помогнахте?

— Не, и дълбоко съжалявам, че не можах. Ако вие не желаете да контактувате с нас, ще ви разбера. Защо ще го правите. Но ние можем да помогнем на Деидре. Наистина.

Никакъв отговор. Отпиваше от шерито си. Опитах се да видя нещата от неговата гледна точка. Не можах. Никога не съм пробвал да отровя някого. Нямах и най-малката представа що за човек е, знаех само, че не е човекът, когото познавах от досието.

— Вашият баща Жулиен би ли разговарял с мен? — попитах аз.

— Изключено — каза той и ме погледна така, сякаш току-що го бях събудил от унеса му. За миг изглеждаше искрено потресен. — Нима не знаете от вашите наблюдения, че и той е един от тях! — Отново изглеждаше напълно искрен, очите му търсеха лицето ми, като че да се уверят, че и аз съм откровен.

— А вие не сте ли един от тях? — попитах.

— Не — натърти той, после бавно поклати глава. — Никога не съм бил един от тях! — Изведнъж ми се стори тъжен и по-стар. — Вижте, щом ви харесва, шпионирайте ни. Третирайте ни като някакво кралско семейство…

— Точно така.

— Вие сте историци, така ми казаха моите хора в Лондон. Историци, изследователи, напълно безобидни, напълно порядъчни…

— О, за мен е чест.

— Но оставете племенницата ми на мира. Сега тя има шанс да бъде щастлива и тази история трябва най-сетне да приключи. Трябва.

— Нима тя не е една от тях?! — попитах аз.

— Разбира се, че не е! — отвърна той. — Точно в това е въпросът! Днес не е останал никой от тях! Не разбирате ли? Какво точно проучвате за нас? Нима не виждате разпадането на силата? Стела също не беше една от тях! Последната беше Мери Бет. И Жулиен — баща ми — преди нея.

— Да, зная. Но какво ще кажете за вашия призрачен приятел? Той ще позволи ли да се сложи край?

— Нима вярвате в него? — Той вирна глава с лека усмивка, тъмните му очи се присвиха, сякаш се смееше безмълвно. — Наистина ли, господин Лайтнър? Вярвате ли в Лашър?

— Аз го видях — отвърнах простичко.

— Просто въображение. Моята племенница ми каза, че в градината е било много тъмно.

— О, моля ви. Нима стигнахме дотам да си говорим подобни нелепици? Видях го, Кортланд. Той ми се усмихна. Изглеждаше съвсем материален и като жив.

Усмивката на Кортланд започна да гасне, стана по-иронична. Той изви вежди и въздъхна леко.

— О, той би харесал вашето определение, господин Лайтнър.

— А Деидре може ли да го накара да се махне, да я остави на мира?

— Разбира се, че не. Но може да не му обръща внимание. Може да си живее живота, сякаш той не е там. Анта не можа. Стела не искаше. Но Деидре е по-силна от Анта, по-силна е дори от Стела. Деидре носи в себе си много от Мери Бет. Точно това не могат да осъзнаят другите… — Той замълча внезапно, сякаш изведнъж се бе хванал, че е казал повече, отколкото е възнамерявал.

Втренчи се в мен за дълго, после прибра табакерата и запалката си и бавно се изправи.

— Моля ви, не си тръгвайте — помолих го аз.

— Изпратете ми вашата история. Изпратете ми я и аз ще я прочета. Тогава може би отново ще разговаряме. Но вече не припарвайте до племенницата ми, господин Лайтнър. Разберете, че ще направя всичко, за да я защитя от онези, които се опитват да я използват или наранят. Всичко!

И се обърна да си тръгне.

— Ами питието? — попитах аз, докато ставах. Посочих бърбъна. — Предполагам, че трябва да се обадя в полицията и да го предложа за доказателство?

— Това е Ню Орлиънс, господин Лайтнър! — Той се усмихна и ми смигна чаровно. — А сега, моля ви, идете си у дома, във вашата наблюдателна кула, при вашия телескоп, и се взирайте в нас отдалече!

Гледах го как излиза. Вървеше грациозно, с широки, леки крачки. Хвърли поглед назад, когато стигна до прага, и ми помаха бързо и сърдечно с ръка.

Прибрах дневника и писалката си и тръгнах към стълбището, когато видях едно пиколо да стои точно до вратата на фоайето. Дойде до мен и каза:

— Господин Лайтнър, куфарите ви са готови. Колата ви чака. — Весело, сърдечно лице. Никой не му бе обяснил, че всъщност ме гони от града.

— О, така ли? — казах аз. — И вие сте събрали всичко? — Огледах двата си куфара. Дневникът ми беше в мен, разбира се. Тръгнах към фоайето и видях голяма черна лимузина да изпълва тясната улица като огромна коркова тапа. — Това ли е колата ми?

— Да, сър. Господин Кортланд каза да се погрижа да хванете полета в десет за Ню Йорк. Каза, че ще изпрати някой да ви посрещне на летището с билета. За да имате достатъчно време.

— О, колко е предвидлив — рекох аз и зарових в джоба си за банкноти, но момчето ги отказа.

— Господин Кортланд се погрижи за всичко, сър. Но по-добре да побързате. Не бива да изпускате самолета.

— Да, така е. Но съм суеверен, не се качвам в черна кола. Повикайте ми такси и моля ви, вземете парите.

Таксито ме откара не до летището, а на гарата. Успях да ангажирам спално купе за Сейнт Луис и оттам продължих за Ню Йорк. Когато се чух със Скот, той беше непреклонен. Новата информация трябва да бъде обмислена. Не предприемай повече разследвания в Ню Йорк. Ела си у дома.

На половината път през Атлантика ми стана лошо. Когато пристигнах в Лондон вече имах висока температура. Линейката ме чакаше, за да ме откара в болница. Скот ме придружи дотам. Ту идвах в съзнание, ту пак припадах.

— Търсете отрова — казах аз.

Това бяха последните ми думи за следващите осем часа. Когато най-после дойдох на себе си, още бях трескав и се чувствах зле, но все пак знаех, че ще живея и ще се възстановя. В стаята ми седяха Скот и още двама приятели.

— Наистина си бил отровен, но най-страшното мина. Помниш ли какво си пил последно, преди да се качиш на борда на самолета?

— Онази жена — казах аз.

— Разкажи ми.

— Бях в бара на летището в Ню Йорк, пих скоч със сода. Тя беше сама, едва влачеше огромна чанта. Помоли ме да й намеря количка. Кашляше като туберкулозна и имаше много нездрав вид. Седна на масата ми, докато аз търсех количка. Вероятно са я наели от улицата.

— Сипала ти е отрова, наречена рицин, прави се от рициново масло. Много силна и доста често срещана. Кортланд е сипал същото в бърбъна ти. Вече си вън от опасност, но ще се чувстваш зле още два дни.

— Господи боже. — Стомахът ми отново се свиваше.

— Те дори не пожелаха да говорят с нас, Аарън — каза Скот. — Как е възможно? Та те убиват хора. Край. Поне засега.

— Винаги са убивали, Скот — казах аз немощно. — Но Деидре Мейфеър не убива хора. Донесете ми дневника. — Спазмите станаха непоносими. Лекарят дойде и поиска да ми направи инжекция, но аз отказах.

— Аарън, той е шеф на токсикологията и има непоклатима репутация. Проверихме и сестрите. Хората ни са в стаята.

Чак в края на седмицата бях в състояние да се върна в метрополията. Почти не можех да се накарам да хапна. Бях убеден, че скоро може да се опитат да отровят цялата метрополия. Какво би ги спряло да наемат хора да сложат някакви съвсем обичайни отрови в храната ни? Та тя можеше да бъде отровена още преди да стигне до кухнята ни.

Въпреки че нищо подобно не се случи, мина цяла година, преди да се отърва от тази мисъл, толкова бях уплашен от случилото се.

През същата тази година до нас достигнаха доста шокиращи новини от Ню Орлиънс…

По време на възстановяването си аз прегледах отново цялата история на Мейфеър. Спрях се по-обстойно на някои части от нея, в това число на показанията на Ричард Леуелин и неколцина други хора, които бях срещнал, преди да отпътувам за Тексас, за да се видя с Деидре.

Заключих, че Кортланд се е разправил със Стюарт и вероятно с Корнел. Всичко си пасваше. И все пак оставаха толкова много мистерии. Кого точно е защитавал Кортланд с тези престъпления и защо е в постоянна война с Карлота?

Междувременно получихме вести и от нея — цял куп заплашителни юридически писма от фирмата й до нашата в Лондон. Настояваше, да „прекратим“ нашето „натрапване в личния й живот“, да направим „пълно разкритие“ на всяка лична информация, която сме събрали за нея и за семейството й, да не се приближаваме на повече от сто ярда от всеки член на семейството й и от всяка семейна собственост, както и да не правим никакви опити да осъществяваме контакт под никаква форма с Деидре Мейфеър, и прочие и прочие, до втръсване. И все пак нито една от тези юридически заплахи или претенции не притежаваха каквато и да било законна стойност.

Нашите юридически представители бяха инструктирани да не изпращат отговор.

Обсъдихме въпроса на общо събрание.

Отново бяхме опитали да осъществим контакт и пак бяхме отблъснати. Щяхме да продължим с разследването си и аз имах картбланш за това, но никой нямаше да припарва до семейството в обозримото бъдеще. „Или никога“, добави натъртено Рейнолд.

Не спорих. По това време не можех да изпия и чаша мляко, без да се запитам дали няма да умра от него. А и не можех да прогоня от ума си спомена за изкуствената усмивка на Кортланд.

Удвоих броя на детективите ни в Ню Орлиънс и в Тексас, като лично ги предупредих по телефона, че обектите на тяхното наблюдение са изключително неприятелски настроени и са потенциално много опасни. Дадох на всеки възможността да откаже работата, ако сметне за добре.

Никой обаче не се отказа, но неколцина вдигнаха цената.

Колкото до Жулиет Милтън, нашата клюкарка под прикритие — пенсионирахме я с неофициална пенсия въпреки протестите й. Направихме всичко възможно да я накараме да разбере, че някои от членовете на това семейство са способни на насилие. И накрая тя, макар и неохотно, спря да ни пише. В последното си писмо от 10 декември 1958 година ни умоляваше да й обясним къде е сбъркала. Все пак се чухме на няколко пъти след това. Тя все още живее (през настоящата 1989 година) в един луксозен старчески дом в Мобил, Алабама.

Продължение на историята на Деидре

Моите разследващи в Тексас бяха трима професионални детективи, двама от които навремето бяха работили за правителството на Щатите. Всички бяха предупредени, че Деидре не бива да бъде притеснявана или плашена по никакъв начин.

— Много съм притеснен за щастието на това момиче и за здравия й разум. Но разберете, тя е телепат. Ако се приближите и на петдесет крачки от нея, вече ще знае, че я наблюдавате. Бъдете внимателни.

Дали ми повярваха, не знам, но следваха инструкциите ми. Поддържаха голяма дистанция, събираха информация за нея от училищните канцеларии и от слуховете сред състудентите й, от старите дами, които работеха на рецепцията на нейното общежитие, и от учителите, които с охота говореха за нея на чашка кафе. Дори Деидре да бе разбрала, че я наблюдаваме, ние не разбрахме.

Беше се справила доста добре през есенния семестър в Тексаския женски университет. Имаше отлични оценки. Момичетата я харесваха, учителите — също.

На всеки шест седмици тя излизаше на вечеря с братовчедка си Ронда Мейфеър и съпруга й, професор Елис Клемент, който по това време й преподаваше английски. Дори на 10 септември на рецепцията в училището беше записано, че тя е излязла с момче на име Джоуи Доусън, но тази среща бе продължила един час, ако може да се вярва на регистъра.

В същия този регистър е отбелязано, че Кортланд често посещавал Деидре, водел я в петък или събота вечер в Далас, а тя се връщала преди „последната проверка“ в един часа през нощта.

Знаем, че Деидре е отишла за Коледа в Метаир, в дома на Кортланд. Семейната мълва гласи, че не пожелала да види Карлота, когато тя дошла да я посети.

Юридическите слухове поддържат твърдението, че Карлота и Кортланд все още не си говорели. Тя дори не отговаряла на обичайните обаждания по работа. Между тях постоянно се разменяли злъчни писма и за най-дребните финансови въпроси, свързани с парите на Деидре.

„Той се опитва да поеме пълния контрол върху нея, и то за нейно добро — казва неговата секретарка на своя приятелка, — но онази старица няма да му позволи. Заплашва го със съд.“

Както и да са протекли тези борби, Деидре започнала да се влошава по време на пролетния срок. Започнала да отсъства от часовете и съквартирантките й казвали, че понякога през нощта викала, но не отговаряла, когато чукали на вратата й. Една нощ полицията на кампуса я открила в малък парк в центъра. Била очевидно объркана и сякаш не знаела къде се намира.

Накрая тя била извикана в кабинета на декана за дисциплинарно наказание. Пропуснала твърде много часове. Била поставена на специален режим и въпреки че вече се появявала в класната стая, учителите казвали, че не внимава и вероятно е болна.

Накрая през април Деидре започва да повръща всяка сутрин. Момичетата по целия коридор я чували как се напъва в общата тоалетна. Накрая се обърнали към възпитателката.

— Не искаме да доносничим, но просто сме притеснени. Ами ако опитва да се нарани?

Когато възпитателката предположила, че може да е бременна, Деидре се разплакала неудържимо и я откарали в болницата. На първи май Кортланд дошъл и я отвел.

И до днес не е ясно какво се е случило после. От регистрите на новата „Болница на милосърдието“ в Ню Орлиънс можем да предположим, че Деидре вероятно е заведена там веднага след завръщането си от Тексас и е била настанена в индивидуална стая. Мълвата сред старите монахини, много от които са пенсионирани учителки от училището към „Свети Алфонс“ и помнят Деидре, бързо потвърждава, че личният лекар на Карлота, доктор Галахър, я посетил и установил, че тя наистина чака дете.

„Това момиче ще се омъжи — казал той на сестрите. — И не искам никакви клюки. Бащата е преподавател от Дентън, Тексас, и в момента е на път за Ню Орлиънс.“

За онези, които от много поколения се интересували от семейството, това било същински скандал. Старите дами клюкарствали за Деидре на стълбите на църквата. Деидре Мейфеър и женен мъж! Хората поглеждали крадешком госпожица Мили и госпожица Бел, когато те минавали наблизо. Някои казвали, че Карлота няма да си мръдне пръста за това. Но после госпожица Бел и госпожица Мили завели Деидре в „Гюс Майер“ и й купили красива синя рокля, сини сатенени обувки, бяла чантичка и бяла шапка.

„Тя беше така упоена, че май не разбираше къде се намира — казва една от продавачките. — Госпожица Мили избра всичко сама. Деидре само седна, бяла като платно, и все повтаряше завалено: «Да, лельо Мили».“

Жулиет Милтън не устоя и отново ни писа. Получихме дълго писмо от нея с подробности как Беатрис Мейфеър е посетила къщата на Първа улица, за да види Деидре и й занесла огромна чанта с подаръци. „Защо изобщо се е прибрала в тази къща, вместо да иде при Кортланд!“ — завършваше тя.

Има обаче някои доказателства, че Деидре не е имала особен избор. Медицината през тези дни смяташе, че плацентата на бебето го предпазва от лекарствата, инжектирани на майката. Сестрите казваха, че Деидре била толкова упоена, когато напускала болницата, че дори не осъзнавала какво се случва с нея. Карлота дошла в ранния следобед и издействала изписването й.

„Кортланд Мейфеър идваше да я види всяка вечер — каза ми сестра Бриджит Мари в един по-късен поверителен разговор. — И направо побесня, когато разбра, че са отвели детето!“

Юридическите слухове задълбочават мистерията. Кортланд и Карлота имали яростен спор по телефона зад вратите на кабинетите си. Вбесен, Кортланд казал на секретарката си, че ако Карлота си мисли, че може да го прогони от къщата, в която е роден, явно не е с всичкия си!

Години по-късно Райън Мейфеър говори за това:

„Казват, че дядо ми просто не бил допускан вътре. Отивал на Първа улица, а Карлота излизала на вратата и го заплашвала: «Ако влезеш вътре, ще извикам полиция».“

На първи юли още един залп от клюки залива енорията. Бъдещият съпруг на Деидре, „преподавателят от колежа“, който напуснал жена си, за да се ожени за нея, катастрофирал по пътя за Ню Орлиънс на шосето до реката. Кормилният вал се счупил и когато завил надясно с висока скорост, се ударил в един дъб и колата избухнала в пламъци. Деидре Мейфеър, неомъжена и едва на осемнайсет, щяла да роди бебето си. То щяло да бъде осиновено от роднини, госпожица Карлота уреждала всичко.

„Дядо ми беше бесен, когато разбра за осиновяването — казва Райън Мейфеър много години по-късно. — Искаше да говори с Деидре, да чуе от собствената й уста, че тя иска да остави детето, но просто не можеше да влезе в онази къща. Накрая отиде при отец Лафърти, енорийския свещеник, но Карлота явно държеше и него. Свещеникът беше твърдо на нейна страна.“

Всичко това звучи крайно трагично. Сякаш Деидре почти е щяла да се отърве от проклятието на Първа улица, ако бащата на детето й не бил умрял. С годините тази тъжна скандална история е повтаряна безброй пъти из цялата енория. През 1988 година Рита Мей Лониган я разказа и на мен. По всичко личи, че отец Лафърти е повярвал на историята за тексаския баща на бебето. Безброй свидетелства сочат, че и братовчедите Мейфеър са вярвали в нея. Беатрис Мейфеър и Пиърс Мейфеър — също. Дори Ронда Мейфеър и съпругът й Елис Клемент в Дентън като че са я приемали за истина, или поне неясната версия, която им е била разказана накрая.

Но тази история не е вярна.

Почти от самото начало нашите детективи си блъскат главата над тази загадка. Колежански преподавател и Деидре Мейфеър? Кой е той? Постоянното наблюдение изключва възможността да е съпругът на Ронда Мейфеър — Елис Клемент. Той едва е познавал Деидре.

Всъщност в Дентън, Тексас, няма мъж, който да се е срещал с Деидре Мейфеър, нито пък да е забелязван в нейната компания. В този университет или което и да било друго училище в района няма преподавател, загинал при автомобилна катастрофа в Луизиана. Всъщност, доколкото знаем, през 1959 година на шосето над реката не е имало подобна автомобилна катастрофа със смъртен случай.

Дали зад тази измислица не лежи доста по-скандална и трагична история? Ние не бързахме със сглобяването на пъзела. Всъщност по времето, когато разбрахме за инцидента на шосето над реката, осиновяването на детето на Деидре вече беше уредено юридически. А когато научихме, че такъв инцидент изобщо не се е състоял, то вече беше приключило.

По-късните съдебни протоколи показват, че някъде през август Ели Мейфеър отива в Ню Орлиънс, за да подпише документите за осиновяване в кантората на Карлота Мейфеър. Явно никой друг от семейството не знае за пристигането й.

Греъм Франклин, съпругът на Ели, казва след години на един от бизнес съдружниците си, че това осиновяване било голяма бъркотия.

„Жена ми спря да говори изобщо с дядо си. Той не искаше да осиновяваме Роуан. За щастие старото копеле умря, още преди детето да се роди.“

Отец Лафърти казва на своята възрастна сестра в Айриш Ченъл, че цялата история била някакъв кошмар, но Ели Мейфеър била добра жена и щяла да отведе детето в Калифорния, където то имало шанс за добър живот. Всички внуци на Кортланд одобрявали това решение. Единствено той самият не можел да го понесе. „Това момиче не може да се грижи за бебе. Та тя е луда“ — казал старият свещеник. Седял със сестра си на кухненската маса, ядял червен боб и ориз и пиел своята малка чашка бира. „Искам да кажа, че наистина е луда. Това просто трябваше да се направи.“

„Но няма да стане — казва по-късно старата жена на един от нашите представители. — Не можеш да избягаш от семейно проклятие, като заминеш надалече.“

Госпожица Мили и госпожица Бел купили красиви нощни роби и нощници за Деидре от „Гюс Майер“. Продавачките попитали как е „бедната Деидре“.

„О, опитва се да се справи — отвърнала госпожица Мили. — Това е същински кошмар, кошмар.“ Госпожица Бел казала на една жена в параклиса, че Деидре отново е изпаднала в един от лошите си периоди.

„През повечето време дори не знае къде се намира!“ — казала начупената Нанси, която метяла пътеката, когато една от матроните от Гардън Дистрикт минала покрай портата.

Какво се е случвало зад кулисите на Първа улица през всичките тези месеци? Ние притиснахме нашите детективи да открият каквото успеят. Знаехме само за един човек, който е виждал Деидре по време на тези последни месеци от нейното „затворничество“ — ако можем да използваме този старомоден термин, който в случая може би е най-подходящ — но не успяхме да говорим с него чак до 1988 година.

По онова време лекуващият лекар идвал и си отивал в мълчание. Така правела и сестрата, наета да се грижи за Деидре по осем часа на ден.

Отец Лафърти казва, че момичето приело осиновяването с примирение. Беатрис Мейфеър отишла да я посети, но й било казано, че не може да я види. Все пак тя изпила чаша вино с Милата Мили, която й споделила, че цялата история наистина била ужасна трагедия.

Към първи октомври Кортланд вече бил ужасно притеснен от ситуацията. Неговите секретари докладват, че постоянно се обаждал на Карлота, дори взимал такси до Първа улица, но винаги бил отпращан. Накрая, следобеда на 20 октомври, той казал на секретарката си, че ще влезе в онази къща да види племенницата си, дори ако се наложи да разбие вратата.

Към пет часа една съседка забелязала Кортланд да седи на тротоара на Първа и Честнът, дрехите му били раздърпани, а от рана на главата му течала кръв.

„Извикай линейка — казал Кортланд. — Той ме бутна по стълбите!“

Въпреки че жената седнала до него, докато дойде линейката, той не казал нищо повече. Бил откаран по спешност в близката амбулатория „Туро“. Там дежурният стажант го прегледал и установил, че целият е покрит със сериозни рани, китката му е счупена и има кръвотечение от устата. „Този човек има вътрешни наранявания“ — казал лекарят и веднага извикал спешния екип.

Кортланд стиснал ръката на лекаря и настоял да го изслуша, било много важно да помогне на Деидре Мейфеър, която била държана като затворник в собствения си дом.

„Те ще вземат бебето против волята й. Помогнете й!“ — И после издъхнал.

Аутопсията установила масивни вътрешни кръвоизливи и сериозни наранявания на главата, но когато младият стажант настоял за полицейско разследване, синовете на Кортланд незабавно се погрижили да го успокоят. Били говорили с братовчедка си Карлота Мейфеър. Баща им паднал по стълбището и после отказал медицинска помощ, като сам излязъл от къщата. Карлота и представа си нямала, че е пострадал толкова зле. Дори не знаела, че седи на тротоара. Не била на себе си от мъка. Съседката трябвало да звънне на вратата.

На погребението на Кортланд в Метаир — на което дошли много хора — същата история била разказана и на семейството. Докато госпожица Бел и госпожица Мили седели тихо на заден план, Пиърс, синът на Кортланд, разказвал на всеки, че баща му не бил на себе си, когато разказал онази неясна история на съседката — че някакъв мъж го е блъснал по стълбите. Всъщност на Първа улица нямало никакъв мъж, който би могъл да стори това. Самата Карлота видяла Кортланд да пада. Видяла го и Нанси и веднага се втурнала да го хване, но не успяла.

Колкото до осиновяването, Пиърс бил абсолютно съгласен с него. Неговата племенница Ели щяла да създаде на бебето най-подходящата среда за развитие. Наистина, трагично било, че Кортланд бил срещу това, но той бил вече на осемдесет години и от известно време преценката му вече не била така ясна.

Погребението било пищно и минало без инциденти, въпреки че години по-късно погребалният агент си спомня, че някои от братовчедите, възрастни мъже, които стояли в дъното на стаята по време на „малката реч“ на Пиърс, се шегували помежду си с горчивина и сарказъм. „А, разбира се, в къщата няма никакъв мъж — казал един от тях. — Неееее, ама съвсем никакъв мъж. Само тези прекрасни дами.“ „Аз никога не съм виждал мъж там, а ти?“ и така нататък. „Не, никакъв мъж няма на Първа улица. Ама съвсем никакъв!“

Когато братовчеди идвали да посетят Деидре, и на тях била пробутвана историята, разказана от Пиърс на погребението. Деидре била твърде болна, за да излезе от стаята си.

Не пожелала дори да види Кортланд, толкова била зле. А освен това не знаела и не бивало да узнае, че той е мъртъв.

„Виж само тези мрачни стълби — казала Милата Мили на Беатрис. — Кортланд трябваше да използва асансьора, но той не обичаше да се качва с него. Само да беше взел асансьора, нямаше да падне така лошо.“

Семейните легенди днес твърдят, че всички били съгласни, че осиновяването е най-доброто решение. Кортланд не бивало да се бърка. Както казва внукът му, Райън Мейфеър: „Горката Деидре вече не беше в състояние да бъде майка повече от например Лудата от Шайло[23]. Но мисля, че дядо ми се чувстваше отговорен. Той бе завел Деидре в Тексас и като че ли се обвиняваше. Искаше да е сигурен, че тя е съгласна да даде бебето. Но може би вече не беше важно какво точно иска Деидре“.

По онова време аз посрещах с боязън всяка нова информация от Луизиана. Нощем, докато лежах в стаята си в метрополията, непрестанно мислех за Деидре, чудех се дали няма някакъв начин да разберем какво точно иска и чувства тя. Скот Рейнолдс беше по-непреклонен отвсякога, че не бива да се месим. Деидре знаеше как да се свърже с нас. Знаеше го и Кортланд. И най-важното — знаеше го и Карлота Мейфеър. Така че нямаше какво друго да направим.

Едва през януари 1988 година, почти трийсет години по-късно, в един разговор със старата приятелка на Деидре от училище, Рита Мей Дуайър Лониган, аз научих, че Деидре отчаяно се е опитвала да се свърже с мен, но не е успяла.

През 1959 година Рита Мей току-що се била омъжила за Джери Лониган от „Лониган и синове“ — погребалното бюро. Когато чула, че Деидре си е у дома, бременна и вече загубила бащата на детето си, тя събрала кураж да я посети. Както много други преди нея, била отпратена още на вратата, но успяла да зърне момичето на върха на стълбището и Деидре й извикала отчаяно:

— Рита Мей, те ще ми вземат детето! Рита Мей, помогни ми. — И докато госпожица Нанси се опитвала да я върне на втория етаж, Деидре хвърлила малка бяла визитна картичка към Рита Мей. — Свържи се с този човек. Кажи му да ми помогне. Кажи му, че те ще ми вземат бебето.

Карлота Мейфеър буквално нападнала Рита Мей и се опитала да й вземе картичката. Рита обаче успяла да я задържи и да изтича сред вихрушка от листа към портата, въпреки че Карлота я скубела за косите и деряла лицето й.

Когато се прибрала у дома, Рита видяла, че написаното на картичката вече не се чете. Карлота била откъснала част от нея, а и тя самата била стискала силно картончето във влажната си длан. Четяла се само думата Таламаска и моето име, написано на ръка на гърба на картичката.

Едва през 1988 година, когато срещнах Рита Мей на погребението на Нанси Мейфеър и й дадох същата картичка, тя направи връзката и ми се обади в хотела, за да ми разкаже всичко, което си спомня от онзи ден преди толкова години.

За настоящия изследовател беше ужасно мъчително да научи за напразния зов за помощ на Деидре. Беше мъчително да си спомням онези нощи преди трийсет години, когато лежах в леглото си и мислех: „Не мога да й помогна, но трябва да опитам. Как обаче бих дръзнал да направя подобно нещо? И какъв е шансът ми да успея?“.

Вероятно нямаше да мога да помогна с нищо на Деидре. Щом Кортланд не бе успял да спре осиновяването, и аз нямаше да мога. И все пак още виждам в сънищата си как извеждам Деидре от онази къща на Първа улица и я водя в Лондон. Виждам я днес като здрава, нормална жена. Но реалността е много по-различна.

На 7 ноември 1959 година в пет часа сутринта Деидре ражда Роуан Мейфеър, здраво светлокосо момиченце, което тежи девет паунда и осем унции. Няколко часа след това, когато излиза от упойката, Деидре вижда, че е заобиколена от Ели Мейфеър, отец Лафърти и Карлота Мейфеър, както и от две монахини, които по-късно описват най-подробно сцената на сестра Бриджит Мари.

Отец Лафърти държал детето в ръцете си. Той обяснил, че новороденото е кръстено в параклиса на болницата и е наречено Роуан Мейфеър. Показал подписано кръщелно свидетелство.

„Целуни бебето си, Деидре — казал той, — и аз ще го дам на Ели. Тя е готова да тръгва.“

Мълвата в енорията твърди, че Деидре целунала детето, но казала, че ще позволи да го отведат само при условие, че то ще запази името Мейфеър. И като плачела така, че едва виждала, тя целунала детето си и позволила на Ели да го вземе. После, ридаеща, извърнала глава към възглавницата, а отец Лафърти казал: „Най-добре да я оставим сама“.

Десет години по-късно сестра Бриджит Мари обяснява значението на името на детето.

„Карлота стана кръстница. Мисля, че извикаха някакъв лекар за кръстник, толкова бяха решени да извършат кръщенето веднага. Карлота каза на отец Лафърти, че детето ще бъде кръстено Роуан, а той й рече: «Това не е име на светица. Звучи ми доста езическо».

А тя, нали я знаете как говори, отвърна: «Отче, не знаете ли, че със самодивското дърво[24] някога са се гонели вещици и всякакви зли сили? Нямало колиба в Ирландия, където стопанката да не слагала клонка от това дърво над вратата, за да защити семейството си от вещици. Правели го и след приемане на християнството. Така че детето ще се казва Роуан!». А Ели Мейфеър, тази малка лицемерка, само кимна.“

„Наистина ли? — попитах аз. — Наистина ли в Ирландия слагат клонка от самодивско дърво над вратата?“

Сестра Бриджит Мари кимна печално.

Кой е бащата на Роуан Мейфеър?

Според болничните регистри кръвната група на бебето съвпада с тази на Кортланд Мейфеър, който умира около месец преди това. Нека напомним, че вероятно той е баща и на Стела Мейфеър, а наскоро придобитата информация от „Белвю“ най-после потвърди, че Анта Мейфеър вероятно също е негова дъщеря.

Деидре „полудява“ още преди да напусне „Болница на милосърдието“ след раждането на Роуан. Монахините казват, че плачела непрекъснато, дори крещяла в празната стая: „Ти го уби!“. После влязла в болничния параклис по време на службата и отново изкрещяла: „Ти го уби. Ти ме остави сама сред враговете ми. Ти ме предаде!“. Наложило се да я обуздаят със сила и веднага след това била приета в лудницата „Света Ана“, където изпаднала в кататония до края на месеца.

„Крещеше на невидимия си любовник — твърди сестра Бриджит Мари. — Крещеше му и го проклинаше, задето бе убил нейния професор от колежа. Този дявол го е направил, защото я искаше само за себе си. Той беше нейният демон любовник, точно тук, в град Ню Орлиънс. Той броди по улиците на Гардън Дистрикт нощем.“

Това е много красиво и сладкодумно обяснение, но тъй като въпросният колежански преподавател най-вероятно никога не е съществувал, какво друго може да означават думите на Деидре! Лашър ли е блъснал Кортланд по стълбите, или пък го е изплашил така силно, че той сам е паднал? И ако е така, защо?

Всъщност тук приключва животът на Деидре Мейфеър. Следващите седемнайсет години тя прекарва в различни заведения за психичноболни, където приема огромни дози лекарства и е подложена на безмилостни процедури с електрошок, само с кратки прекъсвания, по време на които се връща у дома — вече като призрак на някогашното момиче.

Накрая, през 1976 година, тя се връща завинаги в къщата на Първа улица. Превърнала се е в ням инвалид, с широко отворени очи и постоянно будна, но като че изцяло лишена от памет.

Заради нея страничната веранда на долния етаж е покрита с мрежа. В продължение на години Деидре е извеждана там всеки ден, и в дъжд, и в пек, и стои неподвижна на един люлеещ се стол, извърнала леко лице към далечната улица.

„Тя няма памет дори за непосредствено отминалия момент — казва един лекар. — Живее изцяло в настоящето, по начин, който ние дори не можем да си представим. Може да се каже, че е напълно лишена от съзнание.“ Подобно състояние е описвано при някои много възрастни хора, достигнали крайна степен на сенилност, когато само седят и се взират пред себе си. Въпреки това тя приема огромни дози лекарства, за предотвратяване на всякакво „вълнение“, или поне така е казано на многобройните лекари и сестри, които се грижат за нея.

Как Деидре Мейфеър се превръща в такъв „безмозъчен идиот“, или както я наричат в Айриш Ченъл, в „красив зеленчук“? Терапията с електрошок със сигурност има заслуга за това, тя е прилагана постоянно във всяка болница, в която Деидре постъпва след 1959 година. А после идват и лекарствата — огромни дози от почти парализиращи успокоителни са й давани в невероятни комбинации, или поне така съдим от болничните регистри, до които все още не сме имали пълен достъп.

Как би могло да бъде оправдано подобно лечение? През 1962 година Деидре Мейфеър вече не е в състояние да говори свързано. Когато не е под влиянието на лекарствата, тя постоянно пищи и плаче. От време на време чупи разни предмети. Понякога просто лежи по гръб и вие, а очите й се извъртат обратно в орбитите.

Ние продължихме да събираме информация за Деидре Мейфеър през годините. Горе-долу на всеки месец успявахме да уредим „интервю“ с някой лекар или сестра, или пък с друг човек, посетил къщата на Първа улица. Но нашите записи за случващото се там си остават фрагментарни. Болничните досиета, разбира се, са поверителни и изключително трудно достъпни. Но знаем, че в поне две от лудниците, където Деидре е постъпвала, не съществуват никакви записи за нейното лечение.

Един от лекарите признава пред наш агент, че по свое желание е унищожил всичките си записки по случая на Деидре. Друг лекар се пенсионира малко след като я лекува и оставя само няколко загадъчни бележки в краткото й болнично досие: „Нелечимо. Трагедия. Лелята настоява да продължим с медикаментите, но все пак нейното описание на поведението на пациентката не е надеждно“.

По очевидни причини ние продължихме да разчитаме на по-скоро анекдотичните доказателства по отношение на историята на Деидре.

Въпреки че благодарение на лекарствата тя прекарва живота си на зряла жена в полусън, има безброй очевидци на „тайнствен тъмнокос мъж“, който се появява до нея. Сестрите от лудницата „Света Ана“ също твърдят, че са го виждали: „Някакъв мъж влизаше в стаята й! Сигурна съм!“. Един лекар от болница в Тексас, където Деидре е приета за кратко, твърди, че е виждал „тайнствен посетител“, който винаги „като че изчезваше, когато се опитвах да го попитам кой е“.

Поне една от сестрите в лудница в Северна Луизиана е твърдяла пред управата, че е видяла призрак. Чернокожите санитари в различните болници постоянно са виждали „мъжа“. Една жена ни каза: „Той не беше човек. Разбрах това още щом го видях. Аз виждам призраци и мога да ги призовавам. Веднага го познах и той ме позна, и изобщо не се приближаваше до мен“.

В това време работниците, наемани на Първа улица, не могат да свършат повече работа, отколкото в дните, когато Деидре е още дете. Разказват се все същите истории. Говори се дори за „някакъв мъж“, който не иска нищо да бъде поправяно.

И все пак са извършени някои ремонти: инсталирана е климатична инсталация в част от стаите и е поправена цялата електрическа мрежа. Но всичко това почти винаги е било изпълнявано в присъствието на Карлота Мейфеър.

Старият градинар все още идвал и от време на време боядисвал ръждясалата ограда.

Иначе къщата на Първа улица продължавала да се руши под клоните на дъбовете. Жабите крякали нощем около басейна на Стела, с неговите лилии и диви ириси. Дървената люлка на Деидре отдавна била паднала от дъба в дъното на имота и дървената седалка — просто парче дърво — лежала избеляла сред високата трева.

Много хора, спрели да погледат Деидре в люлеещия се стол на страничната веранда, зървали и „красивия братовчед“, дошъл да я посети. Сестрите понякога напускали, заради „мъжа, който идвал и си отивал като някакъв призрак“ или защото постоянно виждали разни неща с ъгълчето на окото си или пък им се струвало, че някой ги наблюдава.

„Там витае дух — казва една млада сестра и е категорична, че никога, ама никога няма да се върне в къщата. — Видях го веднъж, и то на слънчева светлина. Най-страшното нещо, което са зървали очите ми.“

Когато заведох тази сестра на обяд, тя добави няколко подробности към историята.

„Просто мъж. Мъж с кафява коса и кафяви очи, в много хубаво палто и с бяла риза. Но, мили боже, никога не бях виждала по-ужасяващо нещо! Той стоеше до нея, огрян от слънцето, и ме гледаше. Аз изтървах таблата и се разкрещях.“

Още много медицински лица внезапно отказват да работят за семейството. През 1976 година един лекар е отстранен от случая. Ние продължаваме да търсим тези хора, за да запишем техните свидетелства за архива ни. Опитваме се да им казваме възможно най-малко относно причината, поради която се интересуваме от видяното от тях.

От тези данни обаче изниква една доста плашеща възможност — че съзнанието на Деидре е разрушено до степен, в която тя вече не може да контролира появите на Лашър. Като че подсъзнателно му дава сила да се появява до нея, и то в много убедителна форма. И все пак не е достатъчно адекватна, за да го контролира, или дори да го прогони, ако не желае присъствието му.

С две думи, тя е нещо като безмозъчен медиум; вещица, която вече се е оказала неефикасна и изцяло на милостта на призрака, който е винаги наблизо.

Има и друга доста вероятна възможност. Лашър може би се опитва да я успокоява, да се грижи за нея и да я прави щастлива по начин, който ние вероятно не можем да разберем.

През 1980 година, преди повече от осем години, аз успях да се сдобия с парче от дреха на Деидре — памучен парцал, който беше изхвърлен в кофата за боклук зад къщата. Отнесох тази дреха в Англия и я сложих в ръцете на Лорън Грант, най-силният психометрик в ордена днес.

Тя не знаеше нищо за вещиците Мейфеър, но в такива случаи не бива да се изключва и възможността за телепатия. Аз се опитах да прикрия собствените си мисли, доколкото можах.

— Виждам щастие — каза тя. — Това е дреха на блажено щастлив човек. Тя живее в мечти. Мечти за зелени градини и здрачни небеса, за разкошни залези. Там има някакви надвиснали клони. Една люлка виси от красиво дърво. Тази дреха на дете ли е? Не, на жена е. Вее топъл ветрец. — Лорън стисна дрехата още по-силно и я притисна към бузата си. — О, тя има толкова красив любовник. Толкова красив. Изглежда като нарисуван. Като излязъл от „Дейвид Копърфийлд“. Толкова е нежен, когато я докосва, тя му се отдава напълно. Коя е тази жена? Целият свят трябва да бъде като нея. Поне за малко.

Беше ли това подсъзнателният живот на Деидре Мейфеър? Нямаше как да я попитаме.

Нека в заключение добавя няколко подробности. От 1976 година Деидре Мейфеър винаги носи смарагда на Мейфеър, без значение дали е облечена с фланелена бяла нощница, или с памучна роба.

От 1976 година насам съм я виждал няколко пъти. Дотогава бях посетил Ню Орлиънс три пъти, за да събера информация, а впоследствие съм се връщал многократно там.

Неизменно прекарвах известно време в разходки из Гардън Дистрикт; присъствах на погребенията на госпожица Бел, госпожица Мили и госпожица Нанси, както и на Пиърс, последния от синовете на Кортланд, който почина от сърдечен удар през 1984 година.

На всяко погребение виждах Карлота Мейфеър. Погледите ни се срещаха. На три пъти през тези десетилетия, пъхах визитната си картичка в ръката й, когато се разминавахме, но тя така и не се свърза с мен. Трябва да отбележа обаче, че вече не отправи никакви юридически заплахи.

Сега тя е много възрастна, белокоса и болезнено слаба. И все пак ходи на работа всеки ден. Вече не може да се качва в трамвая по линията „Сейнт Чарлз“, затова редовно взима такси. В къщата понастоящем работи само една черна прислужница, ако не се брои сестрата, която се грижи за Деидре.

При всяка своя визита аз срещах нов „свидетел“, който ми разказваше за „тъмнокосия мъж“ и за мистериите около къщата на Първа улица и всички истории много си приличаха. Но историята на самата Деидре наистина свършва тук, въпреки че тя все още е жива.

Време е да се спрем по-подробно на нейната единствена дъщеря и наследница Роуан Мейфеър, която не е стъпвала в родния си град от деня, в който е отведена оттам — шест часа след раждането си.

И въпреки че е твърде рано да се опитваме да обединим информацията за Роуан в един цялостен наратив, можем да направим някои изключително важни бележки от нашите откъслечни материали. Има съществени индикации, че Роуан Мейфеър — която не знае нищо за семейството си, за историята си и за наследството си — може би е най-силната вещица в цялата история на рода Мейфеър.

Двайсет и четири

Хладът от климатиците й дойде добре след жегата на улицата. Но докато стоеше притихнала във фоайето на „Лониган и синове“, незабелязана от никого и затова анонимна, тя осъзна, че вече леко й призлява от жегата. Хладният полъх я връхлетя внезапно. Беше като студена тръпка, когато те изгаря треска. Само на няколко крачки от нея се бе скупчила невероятно огромна тълпа.

Когато тръгна от хотела, влажният летен следобед изглеждаше поносим. Но докато стигна до тъмната къща на Честнът и Първа, вече се чувстваше слаба и усещаше хладната тръпка, въпреки че въздухът беше много влажен, топъл и прилепчив, изпълнен с аромат на земя и зеленина.

Да, всичко беше като в сън — тази стая с облепени с бяла дамаска стени и малки кристални полилеи, и шумните, добре облечени хора, скупчени на групички. Като излязъл от сън изглеждаше и сенчестият свят на старите къщи и железни огради, покрай които беше минала.

От мястото си не можеше да види ковчега, защото беше поставен до стената на втората стая. Докато шумното множество се щураше насам-натам, тя успя да зърне лакираното дърво, сребърните дръжки и надипления сатен под отворения капак.

Усети, че неволно стяга лицевите си мускули. „Това е ковчегът“, каза си. Трябва да минеш през стаята, да влезеш в следващата и да погледнеш. Лицето й беше странно сковано. Чувстваше тялото си като вкочанено. Просто иди при ковчега. Нали така трябва да се направи?

Всичко го правеха. Приближаваха се един след друг до ковчега и поглеждаха жената вътре.

Рано или късно някой щеше да я забележи. Някой щеше да попита коя е. „Вие ми кажете. Кои са всички тези хора? Те знаят ли? Коя е Роуан Мейфеър?“

Но за момента беше невидима и гледаше присъстващите — мъже в строги костюми и жени с красиви рокли, много от които носеха шапки, дори ръкавици. Бяха минали години, откакто за последно беше видяла жени в ярки рокли, с колани на кръста и меки бухнали блузи. Сигурно се бяха събрали около двеста души от всички възрасти.

Видя един плешив старец с розово теме, облечен в бял ленен костюм и с бастун в ръка. Видя и млади момчета, които явно се чувстваха съвсем неудобно с тези твърди яки и вратовръзки. Тиловете и на стари, и на млади изглеждаха еднакво голи и уязвими. Имаше дори малки деца, които играеха наоколо, бебета в бели дантелени пелени, които възрастните люлееха в скута си, проходили деца, които лазеха по тъмночервения килим.

Видя и едно момиче, вероятно дванайсетгодишно, с панделка в червената коса, което се взираше в нея. Никога в Калифорния не бе виждала момиче на тази възраст — или каквото и да било дете — с панделка в косата, а тази беше голяма, от коприна с цвят на праскова.

„Всички са облекли най-хубавите си дрехи“, помисли си. Така ли беше изразът? А и разговорите бяха почти тържествени. Като на сватба, реши тя внезапно, въпреки че никога не бе присъствала на подобна сватба. Стаята беше без прозорци, но белите драперии, които висяха по всички стени, и без това биха ги закрили.

Тълпата се раздвижи, разкъса се и тя отново успя да види ковчега. Една крехка дребна старица в сив костюм от крепон на ивици стоеше сама и гледаше към мъртвата жена, а след малко коленичи с огромно усилие на кадифената молитвена възглавничка. Какво бе казала Ели за тези неща? Искам пред ковчега ми да има молитвен стол. Роуан не бе виждала човек, облечен в крепонен костюм на ивици, освен по филмите — старите черно-бели филми, в които вентилаторите се въртят, папагалът се обажда от своята пръчка, а Сидни Грийнстрийт казва нещо зловещо на Хъмфри Богарт.

Значи така е изглеждало всичко. Не беше зловещо, просто бе в друго време. Сякаш се беше плъзнала в миналото, в свят, който в Калифорния вече бе погребан дълбоко под земята. И може би точно затова беше някак неочаквано уютен, като в онзи епизод от „Зоната на здрача“, когато един бизнесмен слезе от влака в градче, щастливо застинало в деветнайсети век.

Погребението в Ню Орлиънс е точно каквото трябва да бъде едно погребение. Кажи на приятелите ми да дойдат. Но погребението на Ели нямаше нищо общо с това, с нейните кльощави, загорели от слънцето приятели, объркани от смъртта, седнали неохотно на ръба на столовете. Тя наистина не искаше да изпращаме цветя, нали? А Роуан бе казала: „Мисля, че щеше да е ужасно, ако нямаше цветя…“. Стоманен кръст, думи без значение, абсолютно непознат мъж, който произнася речта.

О, какви цветя само! Накъдето и да погледнеше, виждаше само цветя, огромни замайващи букети от рози, лилии, гладиоли. Дори не знаеше имената на всички. Бяха скупчени около малките столове с извити крака, имаше и огромни венци на телени крачка, подпрени и зад столовете, и по пет-шест в ъглите. По тях лъщяха капчици вода и листчетата потръпваха от хладната струя на климатиците. Бяха натруфени с бели панделки и фльонги, на някои от които със сребърни букви бе отпечатано името на Деидре. Деидре.

Внезапно това име като че ли бе навсякъде, накъдето погледнеше. Деидре, Деидре, Деидре. Панделките безмълвно прошепваха в ридание името на майка й, докато дамите с красивите рокли пиеха бяло вино от чашки със столчета, а малкото момиче с панделката в косата се взираше в нея. Една монахиня в тъмносиня дреха, бяла кърпа на главата и черни чорапи седеше на крайчеца на един стол, приведена над бастуна си. Някакъв мъж й говореше нещо в ухото и тя бе кривнала глава настрани. Малкият й заострен нос лъщеше на светлината, а около нея се бяха скупчили момичета.

Донесоха още цветя, малки телени дръвчета от червени и розови рози сред копия потрепваща папрат. Колко красиво. Едър рус мъж с голяма гуша остави разкошен малък букет съвсем близо до ковчега.

А какъв аромат се носеше от тези цветя. Ели често казваше, че цветята в Калифорния не ухаят. Цялата стая бе изпълнена със сладък парфюм. Сега Роуан разбра. Прекрасна беше жегата навън, прекрасен беше и влажният бриз. Като че всички цветове наоколо ставаха все по-ярки и по-живи.

Но отново й призля, силният аромат само влошаваше нещата. Ковчегът беше далече и тълпата сега го закриваше напълно. Роуан отново се замисли за онази къща, за високата мрачна къща на „ъгъла откъм реката“, както бе казал администраторът в хотела. Това трябва да бе къщата, която Майкъл непрекъснато виждаше. Освен ако нямаше хиляди като нея, хиляди с ограда от ковано желязо с рози по него, с огромна тъмна каскада от бугенвилия, която се излива по избелялата сива стена. Боже, каква красива къща!

Къщата на майка ми. Моята къща? Къде е Майкъл? Внезапно в тълпата се отвори пролука и Роуан отново видя дългата страна на ковчега. Дали не бе мярнала профила на жената на фона на сатенената възглавница? Ковчегът на Ели бе затворен. За Греъм не беше устроено погребение. Приятелите му се бяха събрали в един бар в центъра.

Трябва да идеш до този ковчег. Трябва да я видиш. Затова дойде, затова наруши обещанието си пред Ели, за да видиш с очите си лицето на майка си. Но наистина ли всичко това се случва, или просто сънувам? Виж как онова момиче прегръща старата жена през рамото. На роклята на момичето има широк сатенен колан! Дали носи и бели чорапи?

Само Майкъл да беше тук. Това беше неговият свят. Само да можеше да свали ръкавиците си и да положи ръка върху ръката на мъртвата. Но какво щеше да види? Дали погребалният агент беше инжектирал балсамираща течност във вените й, или пък кръвта й беше източена в улея на бялата маса за балсамиране? „Деидре.“ Това име беше написано със сребърни букви на бялата панделка, която висеше от близкия венец от хризантеми. „Деидре“ пишеше и на панделката, опасваща огромния букет розови рози…

Е, какво чакаш? Защо не помръдваш? Тя отстъпи назад, към рамката на вратата, гледаше как една старица с бледожълта коса отваря ръце, за да прегърне три малки деца.

Едно след друго те я целунаха по отпуснатите бузи и тя кимна. Тези хора ли са семейството на майка ми?

Отново си представи къщата, лишена от детайлност, тъмна и фантастично огромна. Разбра защо Майкъл я обичаше толкова, защо обичаше толкова този град. А той не знаеше, че това е къщата на майка й. Той не знаеше какво става. Майкъл го нямаше. И вероятно това бе всичко съществуващо, само този уикенд и това несвършващо усещане завинаги…

Трябва да си ида у дома, това не са просто видения. Мястото ми вече не е тук. Разбрах го още в деня, в който тръгнах към океана…

Вратата зад нея се отвори и тя тихо отстъпи встрани. Една стара двойка мина покрай нея, сякаш я нямаше. Величествена жена с красива металносива коса се завъртя рязко към тях. Беше облечена с прекрасна копринена рокля с шемизета. Някакъв дебеловрат мъж в омачкан бял костюм й заговори нещо тихо.

— Беатрис! — възкликна един хубав млад мъж и дойде да целуне красивата жена с металносивата коса.

— Скъпа, ела — каза женски глас. — Не, никой още не я е виждал, но трябва да пристигне по някое време.

Гласовете приличаха много на този на Майкъл, и все пак бяха различни. Двама мъже, които разговаряха шепнешком над чашите с вино, минаха между нея и двойката и тръгнаха към втората стая. Входната врата отново се отвори и пропусна жегата и шума от трафика.

Роуан тръгна към другия край на стаята. Сега вече виждаше съвсем ясно ковчега, виждаше, че от кръста надолу тялото на жената е закрито от половината на капака. Незнайно защо това й се стори много гротескно. Над главата на мъртвата в бухналата коприна бе сложено разпятие. Роуан всъщност не можеше да види главата на жената, но знаеше, че е там, дори успя да мерне късче плът на фона на сияещото бяло. Хайде, Роуан, иди.

Иди при ковчега. Нима е по-трудно, отколкото да влезеш в операционната? Разбира се, всички ще те видят, но те не знаят коя си. Отново започна да се сковава, мускулите на лицето и на гърлото й се свиха. Не можеше да помръдне.

И тогава някой й заговори. Тя знаеше, че трябва да обърне глава и да отвърне, но не можеше. Малкото момиче с панделката я гледаше. Сигурно се чудеше защо не отговаря.

— Джери Лониган, мога ли да ви помогна? Вие ли сте, доктор Мейфеър?

Тя го погледна тъпо. Пълен мъж с едра челюст и най-прекрасните порцелановосини очи. Не, не бяха като порцелан, а като мрамор, съвършено кръгли и сини.

— Доктор Мейфеър?

Тя сведе поглед към ръката му. Голяма, тежка, като лапа. Хвана я. „Отговори така, щом не можеш да продумаш.“ Лицето й се скова още повече, дори очите й като че се сковаваха. Какво ставаше? Тялото й бе замръзнало от тревога, въпреки че съзнанието й беше в някакъв транс, в някакъв ужасен транс. Тя килна леко глава към далечния ковчег. Искам да… Но думите пак не излизаха. „Хайде, Роуан, измина две хиляди мили заради това.“

Мъжът сложи внимателно ръка на гърба й. Съвсем лек натиск.

— Искате ли да я видите, доктор Мейфеър?

Да я видя, да й говоря, да я познавам, да я обичам, да бъда обичана от нея… Лицето й сякаш беше издялано от лед и очите й бяха неестествено разширени, знаеше го.

Тя погледна за миг към неговите малки сини очи и кимна. Тогава сякаш всички притихнаха. Дали го беше казала на глас? Не, не беше казвала нищо. Те със сигурност не знаеха коя е, но като че ли до един се бяха обърнали към нея, докато вървеше заедно с мъжа към другата стая. Между присъстващите прелетя шепот. Тя погледна отблизо червенокосото момиче с панделката, а после, без да иска, спря на прага на стаята, като заседнал кораб. Джери Лониган стоеше до нея.

Дори децата бяха престанали да играят. В стаята като че притъмня, всички се движеха безшумно и бавно, правеха само по няколко крачки. Господин Лониган каза:

— Искате ли да седнете, доктор Мейфеър?

Тя се взираше в килима. Ковчегът беше на двайсетина крачки. Не поглеждай нагоре, рече си, не поглеждай, докато не стигнеш до него. Защото може да видиш нещо ужасно отдалече. Но какво беше ужасното във всичко това, какво можеше да е по-страшно от масата за аутопсии, освен факта… че там лежи нейната майка.

Една жена пристъпи иззад малкото момиче и сложи ръка на рамото му.

— Роуан, аз съм Алисия Мейфеър, четвърта братовчедка на Деидре. Това е Мона, дъщеря ми.

— Роуан, аз съм Пиърс Мейфеър — каза един красив млад мъж вдясно от нея и внезапно й протегна ръката си. — Правнукът на Кортланд.

— Скъпа, аз съм Беатрис, твоя братовчедка. — Полъх на парфюм. Жената с металносивата коса. Мека кожа докосна бузата на Роуан. Огромни сиви очи.

— Сесилия Мейфеър, внучка на Баркли, моят дядо е вторият син на Жулиен и е роден в къщата на Първа улица. А това… ела, сестро, това е сестра Бриджит Мари. Сестро, това е Роуан, момичето на Деидре!

Дали не трябва да кажеш нещо уважително на монахинята, но тя и без това няма да те чуе, буквално крещят в ухото й. „Момичето на Деидре, Роуан!“

— Тимъти Мейфеър, твой четвърти братовчед, радваме се да те видим, Роуан…

— … радвам се да те видя, макар и на толкова тъжно…

— Питър Мейфеър, ще поговорим по-късно. Гарланд беше мой баща. Ели говорила ли ти е за Гарланд?

Мили боже, нима всички бяха Мейфеър. Поли Мейфеър, Агнес Мейфеър, момичетата на Филип и Южени Мейфеър и така нататък, и така нататък. Колко можеха да са? Не семейство, а цял легион. Тя стискаше една ръка след друга и в същото време не се отделяше от господин Лониган, който я придържаше здраво. Дали се беше разтреперила? Не, на това му казваха тресене, а не треперене.

Устни докоснаха бузата й.

— Кланси Мейфеър, правнучка на Клей. Той е роден на Първа улица преди Гражданската война. Майка ми е Труди Мейфеър, ето я. Мамо, ела, нека мама мине…

— … много се радвам да те видя, скъпа. Видя ли Карлота?

— Госпожица Карлота се чувства доста зле — каза господин Лониган. — Ще се видим с нея в църквата…

— … на деветдесет години е, нали знаеш.

— … искаш ли чаша вода? Боже, бяла е като платно. Пиърс, дай й чаша вода.

— Магдален Мейфеър, правнучка на Реми. Той е живял много години на Първа улица. Това е синът ми Гарви и дъщеря ми Линдзи. Ела, Дан, Дан, ела да поздравиш доктор Мейфеър. Дан е правнук на Винсент. Говорила ли ти е Ели за Клей и Винсент, и за…

Не, никога, за никого. Обещай ми да не се връщаш там и никога да не се опитваш да разбереш нещо за тях. Но защо, защо, за бога? Всички тези хора — за какво беше онзи документ, цялата потайност?

— … Джералд е с нея. Пиърс се отби. Видял я е. Тя е добре, ще дойде в църквата.

— Искаш ли да седнеш, скъпа?

— Добре ли си?

— Лили, скъпа, Лили Мейфеър, никога няма да запомниш имената на всички, не се и опитвай.

— Робърт, скъпа. Ще поговорим по-късно.

— … тук сме, ако имаш нужда от нас, Роуан. Добре ли си?

Добре съм. Добре съм. Просто не мога да говоря. Не мога да помръдна. Аз…

Лицето й отново се скова. Цялата се скова. Притисна се към ръката на господин Лониган и той им каза, че сега тя трябва да поднесе почитанията си на мъртвата. Дали не искаше да ги отпрати? Един мъж докосна лявата й ръка.

— Аз съм Гай Мейфеър. Син на Андреа. А това са жена ми Стефани и дъщеря ми Грейди. Тя е първа братовчедка на Ели.

Роуан искаше да отговори нещо, дали ръкостискането и кимането бяха достатъчни? Дали беше достатъчно, че отвърна на целувката на старата жена? Някакъв друг мъж й говореше нещо, но съвсем тихо. Беше стар, говореше за някакъв Шефилд. Ковчегът беше най-много на двайсетина крачки, но тя не смееше да вдигне поглед, нито да се извърне от тях, защото я беше страх да не би, без да иска, да го види.

Но нали затова дойде, трябва да го направиш. А те са тук, стотици са…

— Роуан — каза някой вляво от нея, — това е Фийлдинг Мейфеър, син на Клей. — Беше ужасно стар човек, толкова стар, че тя виждаше всичките кости на черепа му през бледата кожа, виждаше горните и долните зъби, и костните издатини около хлътналите очи. Задържаха го изправен; не можеше да стои сам. И всичко това само за да я види? Тя протегна ръка.

— Той иска да те целуне, скъпа.

Роуан докосна бузата му с устни.

Говореше тихо и очите му се жлътнаха, когато погледна нагоре към нея. Тя се опитваше да чуе какво й казва, нещо за Лестан Мейфеър и Ривърбенд. Какво беше Ривърбенд? Тя кимна. Беше много стар и заслужаваше уважение. Трябваше да му отговори нещо! Беше направил неимоверни усилия, за да й поднесе почитанията си. Стисна ръката му — беше толкова гладка, като коприна, възлеста и силна.

— Мисля, че тя ще припадне — прошепна някой. Сигурно не говореха за нея.

— Искаш ли да те заведа до ковчега? — Отново младият мъж, хубавецът, с чисто детско лице и искрящи очи. — Аз съм Пиърс, запознахме се преди секунди. — Съвършените му зъби проблеснаха. — Първи братовчед съм на Ели.

Да, до ковчега. Вече е време, нали така? Тя погледна към него и й се стори, че някой отстъпва назад, за да не й пречи. Очите й изведнъж се вдигнаха нагоре, над лицето на издигнатата възглавница. Видя цветята, струпани около вдигнатия капак, цяла джунгла от цветя, а далече вдясно, под ковчега, стоеше един белокос мъж, когото тя познаваше. До него една тъмнокоса жена плачеше и шептеше молитви. И двамата гледаха към нея. Откъде, за бога, можеше да познава този мъж, или когото и да било тук? И все пак го познаваше! Знаеше, че е англичанин, знаеше как ще прозвучи гласът му, когато й заговори.

Джери Лониган й помогна да пристъпи напред. Онзи, хубавият Пиърс, беше до нея.

— Зле й е, Монти — каза красивата стара жена. — Дайте й малко вода.

— Скъпа, може би трябва да поседнеш…

Тя поклати глава и успя да оформи с устни думата „не“. Гледаше към белокосия англичанин и жената, която се молеше до него. Ели също бе поискала броеница през последните си дни. Роуан трябваше да иде чак до Сан Франциско, за да й купи. Главата на жената се тресеше, тя плачеше и бършеше носа си. Белокосият мъж й шепнеше нещо, но очите му бяха фиксирани в Роуан. Познавам те. Гледаше, сякаш тя му говореше нещо. И тогава си спомни — гробището в Сонома Каунти, където бяха погребани Греъм и Ели. Това беше мъжът, когото срещна онзи ден до гроба. Познавам семейството ви в Ню Орлиънс. И тогава, съвсем неочаквано, още едно парченце от пъзела дойде на мястото си. Този мъж стоеше и пред къщата на Майкъл преди две нощи на Либърти стрийт.

— Скъпа, искаш ли чаша вода? — попита Джери Лониган.

Но как беше възможно? Как беше възможно този мъж да е и там, и тук, и какво общо имаше всичко това с Майкъл, който й бе описал собствената й къща с метална ограда с рози от ковано желязо?

Пиърс каза, че ще донесе стол.

— Оставете я да поседне малко.

Трябваше да се раздвижи. Не можеше просто да стои така, да се взира в белокосия англичанин и да очаква той да й обясни кой е и какво е правил на Либърти стрийт. А някъде извън полезрението й беше онова, което не можеше да се застави да погледне, жената в ковчега, която я очакваше.

— Ето, Роуан, хубаво е и е охладено. — Аромат на вино. — Пийни си, скъпа.

Иска ми се, наистина, но не мога да движа устните си. Поклати глава и се опита да се усмихне. Май не мога да помръдна и ръката си. А всички вие очаквате да помръдна, наистина трябва да го направя. Винаги бе смятала, че лекарите, които припадат при аутопсии, са глупаци. Наистина. Как бе възможно подобно нещо да се отрази на някого физически? Ако ме ударите с бейзболна топка, сигурно ще припадна. О, боже, всичко, което не знаеш за живота, като че започва да ти се открива тук, в тази стая. А в онзи ковчег там лежи твоята майка.

Какво си мислеше, че ще те чака жива, докато дойдеш? Докато накрая осъзнаеш, че… Тук, в тази странна земя! Защото това е някаква друга страна.

Белокосият англичанин вървеше към нея. Да, кой си ти? Защо си тук? Защо изглеждаш така драматично и гротескно не на място? Но не, всъщност не беше. Приличаше на тях, на обитателите на тази странна земя, така благоприличен и любезен. В милото му изражение не се долавяше и намек за ирония, смут или пък престорена скръб. Той се приближи до нея, като внимателно направи знак на хубавия млад мъж да се отдръпне.

Тя си спомни онези измъчени лица на погребението на Ели. Нито един под шейсет години и все пак нито една посивяла коса, нито един отпуснат мускул. Тук нямаше нищо подобно.

Сведе поглед. Около молитвения стол имаше купища цветя. Тя пристъпи напред и без да се усети, впи нокти в ръката на господин Лониган. Опита се да я отпусне и с голямо изумление установи, че е на път да припадне. Англичанинът я подхвана за лявата ръка, а господин Лониган я поддържаше отдясно.

— Роуан, чуй ме — прошепна в ухото й англичанинът със своя накъсан и все пак мелодичен акцент. — Майкъл щеше да дойде, но е възпрепятстван. Аз съм тук вместо него. Майкъл ще дойде довечера. Веднага щом може.

Тя го погледна изумена, почти потрепери от облекчение. Майкъл щеше да дойде. Майкъл беше някъде наблизо. Но как беше възможно?

— Да, съвсем наблизо, но наистина е възпрепятстван — каза той така искрено, сякаш сам бе изобретил тези думи — и просто се случи така, че не можа да дойде…

Пред очите й отново се появи неясната тъмна къща на Първа улица, къщата, за която Майкъл постоянно говореше. А когато го видя за първи път във водата, той приличаше на миниатюрно петно, дрехите му се носеха по повърхността. Това не можеше да е удавник, не и тук, не и на мили от сушата…

— Какво мога да направя за теб? — каза англичанинът, гласът му беше тих, потаен и изразяваше силна загриженост. — Искаш ли да идеш до ковчега?

Да, моля, заведи ме. Моля, помогни ми! Накарай краката ми да се раздвижат. Но те не искаха. Той я обгърна с ръка и започна да я води, съвсем лесно. Слава богу, разговорите бяха подновени. Въпреки че всички шепнеха уважително, можеше да долови най-различни нишки, ако пожелаеше.

„… тя не искаше да идва в погребалната зала, това е истината. Бясна е, че сме тук.“

„Престанете, тя е на деветдесет, а навън е близо четирийсет градуса.“

„Зная, зная. Е, след това всички ще дойдете на моята, казвам ви.“

Роуан все още не вдигаше поглед, гледаше сребърните дръжки, цветята, кадифената възглавничка, която сега беше точно пред нея. Отново й призля. Призля й от жегата, от този застоял хладен въздух, изпълнен с аромат на цветя, който висеше около нея като невидима мъгла. Но трябва да го направиш. Трябва да го направиш спокойно и тихо. Не можеш да се лишиш от това. Обещай ми никога да не се връщаш там, нито да се опитваш да се свържеш с тях.

Англичанинът я държеше, Майкъл щеше да дойде, усещаше дясната му ръка до своята. С лявата той подкрепи лявата й китка, когато тя докосна покритата с кадифе стена на ковчега.

Съвсем бавно вдигна очи и се насили да погледне лицето на мъртвата жена, която лежеше точно пред нея на сатенената възглавница. Устата й леко започна да се отваря, докато зина напълно и сковаността премина в спазъм. Впрегна всичките си сили, за да затвори уста. Стисна здраво зъби, но тръпката, която плъзна през нея, беше толкова силна, че англичанинът я стисна още по-здраво. Той също гледаше към Деидре. Беше я познавал!

Погледни я. Нищо друго няма значение сега. Няма защо да бързаш или да мислиш за нещо друго, или да се тревожиш. Просто я погледни, погледни лицето й с всичките му тайни, вече недостъпни за теб.

Стела беше толкова красива в ковчега. Имаше прекрасна черна коса…

— Тя ще припадне, хванете я! Пиърс, помогни й.

— Не, държим я, няма страшно — каза Джери Лониган. Боже, изглеждаше напълно, отвратително мъртва, и все пак толкова красива. Косата й беше сресана грижливо за вечността — на прекрасната й уста имаше розово червило, а на съвършените й момичешки бузи бе сложен руж. Черната й коса бе пръсната по коприната като на дете, свободна и красива. А мъниста от броеница, да, мъниста от броеница бяха вплетени между пръстите й, които изглеждаха като от тесто, отпуснати върху гърдите. Изобщо не приличаха на човешки ръце, а на някаква груба скулптура.

Роуан никога не бе виждала подобно нещо. Беше виждала удавници и промушени с нож, умрели след това в съня си. Беше ги виждала бледи, напомпани с химикали, разрязани след седмици, месеци, дори години, за урока по анатомия. Беше ги виждала при аутопсиите, когато лекарят вадеше червените от кръвта органи.

Но никога това. Никога не беше виждала красив мъртвец в синя коприна и дантела, ухаещ на пудра за лице, с ръце, сключени над мънистата на броеницата. Като че нямаше възраст, изглеждаше почти като голямо малко момиченце с тази невинна коса, с това лишено от бръчки лице, дори със сияещото червило с цвят на розови листенца.

О, само да можех да отворя очите й! Искам да видя очите на майка си! В тази стая, пълна със самата старост, тя е все още толкова млада…

Наведе се, отдръпна съвсем внимателно ръце от англичанина и ги положи върху бледите ръце, върху нежните восъчни ръце. Твърди! Твърди като мъниста на броеница. Студени и твърди. Тя затвори очи, притисна пръсти към тази неподатлива бяла плът, толкова мъртва, така далече от живота, така необратимо свършила.

Ако Майкъл беше тук, щеше ли да разбере от тези ръце дали тя е умряла без мъки и страх? Дали би разбрал за какво е цялата тази потайност? Дали би могъл да докосне тази ужасна безжизнена плът и да чуе песента на живота чрез нея? О, моля те, Господи, която и да е била и без значение защо се е отказала от мен, нека да е умряла без мъка и страх. В покоя, който е изписан на лицето й. Боже, виж само затворените й очи, гладкото чело.

Тя бавно вдигна ръка, избърса сълзите по бузата си и осъзна, че лицето й вече се е отпуснало, че може да говори, ако пожелае, и че останалите около нея също плачат — жената с металносивата коса плачеше, бедната чернокоса жена, която бе плакала през цялото време, сега ридаеше тихо, сгушена в мъжа до себе си, а лицата на останалите — тя се огледа като в мъгла около ковчега — бяха станали някак замислени, притихнали, много подобни на лицата по великите картини на флорентинските художници, на които замрели, леко тъжни души се взират отпаднало, само с ъгълчето на окото си в света отвъд рамката.

Отстъпи назад, но без да откъсва поглед от жената в ковчега. Отново остави англичанина да я води към някаква малка стая. Господин Лониган казваше, че сега е време да идват един по един, че свещеникът е тук и е готов.

Роуан с изненада видя как един възрастен мъж се наведе грациозно и целуна мъртвата по челото. Беатрис, хубавицата със сивата коса, пристъпи след него, прошепна нещо и също целуна Деидре. Едно дете беше повдигнато, за да стори същото, а плешивият стана и като пристъпваше тежко, дойде до ковчега, целуна мъртвата и прошепна хрипливо: „Довиждане, скъпа“.

Господин Лониган побутна внимателно Роуан да седне на един стол и когато се обърна, жената с черната коса внезапно се наведе към нея, погледна я в очите и рече със съвсем тънък гласец:

— Тя не искаше да те дава.

— Рита Мей — изсъска Лониган, обърна се, хвана я за ръката и я издърпа назад.

— Наистина ли? — прошепна Роуан и посегна да задържи отдръпващата се ръка. Лицето на Лониган пламтеше и челюстта му леко трепереше. Той изблъска тъмнокосата жена през вратата и по някакъв малък коридор.

Англичанинът гледаше към Роуан от вратата на голямата стая. Тя му кимна лекичко и той вдигна вежди, сякаш всичко това го изпълваше с тъга и почуда.

Роуан бавно откъсна поглед от него и започна да се взира в хората, които се редуваха пред ковчега — всеки коленичеше, сякаш за да отпие от студената струя на някоя ниска чешмичка. „Довиждане, Деидре, скъпа“. Дали всички знаеха? Дали всички си спомняха; поне старците, които първи бяха дошли при нея? Дали и децата не бяха разбрали по някое време? Хубавецът я гледаше отдалече.

— Довиждане, мила… — Следваха един след друг, сякаш нямаха край, стаята зад тях беше тъмна и претъпкана, а опашката от хора напираше напред.

Не искаше да те дава.

Какво ли е да целунеш гладката твърда кожа? Те го правеха сякаш бе най-естественото, най-простото нещо на света. Едно бебе е вдигнато нависоко, майката се навежда, мъж преминава бързо, а после друг, много стар, с петна по ръцете и оредяла коса казва: „Помогни ми, Сесил“. Дванайсетгодишното момиче с панделката в косата се вдига на пръсти.

— Роуан, искаш ли отново да останеш насаме с нея? — прозвуча гласът на Лониган. — Когато всички си отидат, ще имаш възможност. Свещеникът ще почака. Но не си длъжна да го правиш.

Тя погледна към меките сиви очи на англичанина. Не, не беше проговорил той, а Лониган с червеното лъскаво лице и сините очи. Жена му стоеше в малкия коридор и не смееше да се приближи.

— Да, сама, още веднъж — прошепна Роуан. Очите й търсеха очите на Рита Мей, която оформи с устни думите: „Истина е“, и кимна печално.

Да. Да я целуне за довиждане, както я целуваха те…

Двайсет и пет

Досие на вещиците Мейфеър

Част 10

Роуан Мейфеър

Строго поверително допълнено резюме

Виж поверителното досие „Роуан Мейфеър“ в Лондон за всички свързани материали

Роуан Мейфеър е осиновена законно от Елън Луиз Мейфеър и нейния съпруг Греъм Франклин в деня на раждането й — 7 ноември 1959 година.

Часове след това е отнесена със самолет в Лос Анджелис, където живее с осиновителите си, докато става на три години. След това семейството се мести в Сан Франциско, Калифорния, и се установява за две години в Пасифик Хейтс.

Когато Роуан навършва пет, семейството се мести за последно в къща на крайбрежието, в Тибурон, Калифорния — отвъд залива на Сан Франциско. Къщата е проектирана от архитектите Трамъл, Портър и Дейвис специално за Греъм, Ели и тяхната дъщеря. Тя е истинско произведение на изкуството, със стъклени стени, открити греди от секвоя, модерна водопроводна инсталация и всякакви удобства. Към нея има огромни пристани, собствен двайсет и петфутов кей и яхтен канал, който се чисти два пъти годишно. От къщата се разкрива гледка към Сосалито отвъд залива Ричардсън и към Сан Франциско на юг. Понастоящем Роуан живее там сама.

По време на написването на това повествование Роуан е почти на трийсет. Висока е сто седемдесет и седем сантиметра. Има къса, леко бухнала руса коса и големи бледосиви очи. Определено е привлекателна жена с изключително красива кожа, тъмни прави вежди, тъмни мигли и много красива уста. И все пак, ако трябва да направим сравнение, може да се каже, че не притежава нищо от блясъка на Стела, нито от сладката хубост на Анта, или пък от мрачната чувственост на Деидре. Роуан е нежна, но с доста момчешки вид. На някои снимки изражението й — може би заради правите тъмни вежди — напомня това на Мери Бет.

Аз лично смятам, че тя прилича на Петир ван Абел, но все пак с някои доста важни отлики. Няма неговите дълбоко поставени очи, а русата й коса е по-скоро пепелява, отколкото златиста. Но лицето й е тясно като неговото и видът й е донякъде скандинавски, както и този на Петир на портретите.

Хората смятат Роуан за студена. И все пак гласът й е топъл, дълбок и леко дрезгав — това, което в Америка се нарича „уиски“ глас. Хората казват, че трябва да я познаваш наистина добре, за да я харесаш. Но това е странно, тъй като нашето разследване показа, че малцина всъщност я познават и все пак почти всички я харесват.

Резюме на материалите за Роуан

Осиновителите Ели Мейфеър и Греъм Франклин

Ели Луиз Мейфеър е единствената дъщеря на Шефилд, син на Кортланд Мейфеър. Тя е родена през 1923 година и е на шест, когато Стела умира. На осемнайсет години постъпва в университета „Станфорд“ и оттогава живее предимно в Калифорния. На трийсет и една се омъжва за Греъм Франклин, юрист, дипломирал се в „Станфорд“ и осем години по-млад от нея. Ели като че не поддържа много контакти със семейството си още преди да замине за Калифорния, защото от осемгодишна е изпратена в пансион в Канада, шест месеца след смъртта на майка си.

Баща й Шефилд Мейфеър като че не успява да се възстанови след загубата на жена си и въпреки че често посещава Ели и я води на покупки в Ню Йорк, я държи далече от дома. Той е най-затвореният от синовете на Кортланд и вероятно най-разочароващият, тъй като работи усилено в семейната фирма, но рядко е отличаван и обикновено не взима участие във важните решения. И все пак всички разчитали на него, както казва Кортланд след смъртта му.

Важното тук е, че след като става на осем, Ели рядко се среща с останалите Мейфеър и приятелите й в Калифорния са все хора, които е срещнала там, както и неколцина момичета от канадския пансион, с които поддържа връзка. Не знаем доколко е била запозната с обстоятелствата около живота и смъртта на Анта, нито пък с живота на Деидре.

Съпругът й Греъм Франклин очевидно не знае нищо за семейството на Ели и през годините прави някои доста странни изказвания: „Тя идва от някаква голяма плантация на юг“.

„Те са от хората, които крият злато под дъските на пода.“

„Мисля, че са наследници на буканиерите.“

„О, роднините на жена ми? Те са били търговци на роби, нали, скъпа? Всички са със смесена кръв.“

Семейната мълва по време на осиновяването казва, че Карлота е накарала Ели да подпише документ, с който се задължава никога да не позволява на Роуан да разбере нещо за истинските си роднини и да се връща в Луизиана.

Всъщност тези документи са част от официалните документи по осиновяването, с които се уточняват някои частни споразумения между страните и трансфери на смайващи суми.

През първата година от живота на Роуан са прехвърлени пет милиона долара на последователни вноски от сметката на Карлота Мейфеър в Ню Орлиънс в сметката на Ели Мейфеър в Калифорния, в Банк ъф Америка и Уелс Фарго Банк.

Ели, която също е много богата, тъй като има попечителски фондове от баща си Шефилд и по-късно от дядо си Кортланд (може би Кортланд е щял да промени тези си намерения, ако е имал време за това, но документите били подписани десетилетия по-рано), открива огромен попечителски фонд в полза на осиновената си дъщеря Роуан, към който през следващите пет години са добавени половината от тези пет милиона.

Останалата част е прехвърлена, както се оказва, директно на Греъм Франклин, който инвестира парите с успех, предимно в недвижими имоти (истинска златна мина в Калифорния) и продължава да влага парите на Ели — редовните плащания от нейния тръст — в обществено имущество и инвестиции. Въпреки че печели много добре като адвокат, той всъщност няма наследени пари и огромното състояние — което е собственост и на жена му — останало след смъртта му, е резултат от умелото управление на нейното наследство.

Има значителни доказателства, че Греъм е презирал жена си, и емоционалната си и финансова зависимост от нея. Не е можел да поддържа начина си на живот — яхти, спортни коли, екстравагантни ваканции и великолепната модерна къща в Тибурон — само със заплатата си. През годините източвал огромни суми от парите на Ели, вложени в общи сметки, и ги раздавал на многобройните си любовници.

Няколко от тези жени разказват на нашите детективи, че Греъм е бил суетен и дори донякъде садистичен човек. И все пак те го намирали за неустоим, но го изоставяли чак когато осъзнавали, че всъщност наистина обича Ели. Не било само заради парите й. Не можел да живее без нея. „Той просто имаше нужда да се откъсва от нея понякога и единствено заради това й изневеряваше.“

Веднъж Греъм казал на една млада стюардеса, която впоследствие вкарал в колеж, че жена му го поглъща и затова имал нужда от „нещо странично“ (в смисъл на любовница), иначе щял да бъде никой.

Когато открил, че Ели е болна от рак, той изпаднал в паника. Партньорите му в кантората и приятелите му описват подробно неговата „пълна неспособност“ да се справи с болестта на Ели. Той никога не обсъждал това с нея; не искал да слуша и лекарите; отказвал да стъпи в болничната й стая. Преместил метресата си в апартамент на Джаксън стрийт, точно срещу офиса си в Сан Франциско, и ходел да се вижда с нея по три пъти на ден.

Веднага разработил сложна схема, с която да лиши Ели от цялото й семейно богатство — което вече било огромно — и дори направил постъпки за обявяването на Ели за неспособна да управлява имуществото си, за да може да продаде къщата в Тибурон на своята метреса. Но точно тогава умрял внезапно — два месеца преди Ели — от удар. Тя наследила цялото му състояние.

Последната любовница на Греъм, Карън Гарфилд, красив млад фотомодел от Ню Йорк, излива мъката си пред един от нашите детективи на няколко коктейла. Останала с половин милион, и това било добре, но двамата с Греъм планирали живота си заедно. „Виржинските острови, Ривиерата, такива работи.“

Самата Карън умира след серия масивни сърдечни пристъпи, първият от които настъпил час след като посетила къщата на Греъм в Тибурон, за да се опита да „обясни нещата“ на дъщеря му Роуан. „Тази кучка дори не искаше да ми даде нещо от вещите му! Само нещо за спомен. Тя ми каза: «Махай се от къщата на майка ми».“

Карън умира две седмици след това посещение, достатъчно да наговори доста гадни неща за Роуан, но очевидно никога не е свързвала своето внезапно и необяснимо сърдечно заболяване с тази визита. Пък и как би могла!

Ние обаче направихме тази връзка, както последващото повествование ще покаже.

Когато Ели умира, Роуан казва на най-близките й приятели, че тя самата е изгубила своята най-добра и единствена приятелка на този свят. Това вероятно е истина. Ели Мейфеър през целия си живот е била много мила и някак крехка жена, обичана от дъщеря си и многобройните си приятели. Според същите тези приятели, тя имала нещо от чара на южняшките хубавици, въпреки че във всяко отношение била атлетична модерна калифорнийска жена. Изглеждала двайсет години по-млада от истинската си възраст, което не е нещо необичайно в нейната среда. Като че именно стремежът й да изглежда по-млада е единствената й мания, ако не се брои грижата й за благополучието на дъщеря й Роуан.

Когато става на петдесет, тя се подлага два пъти на козметични операции (лифтинги на лицето), често посещава скъпи салони за красота и винаги боядисва косата си. На снимките с нейния съпруг, направени година преди смъртта й, тя изглежда доста по-млада от годините си. Отдадена на Греъм и напълно зависима от него, Ели не обръща внимание на изневерите му. Дори казва на една своя приятелка: „Той винаги е у дома в шест за вечеря. И винаги е до мен, когато изгасям светлините“.

Явно чарът на Греъм, както за Ели, така и за останалите, като се изключи външният му вид, е очевидно голямото му желание за живот и начинът, по който бързо се привързва към околните, включително и към жена си.

Един от неговите приятели, по-възрастен адвокат, обяснява това на един наш детектив.

„Той можеше да си позволи тези забежки, защото винаги бе внимателен към Ели. Доста мъже трябва да се поучат от него. Жените мразят да си студен. Ако се отнасяш с тях като с кралици, ще те оставят да си имаш една-две метреси извън двореца.“

По това време ние просто не знаехме колко важно е да съберем повече информация за Греъм Франклин и Ели Мейфеър. Тогава изглеждаше важно само че са обикновени представители на горните слоеве на средната класа в Калифорния, и са много щастливи, въпреки неговите изневери.

Всеки вторник вечер те ходят на опера в Сан Франциско, на симфонични концерти — в събота, и от време на време на балет. Редуват една след друга прекрасни коли — бентлита, ролс-ройси, ягуари и прочие. Харчат по десет хиляди долара на месец за дрехи. Забавляват приятелите си в разкош на откритите палуби на красивата им къща в Тибурон. Летят до Европа и Азия за кратки луксозни ваканции. И са много горди с „нашата дъщеря, лекаря“, както наричат Роуан пред своите многобройни приятели.

Ели вероятно е притежавала телепатични сили, но те не са били нищо повече от салонен трик. Знаела е кой се обажда, когато звънне телефонът. Можела е да каже каква карта държиш при игра, например. Иначе около нея няма нищо необикновено, освен може би, че е била много хубава, както мнозина от наследниците на Жулиен Мейфеър, и е притежавала интригуващия маниер и прелъстителна усмивка на прадядо си.

За последен път видях лично Ели на погребението на Нанси Мейфеър в Ню Орлиънс през януари 1988 година. Тогава тя беше на около шейсет и четири години. Красива жена, висока около метър шейсет и пет, с тъмна загоряла кожа и лъскава черна коса. Сините й очи бяха скрити зад слънчеви очила с бели рамки; модерната й памучна рокля подчертаваше стройната й фигура. Наистина притежаваше нещо от блясъка на филмовите актриси, нещо като калифорнийска патина. След половин година вече беше мъртва.

След нейната смърт Роуан наследява всичко, включително и семейния попечителски фонд на Ели, както и допълнителния фонд, учреден на нейно име още при раждането й, без да знае нищо за това.

Тъй като тогава, и сега, тя работи изключително много, наследството всъщност не оказва голямо влияние върху ежедневието й. Но по-късно вероятно ще окаже.

Роуан Мейфеър от детството до днес

Ненатрапчивото наблюдение на Роуан я показва като преждевременно развито дете с множество психични сили, за които осиновителите й явно не са били наясно. Има и някои свидетелства, че Ели Мейфеър отказва да признае каквито и да било „странности“ в дъщеря си. Както и да е, Роуан изглежда е била „гордостта и радостта“ както на Ели, така и на Греъм.

Вещиците Мейфеър

Както вече бе посочено, връзката между майка и дъщеря е била изключително силна чак до смъртта на Ели. Роуан обаче никога не е споделяла обичта на майка си към празненствата, обядите, пазаруването и прочие, и никога, дори вече като жена, не се присъединява към широкия кръг от приятелки на Ели.

Тя обаче споделя страстта на родителите си към яхтите. Идва с тях по време на пътуванията им по море още от най-ранна възраст. Дори се научава да управлява малката яхта на Греъм „Уинд Сингър“, когато е едва на четиринайсет. Когато Греъм купува океанския крузър „Голямата Анжела“, цялото семейство предприема дълги пътувания няколко пъти годишно.

Когато Роуан става на шестнайсет, Греъм й купува собствена двумоторна яхта с голяма водоизместимост, годна за океански пътувания. Роуан я кръщава „Сладката Кристин“. „Голямата Анжела“ по това време е „пенсионирана“ и цялото семейство пътува със „Сладката Кристин“, но винаги под управлението на Роуан. Въпреки съветите на всички Роуан често излиза с яхтата в открито море съвсем сама.

С годините й става навик още щом се прибере от училище да излезе с яхтата в залива на Сан Франциско и да се отправи към океана поне за два часа. Много рядко кани по някой приятел на борда по време на тези пътувания.

„Никога не се прибира преди осем — казва Ели. — А аз се безпокоя! О, много се тревожа. Но ако й вземем лодката, направо ще се съсипе. Просто не зная какво да правя.“

Въпреки че е много добра плувкиня, Роуан не е безразсъден моряк, ако мога така да се изразя. „Сладката Кристин“ е построен в Холандия крузър — тежък, бавен и много стабилен в открито море, но не може да развива голяма скорост.

Явно Роуан изпитва удоволствие от усамотението, когато е сред морската шир, и то при всякакво време. Като много хора, свикнали на по-студения калифорнийски климат, тя като че ли се наслаждава на мъглата, вятъра и студа.

Всички, наблюдавали Роуан, са единодушни, че тя е самотник и изключително затворен човек, който предпочита да работи, отколкото да се забавлява. В училище е силна ученичка, а по-късно и изключително отдаден на работата си учен. Въпреки че всички съученички й завиждат заради многото дрехи, Роуан винаги твърди, че са купувани от Ели и самата тя няма никакъв интерес към тях. Облича се небрежно и по моряшки — джинси, обувки за ветроходство, големи пуловери, моряшки каскети и моряшко яке от морскосиня вълна.

В областта на медицината и в частност неврохирургията натрапчивите навици на Роуан не са така забележителни, като се има предвид естеството на професията. И все пак дори в тази област тя се отличава като „фанатично отдадена“. Всъщност като че ли е родена да бъде лекар, въпреки че изборът й да се заеме с хирургия, вместо с научна работа, изненадва мнозина от онези, които я познават. „Когато е в лабораторията, се налага майка й да й се обажда, за да й напомни, че трябва да отдели малко време за ядене и сън“ — казва един от колегите й.

Един учител в началното училище отбелязва в досието на осемгодишната Роуан, че „това дете явно смята, че е вече възрастен човек. Идентифицира се с възрастните. Става нетърпелива спрямо останалите деца, но е твърде добре възпитана, за да го показва. Изглежда ужасно, ужасно самотна“.

Телепатични сили

Психичните сили на Роуан започват да се проявяват още в училище, когато тя става на шест години. Не е изключено да са се проявявали и дълго преди това, но не сме успели да се доберем до подобно доказателство. Учителите, разпитвани неформално (или със заобикалки) за Роуан, разказват наистина изумителни истории за нейната способност да чете мисли.

Обаче нищо от онова, което сме разкрили, не показва, че Роуан някога е била смятана за аутсайдер или пък за неприспособима. По време на цялото си обучение тя се изявява като изключително способна и несъмнено успешна ученичка. Снимките й от това време я показват като изключително хубаво дете, със загоряла кожа и изсветляла от слънцето руса коса. Изглежда някак потайна, сякаш не й се нрави натрапничеството на фотоапарата, но не и престорена или пък враждебна.

Телепатичните й способности стават известни по-скоро на учителите, отколкото на съучениците й, и следват един специфичен шаблон.

„Майка ми почина — казва една преподавателка в първи клас. — Не успях да се върна във Върмонт за погребението и се чувствах ужасно. Никой не знаеше за това, нали разбирате. Но Роуан дойде, седна до мен и взе ръката ми. Едва се сдържах да не се разплача от тази нежност. «Съжалявам за майка ви» — каза тя. После двете поседяхме, без да говорим. По-късно, когато я попитах откъде знае, тя каза: «Просто изникна в главата ми». Мисля, че това дете постоянно узнаваше такива неща. Знае кога другите деца й завиждат. Боже, колко самотна беше винаги!“

Друг път, когато едно малко момиче отсъства от училище три дни без никакво обяснение и училищните власти се опитали да се свържат с нея, Роуан тихо казала на директора, че няма причина за безпокойство. Баба й била починала, обяснила тя, и цялото семейство заминало за погребението в друг щат; съвсем са забравили да се обадят в училище. Оказало се точно така. Роуан отново не могла да обясни откъде знае, казала само: „Просто ми хрумна“.

Имаме около десетина подобни истории и характерното за всички е, че в тях не става дума само за телепатия, но и за емпатия и съчувствие от страна на Роуан — чистото желание да успокои или да помогне на страдащ или объркан човек. Но този човек винаги е възрастен. Телепатичната сила никога не е свързана с някакви номера, с плашене на хората и не става причина за кавги.

През 1966 година, когато е на осем, Роуан използва своята телепатична способност за последен път, доколкото ние знаем. Когато е в четвърти клас в едно частно училище в Пасифик Хейтс, тя казва на директорката, че друго малко момиче е много болно и трябва да иде на лекар, но не знаела как да й го каже. Детето щяло да умре.

Директорката била ужасена. Обадила се на майката на Роуан и настояла тя да бъде заведена на психиатър. Само едно дълбоко разстроено дете можело да каже „подобно нещо“. Ели обещала да говори за това с Роуан, но вече не казала нищо по въпроса.

Скоро обаче въпросното дете било диагностицирано с рядка форма рак на костите и то починало преди края на срока.

Директорката често разказвала тази история. Много съжалявала, че се отнесла така с Роуан. И най-вече й се щяло да не се е обаждала на госпожа Мейфеър, защото тя ужасно се разстроила.

Може би именно Ели се е погрижила подобни инциденти да не се случват повече. Приятелите й знаят за този случай. „Ели беше на ръба на истерията. Искаше Роуан да бъде нормално дете. Казваше, че не иска дъщеря със странни дарби.“

Греъм явно е сметнал всичко това за съвпадение и се развикал на директорката, задето се е обадила на Ели, когато малкото дете починало.

Съвпадение или не, този случай като че слага край на всякакви демонстрации на психичните сили на Роуан. Вероятно тя нарочно е потискала способностите си до степен, в която те като че ли съвсем изчезнали или пък са станали много слаби. Колкото и да се опитвахме, не успяхме да открием никакво доказателство за телепатичните й сили от този момент нататък. Хората я помнят единствено като изключително умна, неуморимо енергична и отдадена на науката и медицината.

„В гимназията тя беше от онези деца, които събират буболечки и камъни и ги наричат с дългите им латински наименования.“

„Беше просто изумителна — казва учителят й по химия в гимназията. — Нямаше да се учудя, ако беше изобретила водородна бомба в свободното си време.“

В Таламаска бяха изказани предположения, че като потиска способността си за телепатия, Роуан може по някакъв начин да е засилила способността си за телекинеза, пренасочила е енергията си, иначе казано, и по този начин двете сили са станали като двете страни на една и съща монета. С други думи, Роуан е изхвърлила от съзнанието си тази си способност. Науката и медицината стават нейните страсти още от гимназията.

Единственият приятел на Роуан от тийнейджърските й години също е много умен и затворен младеж. Той обаче като че не можел да издържи на съревнованието. Когато Роуан била приета в „Бъркли“, а той — не, двамата се разделили с горчивина. Приятелите им обвиняват него. По-късно той заминава на изток и става учен-изследовател в Ню Йорк.

Един от нашите детективи „налетял на него“ на едно откриване на музей и завързал разговор за екстрасенси и хора, които могат да четат мисли. Тогава младежът заговорил за своето гадже от гимназията, което било екстрасенс. Все още изпитвал горчивина. „Много я обичах. Наистина. Казваше се Роуан Мейфеър и изглеждаше доста необикновено. Не беше хубавица в класическия смисъл на думата. Но беше направо невъзможна. Винаги знаеше какво си мисля дори преди аз самият да си дам сметка за това. Знаеше кога излизам с друга. Но винаги си мълчеше, беше направо зловещо. Чух, че е станала неврохирург. Направо страховито. Ами какво ще стане, ако пациентът си помисли нещо лошо за нея, преди да му сложат упойката? Дали няма да изреже тая мисъл направо от мозъка му?“

Всъщност никой, разпитван за Роуан, не я описва със съжаление. Тя винаги е определяна като „страховита“, точно както са говорили някога и за Мери Бет Мейфеър. Но никога не е обвинявана в дребнавост, отмъстителност или прекомерна агресивност.

Когато постъпва в Бъркли през 1976 година, Роуан вече иска да стане лекар. Завършва подготвителната програма с пълно отличие, всяко лято записва курсове (въпреки че все още често ходи на ваканции с Греъм и Ели), взима две години за една и завършва първа по успех през 1979 година. Постъпва в медицинското училище двайсетгодишна, като явно смята да посвети живота си на научни изследвания в областта на неврологията.

Академичният й прогрес през този период е направо феноменален. Много преподаватели казват за нея, че е най-добрата студентка, която са имали.

„Тя не е просто умна. Тя е интуитивна! Прави изумителни връзки. Тя не просто чете, а поглъща книгите и излиза с шест различни приложения на базисната теория на автора, за които той дори и не е мечтал.“

„Студентите я наричат Доктор Франкенщайн, защото постоянно говори за мозъчни трансплантации и за създаване на изцяло нов мозък от различни части. Но важното при нея е, че е много човечна. Защото на кого му е притрябвал голям ум, когато няма сърце.“

„О, Роуан. Дали я помня? Да не се шегувате! Та тя можеше да преподава вместо мен. Да ви кажа ли нещо смешно — но не го споменавайте пред никого! Веднъж ми се наложи да замина, беше в края на семестъра, и дадох на Роуан да оцени всичките класни работи. Тя оцени собствените си състуденти! Но ако се разчуе за това, с мен е свършено. Сключихме сделка, нали разбирате. Тя искаше ключа за лабораторията по време на коледната ваканция, а аз й казах: «Добре, а какво ще кажеш да оцениш тези работи?». Най-лошото беше, че това беше първият път, когато нито един студент не възропта срещу оценката си. Роуан… о, ще ми се да можех да я забравя. Хората като нея карат нас останалите да се чувстваме като пълни нещастници.“

„Тя не е просто много умна. Знам, че хората мислят така, но тя е нещо много повече от това. Тя е нещо като мутант. Не, сериозно говоря. Може да изучава опитни животни и да ти каже какво ще стане. Слага ръце върху тях и казва: «Това лекарство няма да свърши работа». Ще ви кажа и още нещо. Тя може да излекува тези малки създания. Наистина. Един от по-възрастните лекари веднъж ми каза, че ако не внимава, може напълно да обърка експериментите със своите лечебни сили. И аз вярвам в това. Веднъж излязох с нея. Не, не ме излекува от нищо, но, боже, беше изключително гореща. Имам предвид буквално. Беше като да се любиш с човек с треска. А точно това е отличителното при лечителите, или поне така е установено. Можеш буквално да усетиш топлината, която струи от ръцете им. Да, вярвам в това. Мисля, че не трябваше да се захваща с хирургия, а с онкология. Защото тя наистина може да лекува хора. Хирургия? Всеки може да ги реже, нали така.“

(Нека добавим, че този лекар е онколог, а нехирурзите често правят крайно пейоративни изявления по адрес на хирурзите, като ги наричат водопроводчици и прочие от рода. Хирурзите, от своя страна, отправят подобни язвителни забележки към останалите си колеги, като казват например: „Те само подготвят пациентите за нас“.)

Лечителската дарба на Роуан

Още щом Роуан постъпва в болницата като стажант (по време на третата си година в медицинското училище), започват да се чуват истории за лечителските й и диагностични дарби. Те са толкова много, че нашите детективи е трябвало да подбират кои да запишат.

С две думи, Роуан е първата вещица Мейфеър, описвана като лечителка, от времето на Маргьорит Мейфеър от Ривърбенд преди 1835 година.

Почти всяка сестра, разпитвана някога за Роуан, има да разкаже по някоя „фантастична“ история за нея. Роуан можела да диагностицира всичко; Роуан знаела точно какво да направи. Роуан закърпвала хора, които изглеждали готови за моргата.

„Тя може да спре кървене. Виждала съм я да го прави. Просто хвана момчето за главата, погледна в носа му и прошепна: «Спри!». Чух я. И кървенето спря окончателно.“

По-скептичните й колеги — включително и някои лекари (и мъже, и жени) — приписват постиженията й на „силата на внушението“. „Тя всъщност практикува нещо като вуду, нали разбирате. Казва на пациента: «Сега ще спрем болката!». И тя, разбира се, изчезва, защото Роуан просто хипнотизира хората.“

По-възрастните черни сестри от болницата също знаят за „силите“ на Роуан и понякога я молят да „сложи ръце“ на тях, когато например ги мъчи артрит или някоя друга болежка. Те се кълнат в Роуан.

„Тя гледа в очите ти, пита къде те боли, после потрива мястото с ръце и болката изчезва! Това е!“

„Страшно е да видиш как изкушават млад учен! — казва тъжно един от преподавателите й. — Знаех, че я губим. А щом веднъж стъпи в операционната, беше свършено. Каквото и да казват, че жените били твърде емоционални, за да стават мозъчни хирурзи, никой никога не би казал подобно нещо за Роуан. Тя има най-хладните ръце на света.“

(Моля, забележете съвпадението при употребата на „хладни“ и „горещи“ по отношение на ръцете й.)

Има индикации, че решението на Роуан да изостави науката в полза на хирургията е било много трудно, но не и травмиращо. През есента на 1983 година тя очевидно прекарва доста време с доктор Карл Лемли от института „Кеплингер“ в Сан Франциско. Лемли се опитва да разработи методика на лечение на болестта на Паркинсон.

Слухове в болницата говорят, че Лемли се е опитал да привлече Роуан чрез невероятно висока заплата и идеални работни условия, но тя смятала, че не е готова да изостави Спешното, операционната и клиничните отделения.

По Коледа на 1983 година Роуан като че преживява огромно разочарование от Лемли и след това не отговаря на обажданията му. Или поне така твърди той пред всички в Университетската болница през следващите няколко месеца.

Така и не успяхме да научим какво се е случило между двамата. Очевидно тя не се е съгласила да се види с него на обяд през пролетта на 1984 година. Една свидетелка ги видяла да се карат в болничното кафене. Седмица по-късно Лемли постъпва в частната болница към института „Кеплингер“ заради серия слаби инсулти. По-късно получава още един инсулт, после още един и след месец умира.

Някои от колегите на Роуан я критикуват доста сурово, че не е посетила Лемли в болницата. Неговият асистент, който по-късно заема мястото му в института, казва на един от нашите детективи, че Роуан много завиждала на шефа му и се опитвала да се съревновава с него. Това обаче не изглежда много вероятно.

Доколкото знаем, никой никога не е свързвал Роуан със смъртта на Лемли. Ние обаче направихме връзката.

Каквото и да се е случило между Роуан и нейния ментор — тя често го описва като такъв преди разрива — скоро след 1986 година тя напълно се отдава на неврохирургията и се занимава почти само с мозъчни операции след приключването на стажа й през 1985 година. По това време без съмнение получава пълна правоспособност и до края на годината е наета като редовен хирург в Университетската.

По-нататък работата на Роуан като неврохирург — въпреки че технически оперира под наблюдение на щатен лекар — е, както се и очаква, образцова.

Знаем много истории за спасените от нея на операционната маса, за невероятната й способност да разбира още в Спешното дали пациентът ще бъде спасен, за умението й да закърпва рани, нанесени от брадва, дупки от куршуми, черепни фрактури, причинени от падане или автомобилни катастрофи, за това, че може да оперира десет часа, без да припадне, за това, че спокойно и умело се справя с изплашените стажанти и по-нестабилни сестри, както и за неодобрението на колегите и администраторите, които от време на време я съветват да не поема толкова много рискове.

С времето всички започват да я наричат Роуан Чудотворката.

Въпреки успехите й като младши хирург, тя си остава много харесвана в болницата и е лекар, на когото всички могат да разчитат. Освен това е много обичана и от сестрите, с които работи. Всъщност отношенията й с тези жени (наистина, има неколцина мъже с такава професия, но все пак тя си остава предимно женска) са толкова необичайни, че се нуждаят от обяснение.

Роуан, изглежда, притежава свой специален подход към сестрите и проявява същата изключителна емпатия към техните проблеми, каквато е показвала и към учителите си преди години. Макар никоя от тях да не е докладвала за случай на телепатия, те често говорят, че Роуан знае кога се чувстват зле, отнася се със съчувствие към семейните им затруднения и винаги намира начин да изрази благодарността си за специалните услуги, които й оказват. И всичко това от безкомпромисен лекар, който очаква най-доброто от своя персонал.

Начинът, по който Роуан завоюва операционните сестри, включително и известните с неприязънта си към жените хирурзи, става почти легендарен в болницата. Докато другите жени хирурзи са наричани „злобни“, „твърде надути“ или „просто кучки“ — което, разбира се, е плод на известни предубеждения — същите тези сестри говорят за Роуан като за светица.

„Тя никога не крещи, нито избухва като мъжете, твърде добра е за това.“

„Тя е кадърна като мъж.“

„Предпочитам да съм на нейна операция, отколкото с някой от мъжете хирурзи.“

„С нея е направо удоволствие да се работи. Тя е най-добрата. Просто обожавам да я гледам как оперира. Тя е истински артист.“

„Тя е единственият лекар, на когото бих позволила да отвори черепа ми. Казвам ви.“

Но за да изясним нещата в перспектива, трябва да кажем, че все още живеем в свят, в който в операционните сестри понякога отказват да подадат инструменти на някоя жена-хирург, а пациентите в Спешното отказват да бъдат лекувани от жени и настояват да ги лекува някой начинаещ стажант, вместо по-възрастна, по-опитна и по-компетентна жена, която е принудена да стои отстрани и да гледа.

Роуан по някакъв начин преодолява напълно тези предубеждения. Ако сред колегите й някога се е чуло оплакване по неин адрес, то е, че е твърде затворена. Не говори достатъчно за работата си на младите лекари, които трябва да се учат от нея. За нея това е трудно, но все пак се опитва.

До 1984 година изглежда, че тя е успяла напълно да се спаси от проклятието на Мейфеър, от страховитите преживявания, които унищожават майка й и баба й, и е на път да развие брилянтна кариера.

Изтощителното разследване на нейния живот не успява да извади на бял свят нито едно доказателство за присъствието на Лашър, или пък каквато и да било връзка между Роуан и всякакви призраци, духове и привидения.

Силните й телепатични и лечителски сили като че са впрегнати в изцяло съзидателна посока в работата й като неврохирург.

Въпреки че всички я обожават за изключителните й постижения, никой не я намира за „странна“, нито пък усеща в нея нещо свръхестествено.

Както казва един лекар, когато е помолен да говори за репутацията на Роуан: „Тя е гений. Какво друго мога да кажа?“.

По-късни открития

Но в историята на Роуан има неща, които излизат на бял свят едва през последните няколко години. Една част от тях са съвсем лични и не засягат Таламаска. Но други събуждат тревога, която надхвърля и най-страховитите ни очаквания за онова, което може да се случи с Роуан в идните години.

Нека първо да обясним в детайли по-незначителните от тези събития.

През 1985 година любопитството ни бе събудено от пълната липса на социални контакти при Роуан. Помолихме нашите детективи да се заемат с по-близко разследване.

За няколко седмици те откриха, че Роуан всъщност има доста особен вид контакти, и то предимно с мъже от работническата класа, с които се запознава в четири различни бара в Сан Франциско.

Тези мъже са предимно пожарникари или униформени полицаи. Те винаги са ергени, винаги са много хубави и добре сложени. Роуан ги води само на „Сладката Кристин“, с която от време на време излизат в морето, а понякога остават и на пристана. Тя рядко се среща с някой от тези мъже повече от три пъти.

Въпреки че е много дискретна, Роуан става обект на клюки в баровете, които посещава. Двама огорчени мъже, отхвърлени от нея, говорят с охота пред нашите детективи, но бързо става ясно, че не знаят почти нищо. Те смятали, че тя е „богато момиче от Тибурон“, което се надува или просто ги използва. Нямат никаква представа, че е лекар. Един от тях на няколко пъти описва „Сладката Кристин“ като „готината лодка на татко“.

Други мъже, които също познават Роуан, са по-обективни: „Тя е самотница, това е. Харесвам я, наистина. Но тя не иска да се обвързва и никога няма да го направи. Това е добре за веднъж или два пъти, но все пак трябва да има взаимност. Разбирам я. Тя е образовано момиче, което обича старомодни мъже“.

Едно повърхностно разследване на дванайсет различни мъже, видени да напускат къщата на Роуан в периода 1986–1987, показва, че всички те са много уважавани полицаи или пожарникари, с чисти досиета и големи постижения, смятани от колегите си и от бившите си приятелки за „свестни мъже“.

По-нататъшно проучване потвърди, че родителите на Роуан са знаели за нейните предпочитания към такъв сорт мъже още от студентските й години. Греъм е казал на секретарката си, че Роуан дори не би говорила с мъж, който е завършил колеж. И че тя излиза само с „мъжкари с космати гърди“ и скоро ще разбере, че тези невменяеми горили са доста опасни.

Ели също изразява загрижеността си пред приятелки: „Тя казва, че всички били полицаи или пожарникари, въобще хора, които спасяват животи. Но аз все пак мисля, че не знае какво точно върши. Предполагам, че всичко ще е наред, докато не реши да се омъжи за някой от тях. Трябваше да видиш какъв доведе снощи. Само го зърнах на страничната палуба. Красив, червенокос и с лунички. Просто най-сладкото ирландско ченге, което някога си виждала“.

Но с оглед на настоящото положение на нещата, аз се виждам принуден да спра дотук с това разследване, защото усещам, че няма причина да се ровим повече в тази страна на живота на Роуан. И наистина, баровете, в които тя се запознава с нейните ченгета и пожарникари, са толкова малко, че ако започнем да разпитваме там, ще се намесим много грубо в личния й живот, ще привлечем вниманието към нея и в някои случаи нашите въпроси могат да станат причина за унизителни коментари от страна на мъже, които всъщност не знаят нищо за Роуан, но твърдят, че са чули по някоя вулгарна подробност от други хора.

Не мисля, че този аспект от живота на Роуан изобщо ни засяга, само ще отбележа, че вкусът й е доста подобен на този на Мери Бет Мейфеър и тези случайни и ограничени контакти само потвърждават представата, че Роуан е самотница и пълна мистерия за всички, които я познават. Очевидно е, че не е споделяла нищо за себе си с креватните си партньори. Вероятно не може да говори за себе си пред никого и точно тук вероятно е ключът към разбирането на нейните импулси и амбиции.

Телекинетичната сила на Роуан

Другият аспект от живота на Роуан, открит едва наскоро, е доста по-значителен и представлява една от най-озадачаващите глави в цялата история на семейство Мейфеър. Едва бяхме започнали да документираме този втори таен аспект от живота на Роуан, когато решихме, че е време да продължим с нашите разследвания и да обмислим възможността в близко време да се свържем с нея, въпреки че бяхме силно разтревожени дали няма да нарушим пълната й неосведоменост по отношение на семейната й история, а такъв контакт неизменно щеше да доведе до това. Отговорността беше твърде голяма.

През 1988 година, когато Греъм Франклин умира от церебрална хеморагия, един наш детектив изпраща в ордена кратко описание на случилото се, като добавя само няколко подробности, а именно, че Греъм е умрял в ръцете на Роуан.

Тъй като вече знаехме за големия разрив между Греъм Франклин и умиращата му жена, ние прочетохме този рапорт с голямо внимание. Беше ли възможно Роуан да е причинила смъртта на Греъм? Бяхме решени да узнаем.

Когато потърсиха още информация за намеренията на Греъм да се разведе, нашите хора влязоха в контакт с любовницата му Карън Гарфилд. Скоро след това докладваха, че тя е получила няколко сериозни сърдечни пристъпа, а после съобщиха и за смъртта й, два месеца след кончината на Греъм.

Без да правят каквато и да било връзка между тези събития, те съобщават също и за срещата между Роуан и Карън в деня, в който Карън постъпва в болница с първия си сериозен пристъп. Тя казва пред наш детектив: „Ти си сладък, харесвам те“ — само часове след като се е видяла с Роуан. Всъщност й прилошава по време на разговора с него.

Разследващите не правят връзката, но ние я правим. Карън Гарфилд е само на двайсет и седем години. Докладът от аутопсията й, с който ние се сдобихме доста лесно, показва, че е имала вродено заболяване на сърдечния мускул и вродена слабост на стената на артерията. Получила кръвоизлив точно оттам, а после и силен сърдечен пристъп. След това първоначално увреждане на сърдечния мускул вече не успяла да се възстанови. Последвалите сърдечни пристъпи я отслабвали все повече, докато накрая настъпила смъртта.

Можело да я спаси единствено трансплантация, а тя била с много рядка кръвна група, тъй че това се оказало невъзможно. Пък и нямало време.

Този случай ни поразява като крайно необичаен, особено като се има предвид, че Карън никога преди не е страдала от подобни проблеми. Когато проучихме доклада от аутопсията на Греъм, открихме, че и той е починал от аневризма или слабост на стената на артерията. Масивният кръвоизлив го е убил почти на мига.

Наредихме на нашите детективи да се върнат в миналото на Роуан и да потърсят случаи на внезапна смърт, причинена от сърдечен пристъп или инсулт, или каквито и да били вътрешни кръвоизливи. С две думи, това означаваше да бъдат разпитани уж случайно и ненатрапчиво учителите й, съучениците й, както и състудентите й от университета или от Университетската болница. Това не е лесна работа, но не е и чак толкова трудна, колкото може би ще предположи човек, незапознат с нашите методи.

Всъщност аз очаквах от това разследване да не излезе нищо.

Хората с подобна телекинетична сила — сила да причиняват сериозни вътрешни наранявания — са огромна рядкост, дори и в аналите на Таламаска. И със сигурност не сме срещали представител на семейство Мейфеър, който може да убива с подобна сила.

Мнозина Мейфеър са можели само с мисълта си да местят обекти, да затръшват врати и да карат стъклата на прозорците да звънтят. Но при почти всеки от тези инциденти става дума за чисто вещерство — сила на волята, манипулиране на Лашър или други нисши духове, а не за чиста телекинеза. И ако все пак е било телекинеза, тя не е нищо сериозно.

Всъщност историята на рода Мейфеър е история на род вещици, примесена съвсем слабо с елементи на телепатия, лечителски сили или други психични дарби.

Междувременно аз проучих цялата информация, която бяхме събрали за Роуан. Не можех да не си помисля, че Деидре би била щастлива, ако можеше да я прочете, ако можеше да научи, че дъщеря й е толкова обичана и така невероятно успешна. Заклех се пред себе си никога да не правя нищо, което да наруши щастието или спокойствието на Роуан Мейфеър — че ако историята на Мейфеър, както ние я познаваме и разбираме, свършва с тази свободна личност, тогава можем да бъдем само щастливи за нея и вече няма да сме в състояние да влияем на ставащото по какъвто и да било начин.

Все пак дори най-дребната информация за миналото можеше да промени курса на живота на Роуан. Затова не биваше да рискуваме с подобна намеса. Всъщност аз усещах, че трябва да се подготвим да приключим досието за Роуан, и това за вещиците Мейфеър, щом Деидре намереше освобождение чрез смъртта. От друга страна, трябваше да се приготвим да сторим нещо, ако след смъртта на Ели Роуан реши да се върне в Ню Орлиънс, за да открие миналото си.

Две седмици след погребението на Ели ние разбрахме, че Роуан няма да се върне. Тя точно беше започнала последната си година като старши стажант в неврохирургията и явно нямаше никакво време. Освен това нашите детективи откриха, че Ели я е накарала да подпише документ, с който официално се заклева, че никога няма да се върне в Ню Орлиънс, нито ще се опитва да разбере кои са истинските й родители. Нямаше никакъв признак, че Роуан няма да спази тази клетва.

Вероятно тя никога нямаше да види с очите си къщата на Първа улица. Вероятно „проклятието“ някак се бе развалило и Карлота Мейфеър най-накрая щеше да победи.

От друга страна, беше твърде рано да правим такива изводи. А и какво можеше да спре Лашър да се разкрие на тази силно сетивна млада жена, която може да чете мислите на хората по-добре, отколкото вероятно майка й или баба й, и чиито огромни амбиции и сила са просто ехо от предшественици като Мари Клодет, Жулиен или Мери Бет, за които тя не знае нищо, но за които съвсем скоро може да разбере много.

Докато си блъсках главата над тези неща, се улавях, че често се сещам за Петир ван Абел — неговият баща е бил велик хирург и анатом в Лайден и името му се среща в историческите книги. Копнеех да кажа на Роуан Мейфеър: „Виж, това е прочут холандски анатом и твой предшественик. Неговата кръв и неговите умения вероятно са стигнали до теб през всичките тези поколения и векове“.

Такива бяха мислите ми, когато в края на 1988 година нашите детективи започнаха да докладват невероятни открития във връзка с внезапни случаи на смърт в миналото на Роуан. Някакво малко момиче, което се сбило с нея в училищния двор в Сан Франциско, бе получило сериозен мозъчен кръвоизлив и бе починало само на метри от изпадналата в истерия Роуан, преди да успеят да повикат линейка.

После през 1974 година, когато е вече тийнейджърка, Роуан успява да се спаси от изнасилване. Нападателят, рецидивист-изнасилвач, получил смъртоносен сърдечен пристъп, докато тя се опитвала да избяга от него.

През 1984 година, в следобеда, когато за първи път се оплаква от силни болки в главата, доктор Карл Лемли от института „Кеплингер“ казва на секретарката си Беатрис, че току-що случайно е срещнал Роуан и че не можел да разбере неприязънта й към него. Роуан така се ядосала, когато се опитал да я заговори, че го срязала пред очите на останалите лекари от Университетската болница. Всъщност точно тя му била докарала това ужасно главоболие. Имал нужда от малко аспирин. Още същата нощ бил приет в болница, а починал след няколко седмици.

Това прави пет смъртни случая от мозъчен кръвоизлив или сърдечен пристъп сред хора от близкото обкръжение на Роуан. Трима от тях са починали в нейно присъствие. Двама са се срещали с нея часове преди да се почувстват зле.

Казах на детективите си да предприемат изтощителна проверка на всеки от съучениците и колегите на Роуан, както и да проверят всяко име в регистрите на починалите в Сан Франциско и в градовете на месторождението им. Разбира се, това щеше да отнеме месеци.

Но само до няколко седмици те откриха още един смъртен случай. Обади ми се Оуен Гандър, човек, който работи директно за Таламаска от двайсет години. Не е член на ордена, но е посещавал метрополията и е един от най-доверените ни приятели, както и един от най-добрите детективи, които имаме.

Ето и неговият доклад. През 1978 година в „Ю. С. Баркли“ Роуан имала ужасна свада с друга студентка по повод някаква лабораторна работа. Тя почувствала, че момичето нарочно разбърква оборудването й. Изтървала си нервите — нещо изключително нетипично за нея — строшила някаква част от оборудването, а после обърнала гръб на момичето. То започнало да й се подиграва, докато останалите студенти не се намесили и не настояли да престане.

Същата нощ момичето си отишло у дома в Пало Алто, Калифорния, за пролетната ваканция, която започвала от следващия ден. Към края на ваканцията обаче починало от мозъчен кръвоизлив. Нямало никакви данни Роуан да е знаела за това.

Когато прочетох този доклад, веднага се обадих на Гандър от Лондон.

— Какво те кара да мислиш, че Роуан не е знаела? — попитах аз.

— Никой от приятелите й не е знаел. След като разбрах случая от регистрите в Пало Алто, разпитах приятелите на Роуан. Всички си спомнят за скандала, но не знаеха какво се е случило с момичето след това. Никой от тях не знаеше. Нарочно ги попитах дали са я виждали отново, а те казваха само: „Предполагам, че е прекъснала следването си“ или „Не я познавах добре. Не знам какво е станало с нея. Може би се е прехвърлила в «Станфорд». Това е. «Ю. С. Баркли» е огромен университет. Съвсем възможно е никой да не е разбрал.

След това аз настоях да проучи с огромна дискретност какво е знаела Роуан за смъртта на любовницата на Греъм, Карън Гарфилд.

— Обади й се по някое време вечерта. Попитай за Греъм Франклин. Когато ти каже, че е мъртъв, обясни, че се опитваш да откриеш Карън Гарфилд. Гледай да не я разстройваш и не оставай много дълго на линията.

Детективът ми се обади на следващата вечер.

— Беше прав.

— За какво? — попитах аз.

— Тя не знае какво прави! Няма никаква представа, че Карън Гарфилд е мъртва. Каза ми, че живее някъде на Джаксън стрийт в Сан Франциско. Предложи да попитам старата секретарка на Греъм. Аарън, тя наистина не знае.

— Как ти прозвуча?

— Уморена, леко подразнена, но любезна. Има красив глас. Доста необикновен. Попитах я дали е виждала Карън. Наистина бях малко настоятелен. Тя каза, че всъщност не я познава, че е била приятелка на баща й. Сигурен съм, че беше напълно искрена!

— Е, но все пак трябва да знае, че е убила втория си баща и онова малко момиче на детската площадка. Трябва да знае и за изнасилвача.

— Да, но вероятно не го е направила нарочно. Не разбираш ли? Била е направо в истерия, когато онова дете е умряло; била е в истерия и след опита за изнасилване. Колкото до втория й баща, направила е всичко, за да го спаси, когато линейката е пристигнала. Не знае. Или ако знае, не може да го контролира. Може би това я плаши до смърт.

Казах на Гандър да поработи по-задълбочено по въпроса за младите любовници. Да търси някакви сходни смъртни случаи сред полицаи или пожарникари в Сан Франциско или Марин Каунти. Да се върне в баровете, които Роуан е посещавала, да завърже разговор с някой от бившите й любовници; да му каже, че търси Роуан Мейфеър. Виждал ли я е някой? Познава ли я някой? Но да бъде възможно най-дискретен и внимателен. И все пак да копае надълбоко.

Гандър се обади след четири дни. Нямало никакви подозрителни смъртни случаи сред младите мъже в полицията и пожарната, които евентуално са имали връзка с Роуан. Но при един разговор в бара изскочило нещо друго. Някакъв млад пожарникар, който признал, че познава и харесва Роуан, казал, че не била никаква мистерия за него, а направо отворена книга. «Тя е лекар, спасява хора и виси тук с нас, защото ние вършим същото.»

— Роуан ли му е казала това?

— Да, тя му го е казала. Той дори се пошегува: «Представете си, легнах си с мозъчен хирург. Тя се влюби в медалите ми. Беше страхотно, макар и за кратко. Мислите ли, че ако извадя някого от горяща сграда, тя ще ми даде още един шанс?». — Гандър се засмя. — Тя не знае, Аарън. Пристрастена е към спасяването на хора и може би изобщо не знае защо.

— Не, трябва да знае. Твърде добър лекар е, за да не знае — казах аз. — Не забравяй, че това момиче е просто гениален диагностик. Трябва да знае за втория си баща. Освен, разбира се, ако не грешим тотално за цялата тази история.

— Не, не грешим — каза Гандър. — Просто си имаме работа с гениален неврохирург, който произлиза от семейство на вещици и може да убива хора само като ги погледне. На някакво ниво разбира това, сигурно го разбира, и затова е посветила живота си на операционната, за да поправи случилото се. А когато излиза в града, то е с някой герой, който току-що е спасил дете от горящ таван, или с ченге, попречило на някой пияница да намушка жена си. Тази дама май не е съвсем наред. Като всички нас, може би.

През декември 1988 година заминах за Калифорния. Бях ходил до Щатите през януари, за да присъствам на погребението на Нанси Мейфеър, и дълбоко съжалявах, че не бях отишъл до крайбрежието да хвърля един поглед на Роуан. Но тогава никой не знаеше, че Ели и Греъм ще се споминат в следващите шест месеца.

Сега Роуан беше сам-сама в къщата в Тибурон. Исках да я видя, дори и отдалече. Исках да направя някои преценки, но за целта трябваше да я зърна с очите си.

Дотогава, слава богу, не бяхме открили други смъртни случаи в миналото на Роуан. Като старши лекар в неврохирургията, тя работеше трескаво, програмата й беше почти нечовешка. Затова и се оказа доста по-трудно да я видя, отколкото предполагах. «Сладката Кристин», закотвена току до предната й врата, беше напълно скрита от висока ограда от секвоя.

Най-накрая влязох в Университетската болница и потърсих кафенето на лекарите. Почти седем часа се въртях около него, в малката чакалня за посетители, но Роуан не се появи дори за миг.

Реших да я последвам на излизане от болницата, но се оказа, че няма как да разбера кога ще си тръгне. Мистерия беше и кога ще пристигне. Не можех да попитам някого, дори и дискретно. Чакалнята за роднините на болните се наблюдаваше постоянно. Останалата част от болницата беше същински лабиринт, така че накрая вече не знаех какво да направя.

Бях изпаднал в изумително затруднение. Исках да видя Роуан, но не смеех да я обезпокоя, тъй като не можех да допусна мисълта да помрача с нещо живота й, да наруша изолацията й от миналото, която като че ли досега й бе послужила много добре. От друга страна, ако наистина беше виновна за тези шест смъртни случая… Е, трябваше да я видя, преди да взема решение. Трябваше да я видя.

И така, без да мога да реша каквото и да било, аз поканих Гандър на питие в хотела си. Той сподели, че според него Роуан е много притеснена. Наблюдавал я вече повече от петнайсет години. Изглеждала съсипана от смъртта на родителите си и вече можело да се каже със сигурност, че случайните й контакти с «момчетата в синьо», както наричала любовниците си, съвсем са прекъснали през последните няколко месеца.

Казах му, че няма да напусна Калифорния, преди да съм я видял, дори ако трябва да се мотая из подземния паркинг близо до колата й — възможно най-лошият начин да зърнеш някого.

— О, не бих опитал подобно нещо, старче — каза Гандър. — Подземните паркинги са доста неприятни места. Малката й психоантенка ще те засече на мига. А тогава сигурно ще схване погрешно големия ти интерес към нея и внезапно ще получиш доста силно главоболие. А после…

— Да, схванах мисълта ти, Оуен — казах аз унило. — Но трябва да я видя поне на обществено място, където няма да ме забележи.

— Е, ами направи го тогава — рече Гандър. — Защо не пробваш някоя малка магийка. Как му казвахте вие, синхронизъм?

На другия ден реших да свърша малко рутинна работа. Отидох на гробището, където бяха погребани Греъм и Ели, за да фотографирам надписите върху надгробните камъни. Два пъти бях молил Гандър да свърши това, но той някак си все забравяше. Мисля, че предпочиташе другите аспекти на разследването.

Докато бях там, се случи нещо невероятно. Появи се Роуан Мейфеър.

Бях коленичил под ярките слънчеви лъчи и тъкмо си водех бележки за надписите — вече бях направил няколко снимки — когато изведнъж видях, че по хълма се изкачва висока млада жена с моряшко яке и избелели джинси. За миг ми се стори, че цялата е крака и развяваща се руса коса. Лицето й беше много свежо, изобщо изглеждаше прекрасно. Не беше за вярване, че е вече на трийсет години.

На лицето й нямаше ни една бръчица и тя изглеждаше точно както на снимките й отпреди няколко години. И все пак изключително много ми заприлича на някой друг. Тази моментна прилика така ме обърка, че в първия миг не успях да определя точно каква е. Но после се сетих. Приличаше на Петир ван Абел. Имаше същата руса коса и светли очи. Беше почти напълно скандинавски тип, изглеждаше съвсем независима и изключително силна.

Приближи се до гроба, но спря на няколко крачки от мен. Видя, че съм коленичил и явно преписвам надписите от надгробния камък на втората й майка.

Аз веднага й заговорих. Сега не мога точно да си спомня какво, бях напълно шашардисан и не знаех как да обясня присъствието си, а и бавно започнах да усещам някаква опасност, също като на срещата с Кортланд преди години. Огромна опасност. Всъщност нейното гладко бледо лице с огромни сиви очи като че изведнъж се изпълни с чиста злоба.

После някаква стена се вдигна и закри това изражение. Роуан се затвори, сякаш беше някакъв огромен приемник, който внезапно и безшумно е бил изключен.

С ужас осъзнах, че говоря за семейството й. Бях й казал, че познавам Мейфеър от Ню Орлиънс. Това беше хилавото ми извинение за онова, което вършех на гроба. Дали не би искала да пийне с мен и да поговорим по старите семейни дела. Господи боже! Ами ако беше казала «да»!

Но тя не каза нищо. Абсолютно нищо, поне не с думи. Мога да се закълна обаче, че същият този изключен приемник изведнъж се превърна в силно фокусиран предавател и тя почти съзнателно ми предаде, че не би могла да приеме поканата ми, защото нещо тъмно, ужасно и болезнено й пречи да го направи, а после като че потъна в объркване, в нещастие. Рядко в живота си съм долавял такава чиста болка.

Внезапно ме споходи мисълта, че тя знае, че е убила хора. Знаеше, че е по-различна, и то по ужасен и смъртоносен начин. Знаеше го, и тази мисъл я караше да се запечатва така, сякаш беше погребана жива някъде вътре в самата себе си.

Вероятно в първия момент не бях почувствал точно злоба, но каквото и да беше, вече бе свършило. Бях я изгубил. Тя се обърна. Защо беше дошла, какво означаваше това, никога нямаше да разбера.

Веднага й подадох визитната си картичка. Сложих я в ръката й, но тя ми я върна. Не беше груба, но просто я върна. Постави я обратно в моята ръка. Злото като че изскочи от нея като проблясък през ключалка. После тя някак угасна, цялата се напрегна, обърна се и си тръгна.

Бях толкова силно потресен, че доста време не успях да помръдна. Стоях насред гробището и я гледах как крачи надолу по хълма. Видях я да се качва в един зелен ягуар седан. После подкара, без да се озърне назад.

Зле ли ми беше? Дали не ме болеше някъде? Щях ли да умра? Разбира се, че не. Нищо подобно не се беше случило.

И все пак знаех, че може да го направи. Аз знаех и тя знаеше, беше ми го казала! Но защо?

Когато стигнах до хотел «Камптън Плейс» в Сан Франциско, вече бях напълно объркан. Реших засега да не предприемам нищо повече.

Срещнах се с Гандър и му казах:

— Продължавай с наблюдението. Приближи се възможно най-много. Следи за всякакви признаци, че тя използва силата си. Докладвай ми веднага.

— Значи няма да осъществиш контакт.

— Не сега. Просто не е оправдано. Не и докато не се случи още нещо, иначе казано, ако не убие още някого, нарочно или случайно. Или пък, ако майка й почине в Ню Орлиънс и тя реши да се прибере у дома.

— Но, Аарън, това е лудост. Трябва да осъществиш контакт. Не можеш да чакаш да се върне в Ню Орлиънс. Виж, старче, през тези години ти ми разказа почти цялата история. Не претендирам да знам колкото твоите хора, но от това, което си ми казал, излиза, че тя е най-мощният психичен феномен, раждан в това семейство. Кой би посмял да твърди, че не е и мощна вещица? Когато майка й си отиде, какво би попречило на Лашър да се възползва от тази възможност?

Не можах да му отговоря, казах му само неща, които вече знаеше: че нямаме никакви данни Лашър да се е появявал в живота на Роуан.

— Просто не му е дошло времето. Онази жена е още жива и носи огърлицата. Но след смъртта й, ще дадат смарагда на Роуан. От твоите думи знам, че това е закон за тях.

Обадих се на Скот Рейнолдс в Лондон — вече не беше наш директор, но бе най-компетентният човек в ордена по въпроса на вещиците Мейфеър, освен мен, разбира се.

— Съгласен съм с Оуен. Трябва да осъществиш контакт. Длъжен си. На гробището си й казал каквото трябва, и на някакво ниво сам знаеш, че е така. Именно затова си й споменал, че познаваш семейството й. Затова си й дал визитката си. Говори с нея. Трябва да го направиш.

— Не, не съм съгласен. Не е оправдано.

— Аарън, тази жена е съвестен лекар, и все пак убива хора! Нима мислиш, че иска да върши подобни неща? От друга страна…

— Какво?

— Ако наистина знае, този контакт може да се окаже опасен. Трябва да призная, че не зная как бих се чувствал на твое място.

Реших, че въпросът е приключен. Нямаше да го направя. Да, Оуен и Скот наистина бяха прави. Но това бяха само предположения. Не знаехме дали Роуан е убивала преднамерено. Вероятно изобщо не беше отговорна за тези шест смъртни случая.

Не можехме да знаем и дали някога ще получи смарагдовата огърлица. Не знаехме дали ще отиде в Ню Орлиънс. Не знаехме дали силата й включва и способността да вижда духове или да помага на Лашър да се материализира… но, разбира се, можехме да предположим с голяма вероятност, че е способна на всичко това… И все пак си оставаше само предположение. Предположение и нищо повече.

Все пак си имахме работа с лекар, който денонощно спасява хора в Спешното на многолюден град. Жена, недокосната от мрака, обгърнал къщата на Първа улица. Да, тя наистина имаше страховити сили и можеше да ги използва отново, преднамерено или не. Тогава, тогава щях да разговарям с нея.

— О, разбирам, искаш още един труп на масата — каза Оуен.

— Не мисля, че ще има друг труп — отвърнах аз ядосано. — Освен това, ако тя не знае какво върши, защо ще повярва на нас?

— Предположение — каза Оуен. — Като всичко останало.

Обобщение

До януари 1989 година Роуан не се свързва с друга съмнителна смърт. Напротив, тя работи неуморно в Университетската болница, «твори чудеса» и има голяма вероятност да бъде назначена за главен лекар в неврохирургията преди края на годината.

В Ню Орлиънс Деидре Мейфеър продължава да седи в своя люлеещ се стол и да се взира в буренясалата градина. Последният рапорт за човек, видял Лашър — «хубав млад мъж, застанал до нея» — пристигна преди две седмици.

Карлота Мейфеър вече наближава деветдесетте. Косата й е напълно бяла, въпреки че стилът й на обличане не се е променил през последните петдесет години. Кожата й е бяла като мляко, а глезените й са постоянно подути над простите черни кожени обувки. Гласът й обаче си остава стабилен. Тя все още ходи всяка сутрин в офиса и работи по четири часа. Понякога обядва с по-младите адвокати, преди да си вземе такси до дома, както винаги.

В неделите отива пеша до параклиса «Богородица на безкрайната благодат», за да присъства на службата. Хората в енорията често й предлагат да я откарат дотам, както и навсякъде където пожелае, но тя казва, че обича да се разхожда. Имала нужда от чист въздух и така поддържала доброто си здраве.

Когато сестра Бриджит Мари почина в края на 1987 година, Карлота присъства на погребението й заедно с племенника си (всъщност братовчед) Джералд Мейфеър, правнук на Клей Мейфеър. Казват, че тя харесва Джералд. Казват също и че се страхува, че няма да доживее да види момента, в който Деидре ще намери покой. Може би Джералд ще трябва да се грижи за Деидре след смъртта на Карлота.

Доколкото знаем, Роуан Мейфеър не знае нищо за тези хора. Всъщност днес тя не знае повече за семейната си история от времето, когато е била малко момиче.

«Ели много се страхуваше, че Роуан ще се опита да открие истинските си родители — казва наскоро на Гандър една нейна приятелка. — Имах чувството, че става дума за някаква кошмарна история. Но Ели никога не говореше за това, казваше само, че Роуан трябва да бъде защитена на всяка цена от своето минало.»

Аз съм решен да чакам и да наблюдавам.

Усещам, вероятно съвсем ирационално, че дължа това на Деидре. За мен е напълно ясно, че тя не е искала да дава Роуан, но изобщо не се съмнявам и че би искала нормален живот за дъщеря си. На няколко пъти дори се изкушавах да унищожа цялото досие за вещиците Мейфеър. Та нима има друга история, която да ни е донесла толкова насилие и толкова болка? Но, разбира се, подобно нещо е немислимо. Таламаска никога няма да го позволи. И никога няма да ми прости, ако го сторя на своя глава.

Миналата нощ, след като завърших настоящото обобщение, сънувах Стюарт Таунсенд, когото съм срещал само веднъж, и то още като малко момче. В съня ми той беше в моята стая и ние разговаряхме с часове. Когато се събудих, успях да си спомня само последните му думи.

«Нима не разбираш какво ти казвам? Всичко е планирано!»

Беше много разстроен.

«Не, не разбирам!» — извиках аз и се събудих. Всъщност именно гласът ми ме събуди. С изумление установих, че стаята е празна и че съм сънувал всичко и Стюарт всъщност не е при мен.

Не, не разбирам. Това е истината. Не зная защо Кортланд се опита да ме убие. Не зная защо би стигнал до подобна ужасна крайност. Не зная какво всъщност се е случило със Стюарт. Дори не зная защо Стела е била толкова отчаяна, че е поискала Артър Лангтри да я отведе. Не зная какво е сторила Карлота на Анта и дали Кортланд наистина е баща на Стела, Анта и на бебето на Деидре. Не, не разбирам!

Но в едно съм сигурен. Някой ден, без значение какво е обещала на Ели Мейфеър, Роуан Мейфеър ще се върне в Ню Орлиънс и ще поиска отговори. Много, много отговори. И се страхувам, че аз съм единственият — ние в Таламаска сме единствените — които вероятно ще сме в състояние да й разкажем цялата тази тъжна история.

Аарън Лайтнър, Таламаска

Лондон, 15 януари 1989“

Двайсет и шест

И така продължи всичко, екзотично и подобно на сън, и все пак толкова странно, като чуждоземски ритуал, старомоден и мрачно красив, сякаш цялата церемония се разливаше в топлия въздух и после във флотилията от лимузини, които ги понесоха безшумно по тесните, многолюдни и лишени от дървета улици.

Дългите бавни лъскави коли спряха една след друга пред висока тухлена църква — „Свето Успение Богородично“; като че никой не забелязваше запуснатите училищни сгради с изпотрошени прозорци и триумфиращо избуяли от всяка пролука плевели.

Карлота стоеше на стъпалата пред църквата — висока и скована, слабите й, осеяни с петна ръце бяха сключени върху дръжката на лъскавия й дървен бастун. До нея стоеше хубав мъж, с бяла коса и сини очи, не много по-възрастен от Майкъл. Старицата му направи рязък жест да се отдалечи и махна на Роуан да я последва.

Мъжът отстъпи назад с младия Пиърс, но преди това бързо стисна ръката на Роуан. Имаше нещо потайно в начина, по който произнесе името си: „Райън Мейфеър“, и се озърна към старицата. Роуан разбра, че той е бащата на Пиърс.

И тогава всички тръгнаха към огромния неф на църквата. Цялата процесия следваше ковчега, сложен на поставка с колелца. Стъпките отекваха меко под грациозните готически арки, а през великолепните стъклописи на прозорците струеше светлина и озаряваше прекрасно изрисуваните статуи на светци.

Дори в Европа рядко можеше да се види подобна елегантност и великолепие. Изведнъж Роуан си спомни думите на Майкъл за старата енория от детството му, за построените една до друга църкви, които били големи като катедрали. Дали това беше мястото?

Сигурно се бяха събрали поне хиляда души. Деца плачеха пискливо, а майките ги успокояваха. Думите на свещеника кънтяха в огромната църква и се превръщаха в мелодия.

Старицата с изправен гръб до нея не й продумваше. Държеше в отпуснатите си, крехки на вид ръце тежка книга, пълна с ярки и живи илюстрации на светци. Бялата й коса, опъната назад в кок, лежеше гъста и тежка върху малката й глава под черната филцова шапка без периферия. Аарън Лайтнър остана някъде назад в сенките, до предните врати, въпреки че на Роуан й се искаше да е до нея сега. Беатрис Мейфеър ридаеше тихо на втората пейка. Пиърс седна от другата страна на Роуан, събра ръце и се загледа замислено в статуите до олтара и в нарисуваните далече горе ангели. Баща му като че бе изпаднал в същия транс, въпреки че веднъж се обърна и острите му сини очи се втренчиха съвсем открито в Роуан.

Всички станаха да получат Светото причастие, стари, млади, малки деца. Карлота отказа помощ, когато тръгна напред и после се върна на мястото си. Бастунът й с гумен накрайник тупкаше глухо по пода. Тя седна на пейката със сведена глава и започна да мълви молитвите си. Беше толкова слаба, че тъмният габардинен костюм изглеждаше почти празен, сякаш бе окачен на телена закачалка.

От сребърната кадилница се издигна аромат на тамян, когато свещеникът започна да обикаля около ковчега. Накрая процесията се понесе към очакващата я флотилия от лимузини на лишената от дървета улица. Десетки малки чернокожи деца — някои боси, други без ризи — гледаха, насядали на напукания паваж пред буренясалия и порутен училищен салон. Черни жени, скръстили голи ръце, примижаваха на слънцето.

Това Америка ли беше всъщност?

И тогава процесията се понесе през гъстите сенки на Гардън Дистрикт, броня до броня. От двете й страни вървяха много хора, децата тичаха напред. Всички навлизаха в дълбоката зелена светлина.

Ограденото с висока стена гробище беше същински град от гробници със заострени покриви. Някои дори си имаха миниатюрни градинки. Пътеките лъкатушеха около порутена гробница или около огромен паметник, издигнат в чест на пожарникари от друг век, около гробовете на сираци от този или онзи приют, или покрай могилите на богаташи, които бяха имали време и пари да гравират надгробните камъни с поезия, чиито думи сега бяха изпълнени с прах и лека-полека се заличаваха.

Гробницата на Мейфеър беше огромна, оградена с цветя. Малка желязна оградка опасваше постройката, в четирите края на леко скосения перистилен покрив имаше мраморни вази. Трите свода съдържаха дванайсет ниши с размерите на ковчег, а от една от тях гладкият надгробен камък бе отместен и сега тя зееше тъмна и празна, очакваща ковчега на Деидре Мейфеър да бъде положен в нея като някакъв дълъг хляб.

Като си проправи внимателно път до предните редици, Роуан застана до старицата. Слънцето блестеше в малките кръгли посребрени очилца на Карлота, която се взираше мрачно в името „Мейфеър“, издълбано с огромни букви в ниския триъгълник на перистила.

Роуан също погледна към него, отново замаяна от цветята и лицата наоколо. Пиърс й обясняваше тихо и почтително, че макар нишите да са само дванайсет, в тези гробове са погребани много Мейфеър, както личи от камъните отпред. Старите ковчези се разпадали с времето и отстъпвали място за нови, а останките били премествани в една крипта под гроба.

Роуан си пое рязко дъх и прошепна изумена:

— Значи всички те са там долу? Просто така, един върху друг.

— Не, те са в ада и в рая — каза Карлота Мейфеър, гласът й беше твърд и без възраст, също като очите й. Тя дори не извърна глава.

Пиърс се отдалечи, сякаш се беше изплашил от Карлота. По лицето му пробяга неловка усмивка. Райън се взираше в старицата.

Вече придвижваха ковчега напред, носачите буквално го поддържаха на раменете си, лицата им бяха червени от усилието и пот течеше по челата им, когато го сложиха на поставката с колелца.

Дойде време за последните молитви. Свещеникът беше тук, заедно с дякона си. Изведнъж въздухът стана още по-горещ, неподвижен. Беатрис попиваше зачервените си бузи със сгъната носна кърпичка. Всички старци, с изключение на Карлота, бяха седнали където намерят по бордюрите около по-малките гробове.

Роуан остави погледът й да се зарее към върха на гробницата, към орнаментирания перистил с издълбаното име „Мейфеър“, над който се виждаше контурно изображение на дълга отворена врата. Или пък голяма ключалка? Не беше сигурна.

Тогава повя лек, влажен ветрец, който разклати неподвижните допреди миг листа на дърветата по пътеката. Изглеждаше като истинско чудо. Далече назад, през предните врати, се виждаха ярките петна на преминаващите коли. Аарън Лайтнър стоеше до Рита Мей Лониган, която плачеше и изглеждаше съсипана като хората, стояли до леглото на умиращ в болничните отделения цялата дълга нощ.

Последната мисъл порази Роуан като частица от цялата тази живописна лудост. Защото когато излязоха от портата на гробището, стана ясно, че неколцина от тях ще отидат в елегантния ресторант от другата страна на улицата!

Господин Лайтнър се сбогува шепнешком с нея и й обеща, че Майкъл ще дойде. Искаше й се да настоява за подробности, но старата жена се взираше студено и гневно в него, а той явно видя това и изгаряше от нетърпение да се оттегли. Изумената Роуан му помаха за довиждане, отново й прималяваше от жегата. Рита Мей Лониган прошепна някакви тъжни думи за сбогом. Стотици хора й казваха „довиждане“, докато минаваха бързо покрай нея; стотици дойдоха да прегърнат старицата. Сбогуването сякаш нямаше край, жегата стана още по-голяма, но скоро намаля, щом огромните дървета им предложиха шарената си сянка.

— Ще си поговорим отново, Роуан.

— Ще останеш ли, Роуан?

— Довиждане, лельо Карл. Пази се.

— Ще се видим скоро, лельо Карл. Трябва да дойдеш до Метаир.

— Ще ти се обадя следващата седмица, лельо Карл.

— Лельо Карл, добре ли си?

Накрая улицата се изпразни, остана да профучава само обичайният пъстър и безразличен трафик. Неколцина добре облечени хора излизаха от очевидно разкошния ресторант и примижваха на ярката светлина.

— Не искам да ходя там — каза старицата. Взираше се студено в синьо-бялата тента.

— О, хайде, лельо Карл, моля те, само за малко — каза Беатрис Мейфеър.

Някакъв строен млад мъж на име Джералд хвана старицата за ръката.

— Да идем само за няколко минутки, а? — каза той на Карлота. — После ще те заведа у дома.

— Искам да остана сама — отвърна тя. — Ще повървя до дома. — Очите й се спряха на Роуан и проблеснаха някак призрачно с неостаряващата си интелигентност на сбръчканото й лице. — Остани с тях колкото пожелаеш — каза тя, почти като заповед, — а после ела при мен. Ще те чакам. В къщата на Първа улица.

— А кога искаш да дойда? — попита Роуан плахо.

Студена иронична усмивка изкриви устните на старицата, и тя без възраст, като очите и гласът й.

— Ела, когато решиш. Все ще е твърде скоро. Имам да ти кажа някои неща. Ще те чакам.

— Иди с нея, Джералд.

— Ще се погрижа, лельо Беа.

— Ако искаш, можеш да караш до мен — каза Карлота, като наклони глава и заби бастуна пред себе си, — но аз ще вървя сама.

Изведнъж стъклените врати на ресторанта, на име „Мястото на командора“, се затвориха зад тях и Роуан осъзна, че вече е в смътно познатия свят на униформени сервитьори и маси с бели покривки. Озърна се назад през стъклените врати към белите стени на гробището и малките заострени покриви на гробниците, които стърчаха над тях.

„Мъртвите са толкова наблизо, че може да ни чуят“, помисли си.

— О, мила, в Ню Орлиънс ние никога не ги изоставяме — каза високият белокос Райън, сякаш беше прочел мислите й.

Двайсет и седем

Над Оук Хейвън се спускаше пепеляв сумрак. Небето едва се различаваше.

Дъбовете изглеждаха черни и гъсти, сенките под тях се разширяваха, за да погълнат и последната частица лятна светлина, която висеше над чакълестия път.

Майкъл седеше на голямата предна веранда, килнал стола назад, с крака на дървения парапет и цигара в устата. Беше прочел историята на Мейфеър и се чувстваше някак див, оживен и изпълнен с тихо вълнение. Знаеше, че сега двамата с Роуан ще са героите на новата, още ненаписана глава в досието, те щяха да бъдат действащите лица на това повествование.

За един дълъг момент той се отдаде почти отчаяно на удоволствието от цигарата и гледаше как се променя здрачното небе. Тъмнината се събираше навсякъде по разпрострелия се ландшафт, далечната дига вече се стопяваше в мрака и той не можеше да различава колите, които минаваха по шосето. Виждаше само жълтите светлинки на фаровете им. Всеки звук, миризма, игра на цветовете, събуждаше у него прилив на сладки спомени, някои без дори да са свързани с определено място. Просто всичко му се струваше някак познато, като дом — там, където цикадите пеят така, както никъде другаде.

Но това беше агония, тази тишина, това очакване, тези хиляди мисли, тълпящи се в главата му.

Светнатите лампи в стаята зад него ставаха по-ярки с умирането на деня. Сега мекото им сияние падаше върху мукавените папки в скута му.

Защо Аарън не му се обаждаше? Сигурно погребението на Деидре Мейфеър вече беше приключило. Той трябваше да пътува насам и може би Роуан беше с него, може би на мига му бе простила, че не е бил там — но той все още не можеше да си прости — и идваше насам, за да бъде с него.

Щяха да поговорят тази нощ, да поговорят за всичко в това сигурно и благотворно място.

Но имаше да прочете още една папка, още един сноп листове, очевидно предназначени точно за неговите очи. По-добре беше да го свърши бързо. Той смачка цигарата в пепелника на малката сгъваема масичка до него, вдигна папката към жълтата светлина и я отвори.

Неподвързани листове, някои изписани на ръка, други на машина, трети разпечатани на принтер. Започна да чете.

Копие, изпратено до метрополията на Таламаска в Лондон от Аарън Лайтнър

Август, 1989

Хотел „Парк Меридиън“, Ню Йорк

„Току-що приключих един «случаен разговор» с лекаря на Деидре Мейфеър (от 1983 година) тук, в Ню Йорк, както е написано по-горе. Има няколко изненади.

Ще изпратя пълен ръкописен препис на интервюто (касета няма; лекарят ми я поиска и аз му я дадох), който ще завърша в самолета за Калифорния.

Но искам да съобщя едно изключително интересно развитие на историята и да помоля за известно проучване на досието.

Лекарят твърди, че е виждал Лашър не само близо до Деидре, но и на известна дистанция от къщата на Първа улица, и то на два пъти, като поне при единия от тях — в един бар на Мегазин стрийт — Лашър се е материализирал съвсем ясно. (Обърнете внимание на жегата, на раздвижването на въздуха, съвсем ясно описани от лекаря.)

Той освен това е убеден, че Лашър се е опитвал да му попречи да инжектира транквилант на Деидре. А когато му се явил следващия път, се опитал да го накара да се върне в къщата на Първа улица и да й помогне по някакъв начин.

Лекарят е стигнал до тази интерпретация на случилото се по-късно. Бил е много изплашен при явяването на призрака. Не е чул никакви думи от него; нито е приел телепатично съобщение. Напротив, имал чувството, че духът отчаяно се опитва да му каже нещо, но можел да изрази посланието си единствено чрез нямото си присъствие.

Този лекар не показва никакви признаци да е естествен медиум.

Необходими действия: да се извадят всички свидетелства за появата на Лашър от 1958 година и да се проучат много внимателно. Да се потърсят най-вече появи, когато Деидре не е наблизо. Да се направи списък на тези появи и да се уточни приблизителната им отдалеченост от нея.

До този момент, преди да бъде направено това проучване, мога да заключа само, че Лашър може да е набрал значителна сила през последните двайсет години или пък винаги е имал повече мощ, отколкото сме смятали; и всъщност може да се материализира където пожелае.

Не искам да прибързвам с подобно заключение, но то ми изглежда най-вероятно. Неспособността на Лашър да внуши някакви ясни думи или мисли в ума на лекаря само подкрепя моето мнение, че лекарят не е естествен медиум и не може да е подпомогнал тези материализации.

Както добре знаем, при Петир ван Абел, Лашър е използвал енергията и въображението на човек със силни психични способности, с огромно чувство за вина и вътрешни конфликти. При Артър Лангтри си е имал работа с обучен медиум и тогавашните му появи са се случили единствено в къщата на Първа улица, в близост до Анта и Стела.

Възможно ли е Лашър да се материализира когато и където пожелае? Иначе казано, има ли силата да го направи на голямо разстояние от вещицата?

Ето това трябва да разберем.

Ваш, предан на Таламаска, Аарън

П.П. Няма да се опитвам да се видя с Роуан Мейфеър, докато съм в Сан Франциско. Този път целта на пътуването ми ще е да се свържа с Майкъл Къри. От един телефонен разговор с Гандър тази сутрин, преди да напусна Ню Йорк, разбрах, че Къри се е превърнал почти в инвалид в собствената си къща. Обаче моля да бъда известен в хотел «Свети Франциск», ако има някакво развитие по случая Мейфеър. Ще остана в Сан Франциско колкото е необходимо, за да осъществя контакт с Къри и да му предложа помощта си.

Бележки към досието, август 1989

(Ръкопис, с черно мастило на карирана хартия.)

Сега съм на борда на Боинг 747 за крайбрежието. Току-що препрочетох преписа. Твърдо съм убеден, че в историята на лекаря има нещо много необичайно. Прегледах набързо досието на Мейфеър и ме поразиха няколко неща:

Рита Мей Лониган е чула гласа на Лашър през 1955–1956 година.

Лекарят твърди, че го е виждал на голямо разстояние от къщата на Първа улица.

Може би трябва да се уреди една «случайна среща» между Гандър и Роуан, за да може той да определи дали тя самата е виждала Лашър. Но на мен лично това ми се струва малко вероятно…

Не мога да предприема лично това. Абсолютно невъзможно е. Положението на Къри е твърде важно.

Няколко бележки относно Къри… Продължавам да смятам, че има нещо специално около този човек, освен опасното му изживяване.

Той се нуждае от нас, в това няма съмнение. Гандър е прав в това отношение. Но аз имам по-различно усещане — че той може да поиска да стане един от нас.

Как бих могъл да оправдая подобно усещане?

1) Прочетох всички статии за неговия случай, и то няколко пъти, и в тях има нещо недоизказано, нещо общо с това, че животът му като че е бил в застой преди инцидента. Имам впечатлението, че Майкъл Къри е човек, който е чакал нещо.

2) Миналото на този мъж е забележително, особено образованието му. Гандър потвърждава, че той е специалист историк, в частност по европейска история, а ние имаме голяма нужда от такъв човек.

Слаб е в езиците, но днес всеки е слаб в това.

3) Но главният въпрос в случая Къри е: «Как да се видя с него?». Ще изоставя изцяло случая Мейфеър за известно време. Не искам да мисля за Роуан, докато се занимавам с него…“

Майкъл бързо разлисти останалото в последната папка. Бяха все статии за него, които вече беше чел. Две големи гланцирани негови снимки от „Юнайтед Прес Интернешънъл“. Негова биография, написана на машина и събрана предимно от приложените материали.

Е, той знаеше за случая на Майкъл Къри. Остави папката настрана, запали цигара и се върна към ръкописа за срещата на Аарън с лекаря в хотел „Паркър Меридиън“.

Красивият почерк на Аарън се разчиташе много лесно. Описанията на появите на Лашър бяха стриктно подчертани. Когато приключи, бе напълно съгласен с бележките на Лайтнър.

Стана от стола на верандата, взе папката и влезе вътре. Отиде до бюрото и взе кожения бележник. Седна и се втренчи невиждащо в стаята. Не забелязваше нито бриза откъм реката, който развяваше пердетата, нито чернотата на нощта отвън. Нито пък че вечерята му го чакаше на поднос до дивана пред люлеещия се стол. Явно току-що я бяха донесли, блюдата бяха покрити със сребърни капаци.

Взе химикалка и започна да пише:

„Бях на шест, когато видях Лашър в църквата по Коледа; стоеше зад яслата с малкия Исус. Трябва да е било през 1947 година. Деидре трябва да е била на същата възраст като мен и може би е била в църквата. Но имам силното усещане, че не е така.

Когато Лашър ми се яви в Общинската концертна зала, тя също вероятно е била там. Но отново уточнявам, че — нека цитирам любимата фраза на Аарън — не можем да сме сигурни.

Освен това тези му появи нямаха нищо общо с Деидре. Никога не съм виждал Деидре в градината на Първа улица, нито някъде другаде, доколкото си спомням.

Без съмнение Аарън вече е написал разказаното от мен. Към него е приложимо същото предположение: Лашър ми се яви, когато не беше в близост до вещицата. Той вероятно може да се материализира когато и където пожелае.

Но все още стои въпросът: «Защо пред мен?». Що се отнася до другите ми връзки със случая, то те са още по-мъчителни и изнервящи.

Например — това може и да няма голямо значение — аз също познавам Рита Мей Дуайър Лониган. Бях с нея и Мари Луиз на онова речно корабче в нощта, когато тя се напи с приятеля си Тери О’Нийл. Заради това беше изпратена в «Света Роза», където е срещнала Деидре Мейфеър. Помня, че Рита постъпи в този пансион.

Дали това има някакво значение?

Има и още нещо. Ами ако моите предци са работили в Гардън Дистрикт? Не зная дали е така. Знам, че майката на баща ми е сираче, отгледано в приюта «Света Маргарет». Не мисля, че изобщо е имала законен баща. Ами ако нейната майка е била прислужница в къщата на Първа улица… не, от подобни мисли направо мога да полудея.

Все пак вижте как тези хора се отнасят към въпроса за размножаването. Когато това става при коне или кучета, се нарича вътрешно размножаване или селекция.

Най-качествените мъже се чифтосват с вещиците, за да се затвърдят генетично определени черти, без съмнение включващи някакви психически способности. Но не е ли имало и други? Ако съм разбрал правилно тази невероятна история, Кортланд не е бил баща само на Стела и Роуан. Той трябва да е бил баща и на Анта, въпреки че всички са мислили, че тя е дете на Лайънъл.

Ако Жулиен наистина е баща на Мери Бет, значи те са направили нещо като компютърна генетична таблица за вътрешнородова селекция. Ако имаше фотографии на тази схема, тя щеше да влезе в самата наука генетика. Трябва да кажа това на Роуан. Тя ще разбере. Когато говорихме, тя каза, че генетичните изследвания са доста непопулярни. Хората не искали да признаят, че човешките същества могат да бъдат програмирани генетично. Което ме води до свободната воля, а именно заради вярата си в нея почти откачих.

Както и да е, Роуан само е спечелила от тези вътрешнородови кръстоски — висока, слаба, секси, много здрава, умна, силна и успешна. Медицински гений с телекинетична сила да отнема и да спасява живот. И ето я отново, свободната воля. Свободната воля.

Но как, по дяволите, бих могъл да запазя свободната си воля? Ако всичко е «планирано», както казва Таунсенд в съня на Аарън. Господи!

Вероятно съм някак свързан с тези хора чрез ирландските слуги, работили за тях? Или те просто се свързват с чужди хора, когато имат нужда от приток на свежа кръв? Но по тази логика всеки от полицаите или пожарникарите на Роуан щеше да свърши същата работа. Защо аз? Защо трябваше да се давя, ако наистина те са причинили това, което все още не мога да повярвам — и защо Лашър се появяваше само на мен в детството ми.

Господи, няма начин да се оправя в тази бъркотия. Може би просто съм предопределен за Роуан и удавянето ми няма нищо общо, и тъкмо затова бях спасен. Не мога да приема, че удавянето ми е предизвикано от тях! Защото ако е така, може би още много неща са предопределени, а това е ужасно.

Не мога да чета досието и да си мисля, че тези ужасни трагедии са били неизбежни — например Деидре да умре така.

Мога още три дни да пиша, да се чудя, да развивам теории. Но това означава да полудея. Още нямам и следа към значението на онзи портал. Нищо от прочетеното не осветлява този образ. Не виждам връзка и с онзи номер. Освен ако тринайсет не е номер на портал, и това да значи нещо.

Този портал може да е просто порталът на Първа улица; или самата къща може да е нещо като портал. Не, това са просто предположения, а от тях няма смисъл.

Колкото до психометричната сила на ръцете ми, аз все още не знам как да я използвам, освен ако не трябва да докосна Лашър, когато се е материализирал, и така да узная що за дух всъщност е той, откъде идва и какво иска от вещиците. Но как бих могъл да го докосна, ако той не пожелае това?

Разбира се, ще махна ръкавиците и ще положа ръце на всички предмети, които имат връзка с тази история, в къщата на Първа улица, ако Роуан, нейната господарка, ми позволи. Но все пак тази мисъл ме изпълва с ужас. Не мога да видя в нея целта на мисията си. Виждам я само като близост до безброй предмети, повърхности и образи… и… за първи път се страхувам да докосвам предмети, принадлежали на мъртъвци. Но трябва да опитам. Трябва да опитам всичко!

Почти девет часът е. Аарън още го няма. Тук е мрачно, тихо и някак зловещо. Не искам да звуча като Марлон Брандо в «На кея», но щурците в провинцията също ме изнервят. Някак ми е страшно в тази стая, дори и осветена от красивите месингови лампи. Не искам да гледам към картините по стените или към огледалата, от страх да не видя нещо странно там.

Мразя да се страхувам.

Не мога да издържам да чакам тук. Вероятно не е честно да очаквам Аарън да пристигне в минутата, в която свърша с четенето. Но погребението на Деидре е свършило и аз сега го чакам, а историята на Мейфеър напира в главата ми, притиска сърцето ми. И все пак чакам! Чакам, защото така съм обещал. Но Аарън не се обади, а аз трябва да видя Роуан.

Той ще трябва да повярва на думата ми, ще повярва. Ще поговорим тази нощ, или утре, или на следващия ден, но сега трябва да бъда с Роуан!

Една последна бележка: ако остана тук и затворя очи, ако започна да мисля за виденията, ако се опитам да извикам онова усещане, сега, когато всички факти са вече изличени, със сигурност ще установя, че хората, които видях, са добри. Аз бях изпратен за някаква важна мисия, която сам избрах — със свободната си воля.

Сега не мога да свържа никакво негативно или позитивно усещане с идеята за портала или с номер тринайсети. А това е ужасно, много потискащо. Но продължавам да чувствам, че моите хора там горе са добри.

Не вярвам, че Лашър е добър. Изобщо. Доказателствата сочат точно обратното, той унищожава някои от тези жени. Може би унищожава всички, които се опитат да му се противопоставят. И наистина въпросът «Какъв е планът на това същество» е съвсем уместен. Той може да върши нещата и сам. Но защо го наричам същество? Кой го е създал? Същият, който е създал и мен? И кой е той тогава? Кой го е направил същество?

А това същество е зло.

Защо ми се усмихна в църквата, когато бях на шест? Сигурно не иска да го докосна и да разбера какъв е планът му. Или пък иска?

Този «план» ме влудява. Всичко в мен просто въстава срещу подобна идея. Не мога да повярвам, че има някаква мисия, съдба или велико предопределение. Тези думи трябва някак да са свързани със смелост и героизъм, със свободна воля, но всъщност ме изпълват с отчаяние.

Както и да е, в момента не се чувствам отчаян. Чувствам се полудял, неспособен да остана и минута повече в тази стая, отчаяно искам да се видя с Роуан. И отчаяно искам да подредя пъзела, да изпълня мисията, с която ме натовариха там горе, защото вярвам, че душата ми наистина я приема.

Защо чувам онзи тип от Сан Франциско, Гандър или както там му беше името, да казва: «Предположение!».

Иска ми се Аарън да беше тук. За протокола ще кажа, че го харесвам. Харесвам го. Разбирам какво правят те тук. Разбирам. Никой от нас не обича да го наблюдават, животът му да се описва, шпионира и прочее. Но аз разбирам. Роуан също ще разбере. Тя ще разбере.

Това досие е просто уникално, извънредно важно. И когато си помисля колко дълбоко съм забъркан във всичко това, още от момента, в който онова същество ме погледна през желязната ограда — о, благодаря ти, Боже, че те са тук, че «наблюдават», както сами се изразяват. Че знаят.

Защото иначе… И Роуан ще разбере. Роуан ще разбере вероятно по-добре от мен, защото тя ще види неща, които аз не мога. Сигурно точно така е планирано… но ето, пак започвам.

Аарън! Върни се!“

Двайсет и осем

Тя стоеше пред желязната ограда, когато таксито се отдалечи. Около нея като че се спусна ръждива тишина. Не можеше да си представи по-запустяла и страховита къща. Безжалостната светлина на уличните лампи струеше като сиянието на пълна луна през клоните на дърветата — падаше върху напуканите плочки и мраморните стъпала, покрити с мъртви листа, и по високите дебели колони с лющеща се бяла боя и черни петна мухъл, по изкривените дъски на верандата, които се простираха неравно чак до отворената врата и до мътната бледа светлина, която струеше слабо оттам.

Роуан остави погледа си да се вдигне към закепенчените прозорци, към гъсто обраслата градина. Беше започнало да ръми още когато напусна хотела. Сега дъждът бе така ситен, че се бе превърнал в мъгла, бе лъснал асфалта на улицата и кръжеше над блещукащите листа над оградата, като съвсем леко докосваше лицето и раменете й.

„Тук майка ми е прекарала целия си живот, помисли си. Тук се е родила и нейната майка, и баба й. В тази къща Ели е седяла до ковчега на Стела.“

Със сигурност е било така, въпреки че през целия следобед, по време на коктейлите, салатата и пикантната храна, бяха говорили съвсем повърхностно за тези неща. „Карлота ще иска да ти каже…“, „… след като поговориш с Карлота.“

Дали вратата беше отворена за нея? Дали портата бе отворена, за да я посрещне? Голямата дървена рамка на вратата изглеждаше като огромна ключалка, която се стесняваше нагоре. Къде беше виждала подобна форма на ключалка? Да, беше издълбана на гробницата в гробището „Лафайет“. Колко иронично, защото тази къща бе станала гробница за майка й.

Дори прелестният тих дъждец не успяваше да я разхлади. Но се беше появил и вятър, речен бриз, както го бяха нарекли, когато се сбогуваха само на няколко пресечки от хотела. Носеше мирис на дъжд и я обля като хладка вода. Какъв беше този аромат на цветя, така силен, така дълбок, така различен от всички цветни аромати, които бе усещала?

Не можеше да устои. Стоеше унесена, някак безтегловна и почти гола в леките копринени дрехи. Опитваше се да огледа тъмната къща, да си поеме дълбоко дъх, да забави потока на случващото се, на всичко видяно и не напълно разбрано.

„Животът ми е прекършен наполовина“, помисли си тя. Миналото ми си отива, отплава назад, като отвързана лодка, сякаш водата е времето и хоризонтът е границата на онова, което все още има значение.

Ели, защо? Защо бяхме откъснати от това? Защо, когато те всички знаят? Знаят моето име, знаят вашите имена, знаят, че съм нейна дъщеря! За какво е всичко това? Те са стотици и все повтарят това име — Мейфеър.

„Ела в офиса в центъра, след като си поговорите“ — беше й казал младият Пиърс, Пиърс с розовите бузи, вече съдружник във фирмата, основана преди много години от прадядо му. „Той е дядо и на Ели, нали знаеш“ — беше казал Райън, онзи с бялата коса и красиво издяланите черти, които се падаше първи братовчед на Ели. Не, тя не знаеше. Не знаеше кой на кого какъв се пада, нито какво означава това, нищо, нищо не й беше разказвано. Заля я горчивина. Кортланд това, Кортланд онова… и Жулиен, и Клей, и Винсент, и Мери Бет, и Стела, и Анта, и Катерин.

О, колко прекрасна южняшка музика, колко богати и дълбоки думи, като аромата, който вдишваше сега, като надвисналата наоколо жега, която караше дори меката й копринена риза да тежи.

Дали всички отговори се криеха зад тази отворена врата? Дали бъдещето беше зад тази врата? А защо да не се върнеше във външния свят, където бе пазена толкова години, отвъд заклинанията и очарованията, които я владееха сега, и всичко случило се днес да остане само един епизод от живота й, отбелязван и препрочитан често? О, нямаше да стане така. Защото, когато се чувстваш завладян от така силна магия, вече не си същият. Всеки момент в този непознат семеен свят, в този свят на Юга, изпълнен с история, роднински връзки и открита обич я дърпаше хиляда години надалече от всичко, което е била или което някога е искала да бъде.

Дали те знаят, дали се досещат дори за секунда колко притегателно е за нея всичко това? Техните покани, обещанията им за визити и разговори, за посвещаване в семейната история, в семейната лоялност, в семейната близост.

Роднинство. Дали предполагат колко невероятно екзотично е това за нея след онзи гол, егоистичен свят, в който бе прекарала живота си, подобно на растение в саксия, никога невидяло истинско слънце, нито пък истинска земя, нито чуло шепота на дъжда, освен барабаненето по двойните прозорци?

„Понякога се оглеждам наоколо и всичко ми изглежда стерилно“ — й беше казал Майкъл за Калифорния. И тя го бе разбрала. Беше го разбрала още преди да е мечтала за град като този, така цветен и живописен, където ароматът е като опиум и самият въздух е като живо, дишащо същество.

Захванах се с медицина, за да открия вътрешния свят, помисли си тя, и досега единствено в чакалните пред Спешното съм виждала цели семейства, които плачат, смеят се или си шепнат нещо, докато ангелът на смъртта кръжи над тях.

„Нима Ели никога не ти е казвала името на баща си? Никога не ти е говорила за Шефилд или за Райън, за Грейди или…?“ И тя отново и отново отговаряше с „не“.

Все пак Ели се бе връщала на същото това гробище, за да присъства на погребението на леля Нанси, която и да бе тя. А след това в същия онзи ресторант бе извадила снимка на Роуан и им я беше показала! Нашата дъщеря, тя е лекар! Докато умираше, унесена от морфина, бе казала на Роуан: „Ще ми се да ми бяха позволили да се върна у дома, но не могат. Не могат“.

След като я оставиха пред хотела и тя се качи в стаята си да си вземе душ и да смени дрехите си заради ужасната жега, я сполетя онази ужасна горчивина, която не можеше нито да определи, нито да осмисли, нито да изплаче. Разбира се, знаеше, беше напълно сигурна, че сред тях има и такива, които най-много от всичко искат да се измъкнат от тази невъобразима мрежа от кръвни връзки и спомени. И все пак не можеше да си го представи.

Е, станалото си имаше и приятна страна, завладяваща като аромата на цветята в мрака — всички бяха отворили прегръдките си за нея.

Но що за тайни лежаха зад тази врата, тайните за онази жена-дете в ковчега? Защото, докато разговаряха и гласовете им се плискаха като шампанско, тя си мислеше: Дали някой от вас знае името на баща ми!

„Карлота ще иска да… е, да ти каже някои неща.“

„… беше толкова млада, когато ти се роди.“

„Татко никога не ни е казвал…“

Оттук, от озарените от електрическата луна разцепени плочи, тя виждаше страничната веранда, която Райън и Беа й бяха описали, верандата, на която майка й бе седяла в своя люлеещ се стол цели тринайсет години. „Не мисля, че страдаше.“

Сега трябваше само да отвори желязната порта, да изкачи мраморните стъпала, да прекоси изгнилите дъски и да бутне открехнатата врата. Защо не? Искаше да вкуси мрака вътре, искаше го толкова отчаяно, че в момента дори Майкъл не й липсваше. Той не можеше да направи това заедно с нея.

Внезапно, като в сън, тя видя как светлината, струяща от вратата, става по-ярка. Самата врата се отвори навътре и крехката фигура на старицата се появи на прага, мъничка и слаба. Гласът й беше ясен и чист в мрака, с едва доловим ирландски акцент, мрачен и нисък:

— Ще влезеш ли, или не, Роуан Мейфеър?

Роуан бутна отворената порта на оградата, но тя не поддаде, затова просто мина покрай нея. Стъпалата бяха хлъзгави и тя ги изкачи бавно. Усещаше как меките дъски по дървената веранда поддават леко под краката й.

Карлота беше изчезнала, но Роуан влезе във фоайето и я видя — малка неясна фигурка до входа към голяма, смътно осветена от самотна лампа стая.

Тръгна бавно след старицата.

Мина покрай стълбище, което се извисяваше право нагоре, невероятно високо, към тъмен втори етаж, където не се виждаше нищо. После мина покрай вратите вдясно, отворени към огромна всекидневна. Светлините от улицата струяха през прозорците на стаята отвъд и я осветяваха като с мътна лунна светлина, разкриваха огромния блестящ под и няколко неясни мебели.

Накрая мина и покрай една затворена врата вляво и пристъпи в светлината. Видя, че се е озовала в огромна трапезария.

На овалната маса имаше две свещи и техните танцуващи пламъчета бяха единствената светлина в стаята. Изглеждаше изумително как се издигат тънко нагоре, за да озарят стенописите — великолепните селски пейзажи с покрити с мъх дъбове и изорани ниви. Вратите и прозорците се извисяваха на около двайсет стъпки над главата й. Когато погледна към дългия коридор, входната врата й се стори огромна, рамката й заемаше цялата стена, чак до мрачния таван.

Обърна се и се взря в жената, която седеше в единия край на масата. Гъстата й вълниста коса, искрящо бяла в тъмното, сега падаше малко по-свободно около лицето й. Двете свещи хвърляха зловещо отраженията си в кръглите й очилца.

— Седни, Роуан Мейфеър — каза тя. — Имам да ти казвам много неща.

Роуан си позволи да огледа съвсем бавно още веднъж всичко наоколо — дали просто от инат, или пък не можеше да се освободи от очарованието на момента? Видя, че кадифените завеси са почти разкъсани на няколко места, а подът е покрит с разнищен килим. От тапицираните седалки на резбованите столове се носеше миризма на прах и мухъл. Или пък идваше от килима, или от жалките драперии?

Нямаше значение. Носеше се отвсякъде. Но се долавяше и друга миризма, друга, прекрасна миризма, която я караше да мисли за дърво, за слънчева светлина, и, кой знае защо, за Майкъл. Харесваше й. А Майкъл, дърводелецът Майкъл, щеше да разбере тази миризма. Миризмата на дърво в старата къща, и на жегата, която се е просмуквала в нея през целия ден. И отвъд това, едва доловимата миризма на восъчните свещи.

Тъмният полилей на тавана улавяше сиянието на пламъчетата и ги отразяваше със стотиците си кристални сълзи.

— Работи със свещи — каза старицата. — Но вече съм твърде стара, за да се катеря да ги подменям. Еужения също не може. — И кимна леко към отсрещната страна на масата.

Стресната, Роуан осъзна, че там стои чернокожа жена, същински призрак, с рядка коса, жълти очи и скръстени ръце. Изглеждаше съвсем слаба, въпреки че беше трудно да се каже в тъмното. От дрехите й се виждаше само някаква лекьосана престилка.

— Вече можеш да си вървиш, скъпа — каза Карлота на жената. — Освен ако моята племенница не желае нещо за пиене. Но ти не желаеш, нали, Роуан?

— Не, благодаря, госпожице Мейфеър.

— Наричай ме Карлота, или Карл, ако предпочиташ. Няма значение. Има хиляди госпожици Мейфеър.

Старата чернокожа жена тръгна да излиза, мина покрай камината, заобиколи масата и се отправи към вратата, която извеждаше към дългия коридор. Карлота гледаше след нея, сякаш искаше да се увери, че са напълно сами, преди да изрече и дума.

Внезапно прозвуча някакъв особен звън, странно познат, но напълно неопределим за Роуан. После се чу затваряне на врата и откъм вътрешността на къщата се понесе някакъв дълбок тътен, подобен на рев на огромен мотор.

— Това е асансьор — прошепна Роуан.

Старицата като че внимателно се вслушваше в този рев. Лицето й изглеждаше съсухрено и дребно под гъстата корона на косата. Асансьорът спря с глухо изтракване и тя като че остана доволна. Погледна към Роуан, после й направи жест към единствения стол на дългата страна на масата.

Роуан се приближи и седна на стола с гръб към прозорците, които гледаха към двора. Обърна се така, че да може да вижда Карлота.

Вдигна очи и видя още селски пейзажи по стените. Някаква плантаторска къща с бели колони и ниски хълмове в далечината.

После погледна покрай свещите към старата жена и с облекчение видя, че пламъците вече не се отразяват в очилата й. Сега се виждаше само спаруженото лице и стъклата, които блестяха на светлината, тъмната рокля с дълги ръкави и слабите ръце, подаващи се от дантелата. Кокалестите пръсти държаха някаква кадифена кутия.

След малко Карлота рязко плъзна кутията към Роуан.

— Това е твое — каза тя. — Смарагдова огърлица. Твоя е, както и тази къща, и земята, на която стоим, и всичко на нея. Освен това, наследяваш и богатство по-голямо от това, което имаш сега около петдесет пъти, вероятно дори стотици пъти. Не мога да знам със сигурност. Но преди да влезеш в негово владение, чуй хубаво какво ще ти кажа.

Замълча и започна да изучава лицето й. Сега повече отвсякога Роуан бе поразена от начина, по който звучеше гласът на старицата, от цялото й поведение — те нямаха възраст. Беше почти зловещо, сякаш духът на млад човек обитаваше тази стара обвивка и я оживяваше по съвсем невероятен начин.

— Не — каза жената. — Стара съм. Много стара. Чаках само тя да умре и момента, от който най-много се страхувах — твоето идване тук. Молех се Ели да живее дълго, да те държи настрани дълги години, докато Деидре не изгние в гроба и веригата не се прекъсне, но съдбата ми поднесе още една малка изненада. Ели е мъртва. Ели е мъртва, а аз не знаех нищо за това.

— Тя искаше така — отвърна Роуан.

— Зная — въздъхна старицата. — Зная, че ми казваш истината. И страшното не е, че не съм била известена, а самата й смърт. Но вече е свършено и нищо не може да бъде предотвратено.

— Тя наистина искаше да ме държи настрани — каза простичко Роуан. — Настоя да подпиша документ, че никога няма да се върна тук, но аз реших да наруша това обещание.

Старицата мълчеше.

— Исках да дойда — каза Роуан. И след това, възможно най-внимателно и умоляващо, попита: — Защо сте искали да ме държите настрани? Колко ужасна може да е тази история?

Карлота седеше тихо и я гледаше; след малко каза:

— Ти си силна жена. Силна си като майка ми.

Роуан не отговори.

— Имаш нейните очи, казаха ли ти го вече? Чудя се дали някой от тях въобще я помни?

— Не зная — отвърна Роуан.

— И какво видя с тези твои очи? — попита старицата. — Видя ли нещо, което да те кара да мислиш, че не бива да си тук?

Роуан се сепна. Първо реши, че не е разбрала въпроса; после за част от секундата осъзна, че го е разбрала, и веднага се сети за призрака, който бе се появил в три часа през нощта. Споменът за това необяснимо се примеси със спомена за съня в самолета, когато някой невидим я докосваше и изнасилваше.

Съвсем объркана, тя видя как по лицето на старицата се разлива усмивка. Не беше нито горчива, нито триумфираща. Изразяваше само примирение. А после лицето й отново стана гладко, тъжно и замислено. На слабата светлина главата й за миг заприлича на оголен череп.

— Е, значи е дошъл при теб — каза Карлота и въздъхна тихо. — Вече се е добрал до теб.

— Не зная какво беше. Моля ви да ми го обясните.

Но жената просто я гледаше и чакаше.

— Беше мъж, слаб, елегантен. Дойде в три часа през нощта. Точно когато е починала майка ми. Видях го съвсем ясно, както виждам вас сега, но само за миг.

Жената сведе поглед. Роуан реши, че е затворила очи. После видя лек проблясък под клепачите й. Карлота скръсти ръце на масата пред себе си.

— Бил е мъжът — каза тя. — Това е мъжът, който докара майка ти до лудост, както и нейната майка. Мъжът, който служеше на моята майка и управляваше всички около нея. Останалите не ти ли казаха за него? Предупредиха ли те?

— Не са ми казвали нищо — отвърна Роуан.

— Това е защото те не знаят. Най-после са разбрали, че не знаят, и са оставили тайните на нас, както трябваше да сторят от самото начало.

— Но какво видях? Защо е дошъл при мен? — Отново се сети за съня в самолета, не разбираше каква може да е връзката с появата на онзи мъж.

— Защото смята, че сега си негова — каза жената. — Негова, за да те обича, да те докосва, да те управлява с обещания за робство.

Роуан не можеше да разбере нищо, лицето й пламтеше. За да те докосва. Натрапчивата атмосфера на съня отново я завладя.

— Той, разбира се, ще ти каже точно обратното — рече старицата. — Когато шепне в ухото ти, за да не го чуе никой друг, ще ти каже, че е твой роб и че досега е служил на Деидре. Но това не е вярно, скъпа моя, това е ужасна лъжа. Той ще те направи своя робиня и ще те подлуди, ако откажеш да му се подчиниш. Ето това стори с всички тях. — Замълча, набръчканото й чело се изопна, а очите й се зареяха по прашната повърхност на масата. — Не можа да го стори с онези, които бяха достатъчно силни, за да го впрегнат и направят свой роб, какъвто твърдеше, че ще бъде, да го използват за собствените си цели… — Гласът й заглъхна. — За целите на тяхната собствена поквара.

— Моля ви, обяснете ми — повтори Роуан.

— Той те е докоснал, нали?

— Не зная.

— О, знаеш. Бузите ти поруменяха, Роуан Мейфеър. Нека те попитам, момичето ми, мое независимо младо момиче, което е имало толкова много мъже, беше ли той добър колкото смъртен мъж? Помисли, преди да отговориш. Той ще ти каже, че никой смъртен не може да ти достави такова удоволствие. Но истина ли е? Защото това удоволствие има ужасно висока цена.

— Мислех, че е просто сън.

— Но ти си го видяла.

— Беше предната нощ. Случи се в съня ми. Това е различно.

— Той я докосваше до самия край — каза жената. — Без значение колко лекарства й даваха. Без значение колко глупаво се взираше тя с празния си поглед, колко безжизнено тътреше крака. Когато си лягаше нощем, той идваше при нея и я докосваше, а тя се извиваше като същинска курва в леглото… — Замълча и на устните й отново заигра усмивка. — Това ядосва ли те? Яд ли те е, че говоря така? Нима си мислиш, че е било много красива гледка?

— Мисля, че е била болна, че не е била на себе си и че това е съвсем човешко.

— Не, скъпа моя, в техните сношения никога не е имало нещо човешко.

— Нима искате да повярвам, че онзи призрак е докосвал майка ми. И че аз съм го получила някак по наследство.

— Да, и ако обичаш, обуздай гнева си. Твоят гняв е опасен.

Роуан направо замръзна. Заля я вълна от страх и объркване.

— Вие четете мислите ми още от началото на разговора.

— Да, доколкото мога. А ми се ще да можех по-добре. Майка ти не беше единствената с психични сили в тази къща. Преди три поколения тази огърлица беше предназначена за мен. Видях го още когато бях на три, така ясно и осезаемо, че той пъхна топлата си ръка в моята, дори ме вдигна във въздуха. Да, вдигна ме. Но аз го отблъснах. Обърнах му гръб. Казах му: „Върни се в ада, откъдето си дошъл“, и използвах всичката си сила, за да се боря с него.

— Значи тази огърлица сега се пада на мен, защото аз го виждам?

— Пада се на теб, защото ти си единственото момиче и няма друг избор. Тя ще стане твоя, без значение какви сили притежаваш. Но това не е важно, защото ти имаш огромна мощ. — Замълча и отново започна да оглежда Роуан. Лицето й беше неразгадаемо, по него не личеше никаква преценка. — Да, неясна сила, непоследователна и вероятно неконтролируема — но много голяма.

— Не я надценявайте — каза тихо Роуан. — Аз никога не го правя.

— Преди много време Ели ми разказа всичко. Каза ми, че можеш да караш цветята да залиняват. Каза, че можеш да накараш водата да заври. „Тя е по-силна вещица дори от Анта и Деидре.“ Да, това бяха думите й, плачеше, молеше ме за съвет какво да предприеме! „Дръж я настрани, казах й аз. Погрижи се никога да не се върне у дома, никога да не узнае! Погрижи се никога да не се научи да използва силата си.“

Роуан въздъхна. Преглътна тъпата болка от споменаването на Ели. Ели, която бе разговаряла с тези хора за нея. Тя — там сама, а всички те — тук. Дори тази отвратителна старица е била тук.

— Да, отново чувствам гнева ти, гняв против мен, гняв заради онова, което си мислиш, че съм причинила на майка ти!

— Не искам да ти се ядосвам — каза тихо Роуан. — Искам само да разбера за какво става дума. Искам да разбера защо бях отведена надалече…

Старата жена не продума. Пръстите й покръжиха над кутийката с огърлицата, после кацнаха на нея и замръзнаха неподвижно. Толкова много приличаха на отпуснатите ръце на Деидре в ковчега.

Роуан извърна поглед. Загледа се в отсрещната стена, към нарисуваното небе над камината.

— Нима това не ти носи никакво утешение? Нима през всичките тези години не си се чудила дали няма поне още някой на този свят, който може да чете мисли, който усеща кога някой ще умре? Още някой, който може да отблъсне човек само с гнева си? Виж тези свещи. Можеш да ги изгасиш и да ги запалиш отново. Направи го.

Но Роуан не направи нищо. Взираше се в малките пламъчета и усещаше как трепери. Само ако знаеше, само ако знаеше какво мога да ти сторя сега…

— Но аз знам. Усещам силата ти, защото и аз съм силна, по-силна съм от Анта и Деидре. Затова успях да го задържа в плен в тази къща, така му попречих да ме нарани. Така успях да го държа цели трийсет години далече от детето на Деидре. Накарай свещите да угаснат. Запали ги отново. Искам да видя как го правиш.

— Не, няма. И искам да спреш да си играеш с мен. Кажи ми каквото имаш да ми казваш, но спри с игричките. Спри да ме тормозиш. Нищо не съм ти направила. Кажи ми кой е той и защо си ме отделила от майка ми.

— Вече ти казах. Откъснах те от нея, за да те спася от него и от тази смарагдова огърлица, от това наследство от проклятия и богатство, натрупано чрез неговата намеса и сила. — Тя отново огледа Роуан, после продължи, а гласът й ставаше по-дълбок, но някак не толкова отчетлив. — Откъснах те от нея, за да прекърша волята й, за да я откъсна от патерицата, на която можеше да се опира, от ухото, в което можеше да излее измъчената си душа, от приятелката, която щеше да обгърне и измъчи със своята слабост и нещастие.

Вкаменена от гняв, Роуан не можеше да отговори нищо. Пред очите й се появи чернокосата жена в ковчега. А после и гробището „Лафайет“, само че сега под нощното небе. Притихнало и изоставено.

— За тези трийсет години ти си израснала силна и нормална, далече от тази къща, от тази история на злото. И ето, станала си лекар, какъвто повечето от колегите ти никога не са виждали, и когато си вършила зло, си се отдръпвала в истинско разкаяние, в срам, който те е карал да правиш още по-големи жертви за околните.

— Откъде знаеш това?

— Виждам го. Не съвсем ясно, но го виждам. Виждам злото, въпреки че не мога да видя самите действия, защото са покрити със слоеве вина, срам и отвращение.

— Какво искаш от мен? Признание? Сама каза, че съм обърнала гръб на злото, което съм сторила. Търся нещо друго, опитвам се да постигна нещо голямо, нещо, изискващо много усилия.

— Тогава не убивай — прошепна жената.

Вълна от свирепа болка премина през Роуан. Тя се вгледа съсредоточено в очите на старицата. Те ставаха все по-големи, присмиваха й се. Объркана, Роуан разбра, че Карлота просто я измъчва, и се почувства беззащитна. Тази старица бе прошепнала нещо, което бе събудило в съзнанието й точно образа, който Карлота търсеше.

Ти си убила. Отнела си живот от гняв и ярост. Направила си го съзнателно. Ето колко си силна.

Роуан потъна още по-дълбоко в себе си, взираше се в плоските кръгли очила, които улавяха светлината, а после я губеха; в тъмните очи, които едва се различаваха зад тях.

— Е, научих ли те на нещо? — попита старицата.

— Играеш си с търпението ми — отвърна Роуан. — Нека ти припомня, че не съм ти направила нищо лошо. Не дойдох тук, за да настоявам за отговори. Нито те обвинявам в нещо. Не искам нито тази огърлица, нито къщата, нито нищо. Дойдох да видя майка си и дойдох тук, защото ти ме покани. За да те изслушам. Но няма да позволя да си играеш повече с мен. Дори и за всички тайни в този ад. Не се страхувам от твоя призрак, дори и оная му работа да е като на архангел.

Старицата се взря в нея за миг, после вдигна вежди и се засмя — кратък, внезапен смях, в който се чу изненадващо женска нотка.

— Добре казано, скъпа моя. Преди седемдесет и пет години майка ми твърдеше, че той можел да накара гръцките богове да се разреват от завист, толкова бил красив, когато влизал в спалнята й. — Отпусна се в стола си, сви устни и отново се усмихна. — Но той така и не успя да я откъсне от любимите й смъртни мъже. Тя имаше точно твоя вкус за мъжете.

— Ели ли ти каза?

— О, тя ми каза доста неща, само дето ми спести факта, че е болна и умира.

— Когато умират, хората се страхуват — каза Роуан. — Тогава са сам-сами. Никой не може да умре вместо тях.

Старицата сведе очи. Остана неподвижна за момент, после отново посегна към меката издутина на кутията, стисна я и я отвори. Обърна я леко към светлината на свещите. В нея лежеше смарагд в златен обков и със златна верижка. Най-големият камък, който Роуан беше виждала.

— Често сънувам смъртта — каза Карлота, докато се взираше в камъка. — Моля се за нея. — Вдигна бавно поглед към Роуан, очите й отново се бяха разширили, меката фина кожа на челото й се сбръчка силно над сивите вежди. Като че душата й се давеше в тъга, която за момент бе забравила да скрие зад злобата и сарказма. Сега просто се взираше в Роуан.

— Ела — каза тя и се надигна от стола, — нека ти покажа. Мисля, че вече няма много време.

— Защо говориш така! — прошепна тревожно Роуан. Някаква промяна в поведението на старицата я беше ужасила. — Защо ме гледаш така?

Но Карлота само се усмихна.

— Ела. Вземи и свещ, ако искаш. Някои от лампите още работят, но други са изгорели, или пък жиците вече са прекъснати. Последвай ме.

Стана от стола и внимателно откачи дървения си бастун от облегалката. Тръгна с учудващо стабилна походка през стаята и мина покрай Роуан, която стоеше като закована и я гледаше, като в същото време пазеше мигащото пламъче на свещта с лявата си длан.

Малката светлинка заигра по стената, когато тръгнаха надолу по коридора. Блесна за миг по гладката повърхност на някакъв стар портрет на мъж, който като че внезапно оживя и се втренчи в Роуан. Тя се закова на място и извърна глава, за да се увери, че е било просто илюзия.

— Какво има? — попита Карлота.

— Нищо, просто ми се стори… — Гледаше майсторски нарисувания портрет на усмихващ се черноок мъж, който със сигурност вече не бе сред живите, покрит със слоевете крехък и напукан лак.

— Какво има?

— Няма значение — отвърна Роуан и продължи, като пазеше пламъчето. — Просто на тази светлина ми се стори, че той помръдна.

Карлота се обърна и се загледа в портрета, Роуан стоеше до нея.

— Ще видиш много странни неща в тази къща. Ще минаваш през празни стаи, но все ще се връщаш, защото ще ти се струва, че си видяла някой да се движи или да се взира в теб.

Роуан се вгледа в лицето й. Сега то не изглеждаше нито дяволито, нито злобно, само умислено и самотно.

— Не се ли страхуваш от тъмното? — попита Карлота.

— Не.

— Можеш да виждаш добре на тъмно.

— Да, по-добре от повечето хора.

Карлота се обърна, стигна до високата врата в подножието на стълбите и натисна бутона. Асансьорът започна да се спуска с приглушено тракане и спря с тежко поклащане. Старицата завъртя дръжката и отвори вратата, зад която се разкри решетка от месинг, която тя сгъна с усилие.

Пристъпиха на износения килим в кабина, чиито стени бяха покрити с тъмна дамаска, а от металния таван мътно светеше крушка.

— Затвори вратите — каза Карлота и Роуан се подчини, хвана дръжката и дръпна решетката.

— Пък и няма да ти е излишно да се научиш да използваш онова, което вече ти принадлежи — добави тя. От дрехите й се носеше лек дъх на парфюм, нещо сладникаво, като „Шанел“, смесено с аромата на пудра. Тя натисна малък черен гумен бутон вдясно и за изненада на Роуан асансьорът започна да се издига доста бързо.

Коридорът на втория етаж тънеше дори в още по-плътен мрак от този долу. Беше и по-топло. Нямаше нито една отворена врата или прозорец, през които да влезе светлина от улицата, сиянието на свещта се пръсна вяло по многобройните бели врати и по още някакво издигащо се нагоре стълбище.

— Влез в тази стая — каза старицата, отвори някаква врата вляво и поведе Роуан, докато бастунът й тупкаше глухо по дебелия килим с десен на цветя.

Драперии, мрачни и гниещи, както в трапезарията долу, тясно дървено легло с висок балдахин, на което бе резбовано нещо като орел. Същият контур на ключалка се виждаше издълбан на таблата за главата.

— В това легло умря майка ти — каза Карлота.

Роуан погледна към голия матрак и видя огромно тъмно петно, което блестеше странно в полумрака. Насекоми! Миниатюрни черни насекоми се щураха делово по петното. Тя пристъпи напред и те се разбягаха от светлината към четирите ъгъла на матрака. Роуан си пое рязко дъх и изпусна свещта.

Старицата бе потънала в мислите си и сякаш не забелязваше отвратителната гледка.

— Това е ужасно — каза Роуан под нос. — Никой ли не е чистил тази стая!

— Можеш ти да я изчистиш, ако желаеш. Вече е твоя.

На Роуан й призляваше от жегата и гледката на хлебарките. Пристъпи назад и облегна глава на рамката на вратата. Усети още някакви миризми и й се догади.

— Какво още искаш да ми покажеш? — попита тя спокойно. Преглътни гнева си, прошепна сама на себе си, очите й блуждаеха по избелелите стени, по малката нощна масичка, отрупана с гипсови статуи и свещи. Зловещо, грозно, мръсно. Да умреш в мръсотия. Да умреш тук. Занемарена.

— Не — рече старицата. — Не беше занемарена. Пък и към края вече не забелязваше нищо. Прочети медицинския картон.

Карлота се обърна, мина покрай нея и тръгна към коридора.

— Сега ще трябва да се изкачим по тези стълби, защото асансьорът е дотук — рече тя.

„Моли се да не се наложи да ти помагам“, помисли си Роуан. Призляваше й от самата мисъл, че може да докосне тази жена. Опита се да задържи дъха си и да успокои кипенето в себе си. Въздухът, тежък, застоял и изпълнен с остатъци от най-противни миризми, като че полепваше по нея, по дрехите й, по лицето й.

Гледаше как старицата се качва по стълбите, бавно, но стабилно.

— Ела с мен, Роуан Мейфеър — каза тя през рамо. — Вземи свещта. Старите газени лампи горе отдавна вече не работят.

Роуан я последва, ставаше все по-топло. Щом стигна малката площадка, видя, че нагоре има още няколко стъпала, а над тях — площадката на третия етаж. С изкачването й се струваше, че цялата жега в къщата се е концентрирала тук.

През един непокрит прозорец вдясно влизаше безцветната светлина на улична лампа. Имаше две врати, една вляво и една точно пред тях.

Старата жена отвори лявата.

— Виж, там на масата до вратата има газена лампа. Запали я.

Роуан остави свещта и вдигна стъклото на лампата. Миризмата на газта беше леко неприятна. Тя приближи пламъчето на свещта, за да запали фитила и когато сложи стъклото, пламъкът стана по-висок и ярък. Вдигна лампата и освети огромна стая с нисък таван, потънала в прах, влага и паяжини. Още хлебарки се разбягаха на светлината. Някакъв сух, ръждив звук я стресна. Но все пак тук въздухът бе някак по-добър, може би от топлината и миризмата на дърво, която надделяваше дори над вонята на гнил плат и мухъл.

Роуан видя, че до стените са наредени сандъци, още касетки се виждаха на старо месингово легло в отсрещния ъгъл под един от двата квадратни прозореца. Стъклото бе полузакрито от плътна плетеница пълзящи растения, чиито влажни от дъжда листа отразяваха светлината. Завесите отдавна бяха паднали и лежаха на купчини под первазите.

Покрай стената вляво бяха наредени книги, книги имаше и край камината с малка дървена поставка. Лавиците се издигаха чак до тавана. Книги лежаха разхвърляни и по старите тапицирани столове, които сега изглеждаха меки и гъбести от влагата и годините. Светлината на газената лампа блещукаше по матовия месинг на старото легло. Виждаха се и някакви стари кожени обувки, хвърлени до нещо като дълга дебела черга, навита на руло и подпряна до старата камина.

Имаше нещо странно в тези обувки и навитата черга. Май беше овързана с ръждясала верига. Не беше ли нормално да е вързана с въже?

Роуан осъзна, че старицата я гледа.

— Това беше стаята на чичо ми Жулиен — каза Карлота. — От този прозорец твоята баба Анта скочи на покрива на верандата и после падна долу на плочите.

Роуан стисна по-здраво лампата за месинговата основа. Не каза нищо.

— Отвори първия сандък вдясно от теб — каза старицата.

Роуан се поколеба за миг, без да знае защо. После коленичи на прашния гол под, остави лампата до сандъка и огледа капака му и строшената ключалка. Беше направен от платнище, закрепено с кожа и месингови гвоздеи. Капакът се вдигна съвсем лесно и тя го пусна леко назад, за да не одраска мазилката на стената.

— Виждаш ли какво има вътре?

— Кукли — отвърна Роуан. — Кукли, направени от… от коса и кости.

— Да, от човешки кости, човешка коса, човешка кожа и човешки нокти. Това са кукли на твоите предшественички. Някои са толкова стари, че вече никой не помни имената им. Ако се опиташ да ги вдигнеш, ще се разпаднат на прах.

Роуан ги оглеждаше. Бяха наредени в спретнати редици в стария платнен сандък. Всяка имаше внимателно изрисувани черти на лицето и дълга коса. Някои имаха кости за ръце и крака, а други бяха с меки, почти безформени тела. Най-новата и най-красивата беше направена от коприна, с красива малка рокличка с пришити перли. Лицето й беше от кост, с нос, очи и уста, нарисувани с тъмнокафяво мастило, вероятно дори с кръв.

— Да, кръв е — каза старата жена. — Това е прабаба ти, Стела.

Малката кукличка като че се хилеше на Роуан. Някой бе залепил кичур черна коса към главата от кост. От подгъвите на малката копринена рокля се подаваха кости.

— Откъде са костите?

— От Стела.

Роуан посегна към куклата, но отдръпна ръка, пръстите й се свиха. Не можеше да се застави да я докосне. Вдигна плахо крайчеца на тензуха и видя отдолу още един слой, където куклите вече се разпадаха на прах. Бяха потънали дълбоко в плата и вероятно нямаше начин да се извадят невредими.

— Дошли са дотук през целия път от Европа. Виж долу. Вземи най-старата.

— Няма начин. Ще се разпадне, ако я докосна. Освен това не знам коя е най-старата. — Тя върна тензуха на мястото му и приглади горния слой. Когато усети костите под пръстите си, цялото й тяло се разтресе. Сякаш някаква ярка светлина блесна пред очите й. Умът й веднага регистрира диагнози… разстройство в темпоралния лоб, пристъпи. И все пак тези диагнози изглеждаха нелепи, като че бяха свързани с някакво друго селение.

Вгледа се в миниатюрните лица.

— Но защо? Защо са ги направили?

— За да говориш с тях, да ги призоваваш, да ги вдигнеш от ада, за да изпълнят заповедите ти. — Жената стисна устни в саркастична усмивка, светлината се издигна и разкриви грозно лицето й. — Като че могат да се вдигнат от пламъците на ада, за да изпълнят нечия заповед.

Роуан изсумтя подигравателно, погледна отново към куклите, към ужасното, сякаш живо лице на Стела.

— Кой ги е направил?

— Всички те. Кортланд се промъкна тук през нощта и отряза крака на майка ми, Мери Бет, която лежеше в ковчега. Пак той взе кости от Стела. Стела искаше поклонението да бъде извършено у дома. Знаеше, че той ще го направи, защото тогава баба ти Анта бе твърде малка, за да свърши тая работа.

Роуан потрепери, затвори капака и вдигна внимателно лампата. Стана на крака и изтупа праха от коленете си.

— А кой е този Кортланд? Да не е дядото на Райън от погребението?

— Да, скъпа моя, същият — отвърна старицата. — Красивият Кортланд, порочният Кортланд. Той беше инструментът на онзи, който владее това семейство от векове. Той изнасили майка ти, когато тя се обърна към него за помощ. Той си легна и със Стела, за да стане баща на Анта, която пък роди Деидре, също негово дете, негова дъщеря и правнучка.

Роуан мълчеше, опитваше се да си представи обърканата схема на тези връзки.

— А кой е направил кукла на майка ми? — попита тя, като се взираше в лицето на старицата, което сега изглеждаше съвсем призрачно на светлината на играещото пламъче.

— Никой. Освен ако ти не се вдигнеш до гробището, не отместиш камъка и не откраднеш ръцете й от ковчега. Мислиш ли, че си способна на подобно нещо? Той ще ти помогне, нали знаеш. Мъжът, когото вече си видяла. Ще дойде, ако сложиш огърлицата и го повикаш.

— Не разбирам защо ми говориш така — отвърна Роуан. — Аз нямам нищо общо с всичко това.

— Казвам ти само каквото зная. Всички те се занимаваха с черна магия. През цялото време. Казвам ти каквото трябва да знаеш, а ти ще направиш избора си. Искаш ли да се включиш в тази гадост? Ще я продължиш ли? Ще вземеш ли в ръце тези отвратителни гадости и ще призовеш ли призраците на мъртвите, за да можеш да си поиграеш на кукли с дяволите в ада?

— Изобщо не вярвам на тези глупости — каза Роуан. — Не вярвам, че и ти вярваш.

— Вярвам на онова, което съм видяла. Вярвам на онова, което чувствам, когато ги докосна. Те са пропити със зло, както реликвите са пропити със святост. Но гласовете, които говорят чрез тях, са все негови гласове, гласове на дявола. Нима не повярва на очите си, когато той ти се яви?

— Видях някакъв тъмнокос мъж. Не беше човешко същество, а нещо като халюцинация.

— Бил е Сатаната. Той ще ти каже, че не е така. Ще ти даде красиво име. Ще ти рецитира поезия. Но той е дявол от ада поради една проста причина — той лъже и унищожава, ще унищожи и теб, и потомството ти, ако може, защото за него имат значение само собствените му цели.

— Но какви са те?

— Да бъде жив като нас. Да бъде жив, да вижда и чувства, както ние виждаме и чувстваме. — Карлота се обърна и като се подпираше на бастуна си, тръгна към стената вляво, към камината. Спря пред навитата черга и после вдигна поглед към книгите по лавиците на стените, които се издигаха от двете страни на облицования комин.

— Тук е историята на този род, написана от Жулиен. Това беше неговата стая. Неговото убежище. Тук той написа своята изповед. Как е спал със сестра си Катерин, за да бъде зачената моята майка, Мери Бет, а после легнал и с нея, за да се роди моята сестра Стела. А когато поиска да легне и с мен, аз се изплюх в лицето му. Издрах очите му. Заплаших, че ще го убия. — Обърна се и се втренчи в Роуан. — Черна магия, зли заклинания, записи на неговите жалки триумфи, когато е наказвал враговете си и е прелъстявал любовниците си. Всички серафими на небето не биха могли да удовлетворят неговата похот, не и неговата.

— Нима всичко е записано тук?

— Всичко, даже и повече. Но аз никога не съм чела тези книги и няма да ги прочета. Достатъчно ми беше да чета мислите му, докато седеше в библиотеката долу, топеше писалката в мастилото и се смееше под нос, отдавайки се на фантазиите си. Това продължи с десетилетия. О, толкова дълго чаках този момент.

— А защо тези книги са още тук? Защо не си ги изгорила?

— Защото знаех, че ако някога дойдеш, ще искаш да видиш това с очите си. Няма по-силна книга от изгорената книга! Не… Сама трябва да прочетеш всичко, защото всяка негова дума го осъжда и проклина. — Тя замълча, после прошепна: — Прочети го и реши сама. Анта не можа да направи избор. Деидре също. Но ти можеш. Ти си силна, умна и мъдра въпреки младостта си. Да, виждам това в теб.

Тя положи двете си ръце на извивката на бастуна и се загледа настрани, извила очи, замислена. Шапката от бяла коса като че притискаше малкото й лице.

— Аз избрах — каза тя тихо, почти тъжно. — Отидох на църква, след като Жулиен ме докосна, след като ми изпя своите песни и ми каза лъжите си. Той наистина мислеше, че чарът му може да ме победи. Отидох в параклиса „Богородица на безкрайната благодат“, коленичих и започнах да се моля. И тогава в мен се вля най-силната вяра. Няма значение дали Господ в небето е католически, протестантски или пък индуистки. Беше нещо по-дълбоко, по-старо и помощно от това — беше като ядрото на доброто, поддържащо живота, отхвърлящо разрушението, перверзните, насилието над ближния. Онова, което утвърждава човешкото, естеството на този свят. — Вдигна очи към Роуан. — И казах: „Господи, застани до мен. Света Майко, застани до мен. Дайте ми сила да се боря с тях, да ги победя, да надделея“.

Тя отново извъртя очи, като че се взря назад в миналото. Погледът й дълго блужда по пристегнатата от ръждясалата верига черга.

— Още тогава знаех какво ме чака. След години се научих на онова, което ми беше необходимо. Научих същите заклинания, същите тайни, които използваха и те. Научих се да призовавам същите нисши духове, които командваха и те. Научих се да се боря с него въпреки огромната му сила, с подкрепата на духове, които след това можех да отпратя отново само с щракане на пръсти. С две думи, борех се срещу него с неговите оръжия.

Изглеждаше мрачна, някак далечна, като че очакваше реакцията на Роуан, но същевременно не се интересуваше от нея.

— Казах на Жулиен, че няма да родя дете от него. Че няма смисъл вече да ме прелъстява с фантазиите си. Че няма смисъл да играе игрички, да се превръща в млад мъж, за да попадна в прегръдките му, защото аз щях да знам, че това всъщност е неговата старческа плът. „Нима мислиш, че ще легна с теб, дори да си най-красивият мъж на света? Ти или твоят дяволски познайник? Нима мислиш, че съм подвластна на подобна суета и похот?“ Ето това му казах. Обещах му, че ако ме докосне отново, ще използвам силата си, за да го отблъсна. Нямах нужда от смъртен помощник. И тогава видях страх в очите му, голям страх. Тогава още не се бях научила как да изпълня подобна заплаха. Но той се страхуваше от силата в мен, защото я виждаше, макар че самата аз още не бях съвсем наясно с нея. Може и да е било просто страх от човек, когото не е в състояние да прелъсти, да обърка, да заблуди. — Тя се усмихна, тънките й устни разкриха два реда равни изкуствени зъби. — А това беше нещо ужасно за човек, който живее единствено чрез прелъстяването.

Тя замлъкна, вероятно потъна в спомена.

Роуан си пое дълбоко дъх, не обръщаше внимание на потта, която се стичаше по лицето й, и на топлината от лампата. Чувстваше единствено нещастие, нещастие и загуба, и усещането за дълги самотни години. Празни години, години на ужасяваща рутина, на горчивина и сляпа вяра, вяра, че може да убие…

— Да, да убия — въздъхна жената. — Правила съм го. За да защитя живите от онзи, който не беше жив и щеше да ги обсеби.

— Но защо ние? — настоя Роуан. — Защо ние сме играчките на този дух, защо точно ние от всички хора по света? Не сме единствените, които можем да виждаме призраци.

Старицата въздъхна тежко.

— Говорила ли си някога с него? — попита Роуан. — Каза, че е дошъл при теб, когато си била дете, че е говорил в ухото ти, без друг да го чуе. Питала ли си го кой е и какво всъщност иска?

— Нима смяташ, че щеше да ми каже истината? Помни ми думите, той никога не говори истината. А ако започнеш да го питаш, само ще подхранваш силата му. Само ще налееш масло в неговия пламък.

Карлота внезапно пристъпи към нея.

— Той ще измъкне от собственото ти съзнание отговора, който най-добре ще те устрои, който ще те очарова. Ще изтъче цяла мрежа от заблуди, и то така плътна, че вече няма да можеш да виждаш света през нея. Той иска твоята сила и ще ти каже всичко, за да я получи. Прекъсни веригата, дете! Ти си по-силна от всички тях! Прекъсни веригата и го върни отново в ада, защото той няма къде другаде да иде по белия свят, за да открие сила като твоята. Не разбираш ли? Той я е създал. Той е принуждавал брат да легне със сестра си, чичо с племенницата си, син с майка си, да, и това също, и то само за да създаде още по-силна вещица. Е, понякога не е успявал. Но в следващото поколение все пак е постигал целите си. Анта и Деидре са малка цена за него, ако това ще му донесе Роуан!

— Вещица? Нима каза вещица? — попита Роуан.

— Всички те бяха вещици, всички, не разбираш ли? — Очите на Карлота трескаво оглеждаха лицето на Роуан. — Майка ти, нейната майка, а преди това и баба й, и Жулиен, злият, презрян Жулиен, бащата на Кортланд, който пък е твоят баща. И аз щях да съм една от тях, ако не се бях разбунтувала. Да, скъпа моя, кръвосмешение. Това е най-малкият от техните грехове и все пак най-грандиозният им план. Кръвосмешения, за да се продължи рода, като се удвоят силите, като се пречисти кръвта, за да се ражда по една могъща и ужасна вещица във всяко поколение. Започнало много отдавна, още в стара Европа. Нека англичанинът да ти разкаже за това. Англичанинът, който дойде с теб в църквата и ти държеше ръката. Нека той ти каже имената на жените, чиито кукли лежат в този кашон. Той знае. Ще ти пробута неговата черна магия, неговата генеалогия.

— Искам да се махна от тази стая — прошепна Роуан. Обърна се и лампата хвърли светлината си върху стълбищната площадка.

— Знаеш, че е истина — каза старицата зад нея. — Винаги си знаела, че дълбоко в теб дреме зло.

— Не ми харесва изборът ти на думи. Говориш за потенциал за зло.

— Но ти можеш да приключиш всичко това! Това може да стане голямото ти предназначение — да направиш като мен и да се обърнеш срещу му. Обърни се срещу всички тях!

Карлота мина покрай Роуан, крайчецът на роклята й бръсна глезена й, бастунът й тропаше леко. Излезе на площадката и помаха на Роуан да я последва.

Влязоха през другата врата на третия етаж и веднага ги блъсна отвратителна смрад. Роуан се отдръпна, не можеше да си поеме дъх, но после направи онова, което бе длъжна да стори. Вдиша вонята и я преглътна, защото нямаше друг начин да я понесе.

Като вдигна високо лампата, видя, че се намират в тесен склад. Беше пълен с буркани и бутилки, наредени по импровизирани рафтове. Всички бяха пълни с някаква черна мътна течност, в която плаваха гниещи и разложени неща. Смрадта на спирт и други химикали се примесваше със силната воня на разлагаща се плът. Мисълта, че някой от тези буркани може да се счупи и ужасната воня от него да избухне с пълна сила, беше непоносима.

— Бяха на Маргьорит — каза старицата. — Тя е майка на Жулиен и Катерин, моята баба. Не очаквам да запомниш тези имена. Можеш да ги откриеш в книгите в другата стая и в старите записи долу в библиотеката. Но запомни какво ще ти кажа — Маргьорит напълни тези буркани с ужаси. Ще видиш с очите си, когато излееш съдържанието им. И не забравяй, направи го сама, ако не искаш неприятности. Да, в тях има големи гадости… а тя, тя беше лечителка! — Карлота почти изплю последната дума с отвращение. — Притежаваше същата сила като теб. Можеше да положи ръце върху болен и да накара раните да се затворят или да стопи тумор. Но какво направи тя с тази дарба… Приближи лампата.

— Не искам да гледам тези неща.

— О? Нали уж беше лекар? Не си ли правила дисекции на мъртви на всякаква възраст? Режеш и живи, нали така?

— Аз съм хирург. Оперирам, за да спася или удължа живот. Не искам да гледам тези…

Но докато говореше, тя се взираше в бурканите, в най-големия от тях, чиято течност бе достатъчно бистра, за да се види, че вътре плува нещо меко и кръгло. Не, не можеше да го погледне на светлината. Приличаше на човешка глава. Отдръпна се като опарена.

— Е, какво видя?

— Защо ми причиняваш това? — прошепна Роуан, втренчена в буркана, в тъмните изгнили очи, които плуваха из течността, в развятата коса. Извърна се и погледна старицата. — Днес бях на погребението на майка си. Какво искаш от мен?

— Казах ти вече.

— Не, ти ме наказваш, задето се върнах, наказваш ме, защото исках да знам, защото наруших твоите планове.

Не се ли появи усмивка на лицето й?

— Нима не разбираш, че сега съм съвсем сама? Искам да познавам роднините си. Не можеш да ме принудиш да се подчиня на волята ти.

Тишина. Беше ужасно задушно. Роуан не знаеше колко още ще издържи.

— Това ли стори на майка ми? — попита тя, в гласа й се усещаше изгарящ гняв. — Подчини я на волята си?

Пристъпи назад, сякаш гневът й я караше да се отдръпне от старицата. Ръката й стисна още по-силно лампата, която вече бе гореща от догарящия фитил, почти непоносимо гореща.

— Тук ми става лошо.

— Мило дете — каза жената, — в този буркан ти видя човешка глава. Да, ще я погледнеш по-отблизо, когато му дойде времето. Както и останалото в тази стая.

— Но те са разложени. Толкова са стари, че не биха могли да служат за нищо, ако въобще могат да послужат за каквото и да било. Искам да се махна оттук.

И все пак тя продължаваше да се взира в буркана, вцепенена от ужас. Вдигна лявата си ръка към устата, сякаш искаше някак да я защити, и се втренчи в мътната течност, в която видя дупката на уста с вече изгнили устни. Белите зъби блеснаха в тъмното. Видя блещукащата пихтия на очите. Не, не гледай това. Но какво имаше в буркана до него? Нещо в течността се движеше, червеи. Печатът беше счупен.

Обърна се и излезе от стаята. Облегна се на стената и затвори очи. Лампата изгаряше ръката й. Сърцето й бумтеше в ушите. Всеки миг щеше да припадне. Щеше да повърне на площадката на тези отвратителни стълби, пред очите на тази извратена зла старица. Смътно чу, че Карлота минава покрай нея. Чу я как слиза по стълбите, стъпало по стъпало, по-бавно отпреди.

— Ела долу, Роуан Мейфеър — каза Карлота. — Изгаси лампата, но преди това запали свещта и я вземи със себе си.

Роуан бавно се изправи. Прекара лявата си ръка през косата и като потисна още един пристъп на гадене, тръгна бавно към спалнята. Остави лампата на малката масичка до вратата, откъдето я беше взела. Точно навреме, защото усещаше, че вече не може да издържа на горещината. Допря дясната си ръка към устните, за да облекчи паренето, после бавно вдигна свещта и я натика в отвора на стъкления капак — знаеше, че е твърде горещ, за да може да го свали. Свещта се запали, по фитила на лампата закапа восък. Роуан изгаси пламъка на лампата и постоя неподвижна за миг. Очите й отново се спряха на навитата черга и на мъжките обувки захвърлени пред нея.

Не, не бяха захвърлени, каза си, и тръгна бавно към тях. Протегна левия си крак и докосна с него една от обувките. Ритна я леко и установи, че всъщност се крепи на нещо. Тогава видя сияещата в тъмното бяла кост на човешки крак да се подава изпод крачола на панталон от увитата на руло черга.

Втренчи се като парализирана в ужасното си откритие. Мина до другия край на чергата и видя нещо, което не бе забелязала досега. Тъмнокестенява коса. В чергата имаше увит човек. Беше мъртъв, от много време. Ето, на пода имаше тъмно петно, точно до долния край на чергата. Там беше изтекла гнилата плът, а после беше изсъхнала. По петното бяха залепнали хлебарки, и то много отдавна.

Роуан, обещай ми, че никога няма да се върнеш там, обещай ми.

Някъде далече отдолу се чу слабо гласът на старата жена:

— Ела долу, Роуан Мейфеър.

Роуан Мейфеър, Роуан Мейфеър, Роуан Мейфеър…

Тя излезе бавно от стаята, но преди това се обърна още веднъж към мъртвеца, към тънката бяла кост, която се подаваше от чергата. После затвори вратата и тръгна съвсем бавно по стълбите.

Старицата стоеше пред отворения асансьор и я гледаше, озарена от грозната златиста светлина на крушката в кабината.

— Знаеш какво видях, нали? — рече Роуан и протегна ръка да се облегне на колоната на стълбището. Малкото пламъче на свещта заигра и хвърли бледи полупрозрачни сенки по тавана.

— Открила си мъртвец, увит в чергата.

— Какво, за бога, става в тази къща! — изпъшка Роуан. — Всички ли сте луди?

Колко студена и овладяна изглеждаше старицата, някак напълно чужда. Тя посочи към отворения асансьор.

— Ела с мен — каза тя. — Тук вече няма какво да се види, нито пък какво да се каже…

— О, не, има много за казване — отвърна Роуан. — Ти разказа ли на майка ми всичко това? Показа ли й тези ужасни буркани и кукли?

— Не аз я подлудих, ако това имаш предвид.

— Мисля, че всеки израснал в тази къща, ще полудее.

— И аз така мисля. Затова те изпратих надалече. Сега ела.

— Кажи ми какво стана с майка ми.

Тя пристъпи след Карлота в прашната малка кабинка и затвори гневно вратата и решетката. Докато се спускаха, се обърна и се втренчи в профила на старицата. Стара, да, много стара. Кожата й бе жълта като пергамент, вратът й беше съвсем тънък и крехък, вените изпъкваха. Да, беше съвсем крехка.

— Какво стана с майка ми? — повтори Роуан и се втренчи в пода, не смееше да погледне Карлота. — Не ми казвай как той я е докосвал в съня й, кажи ми какво се случи, какво се случи наистина!

Асансьорът спря с поклащане. Карлота отвори решетката, бутна вратата и тръгна по коридора.

Роуан затвори след нея и светлината от самотната крушка отмря, сякаш никога не бе съществувала. Беше тъмно и хладно, от отворената предна врата ухаеше на дъжд. Нощта блещукаше, огласяна от песента на щурците.

— Кажи какво стана — повтори Роуан, по-тихо и по-горчиво.

Тръгнаха през дългия преден салон, старицата водеше. Подпираше се на бастуна си, леко наклонена наляво. Роуан вървеше търпеливо след нея.

Бледата светлина на свещта бавно запълзя през стаята, като я осветяваше смътно чак до тавана. Дори и в този запуснат вид помещението беше красиво. Мраморните камини и високите огледала над тях искряха зловещо в сенките. Всички прозорци стигаха чак до пода. На срещуположните стени имаше огледала. Роуан видя как полилеите се отразяват в тях до безкрайност. Малката й фигурка също се виждаше, повторена безброй пъти, докато накрая не се стапяше в тъмнината.

— Да — каза старицата. — Завладяваща илюзия. Дарси Монахан ги е купил за Катерин. Дарси Монахан се е опитал да я откъсне от злото, но умрял в тази къща от жълта треска. Катерин плака за него до края на живота си. Но огледалата са още тук, ето, тук на стените, и над камините, където ги е сложил Дарси.

Тя въздъхна и отново скръсти ръце върху извивката на бастуна си.

— Всички ние… през времето… сме били отразявани от тези огледала. И сега ти се виждаш в тях, хваната в същата рамка.

Роуан не отговори. Изведнъж я обзе тъга, прииска й се да види тази стая на слънчева светлина, да разгледа украсите по камините, дългите копринени драперии, гипсовите орнаменти по високия таван.

Старата жена тръгна към по-близкия от двата странични прозореца.

— Моля те, вдигни го. Плъзга се нагоре. Ти си силна. — Взе свещта от Роуан и я сложи на малката масичка до камината.

Роуан отключи прозореца и после вдигна тежкото стъкло почти на нивото на главата си.

Отвън се виждаше закрита с мрежа веранда. Въздухът бе топъл и изпълнен с аромат на дъжд. Роуан с благодарност остави свежестта да целуне ръцете и лицето й. После се отмести, защото старицата мина покрай нея и излезе навън.

Пламъчето на свещта започна да се бори с течението, но накрая бе победено. Роуан пристъпи навън в тъмнина и отново я обля силният, омайващо сладък аромат на бриза.

— Това е нощният жасмин — каза старицата. Перилата на верандата бяха обрасли с растения, филизите танцуваха на вятъра, мъничките листа пърхаха по мрежата като пеперуди. Цветята блещукаха в тъмното — бели, деликатни и красиви.

— Ето тук седеше майка ти ден след ден — каза Карлота. — А там, на онези плочи, умря нейната майка. Падна от прозореца в стаята на Жулиен. Аз я принудих да го направи. Мисля, че щях да я бутна със собствените си ръце, ако не беше скочила. Издрах й очите, както издрах и очите на Жулиен.

Замълча. Гледаше през ръждясалата мрежа към нощта и вероятно към високите върхове на дърветата, които се открояваха на фона на небето. Студената светлина на уличната лампа озаряваше предната част на градината и избуялата трева. Огряваше дори високата облегалка на белия люлеещ се стол.

Нощта се стори на Роуан враждебна и дори зловеща. Тази къща беше кошмарно, отвратително място, погълнато от злото. Какво ли беше да живееш и умреш тук, да прекараш целия си живот в тези печални стаи, да умреш в онази мръсотия горе. Беше невъобразимо. Ужасът се надигна като нещо черно и плътно в нея, заплашващо да спре дъха й. Нямаше думи да опише как се чувства. Нямаше думи да опише омразата към тази старица, която се трупаше в нея.

— Аз убих Анта — каза Карлота. Стоеше с гръб към Роуан, думите й бяха тихи и неясни. — Убих я, нищо че не аз я блъснах през прозореца. Исках да умре. Тя люлееше Деидре в кошчето, а той беше до нея, гледаше бебето и го разсмиваше! И тя му позволяваше това, говореше му с превзетото си тънко гласче, казваше му, че е единственият й приятел след смъртта на съпруга й, единственият й приятел в целия свят. Каза ми: „Това е моя къща и ако искам, мога да те изгоня от нея“. Каза това на мен! А аз й отвърнах: „Ще ти изтръгна очите, ако не го прогониш. Няма да можеш да го виждаш без очи. Няма да караш и бебето да го вижда“.

Старицата замълча. Роуан чакаше прималяла в потискащата тишина, нарушавана единствено от звуците на нощта, от създания, които се щураха и пееха в тъмното.

— Виждала ли си изтръгнато човешко око, което виси над бузата на кървавите си жили? Аз изтръгнах нейното. Тя пищеше и ридаеше като дете, но аз все пак го направих. Направих го и я подгоних по стълбите. Тя тичаше и се опитваше да задържи скъпоценното си око с ръце. Как мислиш, той опита ли се да ме спре?

— Аз бих те спряла — каза Роуан с горчивина. — Защо ми разказваш това?

— Защото поиска да знаеш! А за да разбереш какво е станало с една от тях, трябва да знаеш и случилото се с онази преди нея. И най-вече, че точно затова се опитвам да прекъсна веригата.

Карлота се обърна и се втренчи в Роуан. Студената бяла светлина се отразяваше в очилата й и сега те приличаха на слепи огледала.

— Направих го заради теб, заради мен, заради Господ, ако изобщо го има. Принудих я да скочи от онзи прозорец. „Да видим сега как ще го виждаш без очи“, крещях аз. „Как ще го караш да идва!“ А майка ти пищеше в люлката си ето в тази стая. Трябваше да убия и нея. Трябваше да я задуша, докато Анта лежеше отвън на плочите. Само дето нямах този кураж. — Отново замълча, вдигна леко брадичка и тънките й устни се разляха в усмивка. — Чувствам гнева ти. Чувствам, че ме осъждаш.

— Нима би могло да е иначе? — прошепна Роуан.

Старицата наведе глава. Сега светлината падаше върху бялата й коса, а лицето й оставаше в сянка.

— Но не можех да убия бебе — каза тя уморено. — Не можех да се накарам да взема възглавницата и да я притисна към лицето на Деидре. Мислех за старите истории за вещици, които принасяли в жертва на дявола бебета и после разбърквали маста им в котли. Ние сме вещици, да, ние — Мейфеър. Трябваше ли да пренеса в жертва това малко създание, както бяха правили те? Не, не можех да извърша подобно нещо.

Отново тишина.

— Той, разбира се, знаеше, че не мога! Щеше да разруши цялата къща, за да ме спре, ако се бях опитала.

Роуан чакаше, но накрая не издържа, накрая омразата и гневът започнаха да я давят и тя попита с надебелял глас:

— А какво й стори след това — на майка ми — за да прекъснеш веригата, както се изрази?

Тишина.

— Кажи ми.

Старицата въздъхна. Обърна леко глава и се загледа през ръждясалата мрежа.

— Още от малка, когато си играеше в градината, аз я умолявах да се бори с него. Казвах й да не го поглежда. Учех я да го отблъсква! И наистина спечелих тази борба, преборих се дори с меланхолията й, с лудостта, с плача й, с отвратителните й признания, че пак е изгубила битката и го е пуснала в леглото си. Бях спечелила. Но после Кортланд я изнасили! И тогава аз направих всичко възможно, за да те отделя от нея и тя никога да не те потърси. Направих всичко възможно никога да не събере сила да избяга, да те намери, да те призове и да те потопи в своята лудост, в своята вина и истерия. Когато не искаха да й направят електрошок в една болница, аз я водех в друга. Ако искаха да й спрат лекарствата в една болница, аз я водех в друга. Казвах им каквото трябваше, за да я държат вързана за леглото, да й дават лекарства и да й правят електрошок. Казвах й каквото трябваше, за да я карам да пищи и те да я връзват!

— Не, не ми казвай повече.

— Защо? Нали искаше да знаеш? Да, когато тя се извиваше под завивките като котка, аз им казвах да й сложат инжекциите, да й…

— Спри!

— … ги слагат два или три пъти на ден. Не ми пукаше дали ще я убия. Не исках да лежи там, като неговата играчка, и да…

— Спри. Спри.

— Защо? Беше негова до последния си ден. Последната й дума беше неговото име. Направих всичко това единствено заради теб, заради теб, Роуан!

— Спри! — изсъска Роуан, а ръцете й се вдигнаха във въздуха с разперени пръсти. — Спри! Мога да те убия заради това! Как смееш да говориш за Господ и за живота, когато си причинила това на едно младо момиче, като си го затворила в тази отвратителна къща. Ти си виновна. Ти си я направила беззащитна, болна и… Господ да ти е на помощ, ти си вещицата, ти си болна и жестока старица. Господ да ти е на помощ, проклета да си!

Карлота я гледаше потресена. Но след миг, на слабата светлина, лицето й отново стана непроницаемо, очите й зад кръглите стъкла на очилата светеха като копчета, а долната й челюст увисна.

Роуан изстена, ръцете й се вдигнаха към главата, заровиха се в косата, устните й се стиснаха, за да спрат думите, да спрат гнева, да спрат болката.

— Да се продъниш в ада дано! — изпищя тя, а тялото й се преви от яростта, която не можеше да потисне.

Старицата се намръщи, посегна напред и бастунът падна от ръката й. Направи една неуверена крачка, после дясната й ръка полетя към лявата подпора на люлеещия се стол. Крехкото й тяло се изви бавно и потъна в стола. Главата й се отпусна на високите летви.

Карлота не помръдна повече. Ръката й се плъзна от подлакътника и увисна встрани.

В нощта се чуваше само смътното и безспирно жужене на насекомите и песента на жабите, а далечният рев на колите се сливаше с техния хор. Като че ли наблизо премина влак, отмервайки с тракане ритъма на нощната мелодия. Някъде далече се чу свирка, подобна на гърлено ридаене в мрака.

Роуан стоеше неподвижно, ръцете й бяха отпуснати. Гледаше невиждащо през ръждясалата мрежа към тихото лениво движение на короните на дърветата. Изведнъж солото на жабите се извиси над останалите звуци на нощта и замря. Някаква кола мина по пустата улица отвъд желязната ограда, а светлината на фаровете й прониза плътния саван на растенията.

Роуан буквално почувства светлината по кожата си. Видя я как озари дървения бастун на пода на верандата, после черната обувка на Карлота, извита болезнено навътре, сякаш тънкият глезен беше изкълчен.

Дали някой виждаше през гъстите храсти мъртвата жена в стола и високата блондинка зад нея?

Роуан потрепери от глава до пети. Изви гръб, вдигна лявата си ръка и стисна кичур от косата си. Задърпа го, докато болката не стана непоносима.

Гневът си бе отишъл. Дори и последните горчиви остатъци от него бяха отмрели. Сега тя стоеше сама в хладния мрак, концентрирана върху болката в скалпа си. Беше толкова студено, сякаш не бе лятна нощ. Стоеше сам-сама, като в тъмна пропаст, в която не проникваше и лъч светлина, от която нямаше измъкване, без надежда за помощ или щастие. Светът бе изчезнал. Светът с цялата му история, с празната му логика, с мечтите и постиженията.

Бавно обърса уста с опакото на ръката си като дете. Взираше се в безжизнената ръка на мъртвата старица и зъбите й затракаха, когато студът се запромъква все по-надълбоко в нея, за да я вледени. После се свлече на коляно, вдигна ръката и потърси пулс, но знаеше, че няма да го долови. Сложи я в скута на старицата и видя как струйка кръв се стича от ухото й, плъзва се по врата и влиза в яката й.

— Но аз не исках… — прошепна Роуан, като едва изговаряше думите.

Зад нея мрачната къща зееше, очакваше я. Не можеше да се накара да се обърне. Стресна я някакъв далечен, неопределен звук. Смрази я от страх; изпълни я с най-силния и истински ужас, който бе изпитвала през живота си. Не можеше да се обърне и да се върне в онези мрачни стаи. Не можеше. Закритата веранда я държеше като в капан.

Изправи се бавно и се загледа над гъстата трева, над плетеницата от растения, които се бяха вкопчили в мрежата и сега потрепваха по нея с мъничките си листа. Вдигна очи към облаците, които прелитаха над дърветата. И тогава разбра, че ужасният тих звук излиза от собствените й устни — страховит отчаян стон.

— Не исках… — прошепна тя отново.

Така е, когато се молиш, помисли си тя с ужас. Така е, когато се молиш на никого и нищо да изличи ужаса на стореното от теб, да оправи нещата, да направи така, че това никога, никога да не се е случвало.

Видя лицето на Ели в болницата. Обещай ми, че никога, никога…

— Не исках да го направя! — прошепна тя съвсем тихо, така че никой освен Господ да не може да я чуе. — Боже, не исках да го направя. Кълна се. Не исках да го правя отново.

Някъде далече, в някакво друго селение, бяха останалите. Майкъл и англичанинът, Рита Мей Лониган и всички Мейфеър, събрани около масата в ресторанта. Дори Еужения, изгубена някъде в къщата, заспала и вероятно сънуваща. Всички останали.

А тя стоеше тук съвсем сама. Тя, която бе убила тази зла, жестока старица. Беше я убила така жестоко, както бе убивала и тя самата. Господ да я накаже за това. Да се продъни в ада дано. Господ да я накаже. Но не исках да го сторя, кълна се…

Отново обърса устата си. Скръсти ръце пред гърдите си, преви рамене и затрепери. Трябваше да се обърне и да влезе в тъмната къща. Да стигне до вратата и да се махне оттук.

Боже, не биваше да прави това, трябваше да се обади на някого, трябваше да каже, да извика онази Еужения и въобще всичко останало, което се правеше в такъв случай.

И все пак нямаше да понесе агонията да разговаря сега с непознати, да съчинява обичайните лъжи.

Остави главата си да се килне бавно на една страна и се взря в безжизненото тяло, прекършено и сгърчено в подобната на чувал рокля. Бялата коса бе така чиста, така мека на вид. Ето, това беше краят на един нещастен, ужасен живот в горчивина.

Затвори очи, вдигна немощно ръце към лицето си и започна да се моли.

„Помогни ми, защото не зная какво да направя, не зная какво направих, не мога да го поправя. А тя ми каза единствено истината. Винаги съм знаела, че в мен има нещо зло, и в тях също, затова Ели ме е отвела далече. Зло.“

Отново видя слабия блед призрак пред стъклената стена в Тибурон. Усети докосването на невидимите ръце в самолета.

Зло.

— Е, къде си? — прошепна тя в мрака. — Защо трябва да се страхувам да мина през тази къща?

Вдигна глава. Откъм дългия салон зад нея долетя още едно слабо проскърцване. Сякаш стара дъска се огъваше под нечии стъпки. Или пък къщата просто се слягаше? Беше тихо скърцане, сякаш по дъските тича плъх с малките си отвратителни крачета. Но тя знаеше, че не е плъх. С цялата си същност усещаше, че там има някой, някой стои в тъмното, в салона. И не беше старата Еужения.

— Покажи се — прошепна тя и последните частици от страха й се превърнаха в гняв. — Покажи се!

И отново го чу. Обърна се бавно. Тишина. Погледна за последно към старата жена и после тръгна към дългата предна стая. Високите тесни огледала се взираха едно в друго в сумрака. Прашните полилеи събираха мътно цялата светлина от помещението.

Не се страхувам от теб. Не се страхувам от нищо тук. Покажи се!

За един ужасен миг сякаш самите мебели оживяха, сякаш малките столове с извити крачета се взираха в нея, сякаш библиотечните шкафове със стъклените си врати бяха чули тихото й предизвикателство и бяха готови да станат свидетели на онова, което щеше да последва.

— Защо не идваш? — прошепна тя отново. — Страхуваш ли се от мен? — Пустота. Тихо изскърцване някъде горе.

Тя тръгна по коридора с тихи, равни стъпки. Чуваше собственото си тежко дишане. Взираше се безмълвно в отворената предна врата, в млечната светлина от улицата, в блещукащите листа на мокрите дъбове. От устата й се изтръгна дълга, почти неволна въздишка. Обърна се и се отдалечи от тази успокояваща светлина, върна се по коридора и тръгна през мрака към празната трапезария, където смарагдът лежеше и чакаше в своята кадифена кутия.

Той беше тук. Трябваше да е тук.

— Защо не идваш? — прошепна тя, изненадана колко слаб е гласът й. Нещо в сенките като че се раздвижи, но не се виждаше никаква фигура. Може би просто лек полъх бе разлюлял прашните драперии. От дъските под краката й долетя слабо поскърцване.

На масата лежеше кутията със смарагда. Миришеше на восък. Пръстите й трепереха, когато вдигна капака и докосна камъка.

— Ела, дяволе — прошепна отново. Взе смарагда, смутена от тежестта му. Вдигна го високо, за да го види на светлината, а после си го сложи, като се оправи съвсем лесно със стегнатата закопчалка.

После, за един много странен миг, се видя как го прави. Видя Роуан Мейфеър, откъсната от миналото си, което бе така далече от всичко това, да стои като изгубена в тази мрачна и някак позната къща.

Да, позната. Високите заострени врати й бяха познати. Като че очите й се бяха спирали хиляди пъти на тях. Ели бе идвала тук. Майка й бе живяла и умряла тук. Колко отвъдна и далечна изглеждаше сега къщата от стъкло и дърво в далечната Калифорния. Защо бе чакала толкова дълго, за да се върне?

Беше предприела обиколка по мрачната блещукаща пътека на своята съдба. Какво бяха всичките й победи в миналото пред тази мистерия, която й се падаше по право в целия си мрачен блясък. Мистерия, която бе чакала тук всички тези години, за да я призове, и ето, тя най-после беше при нея.

Смарагдът лежеше тежко на меката коприна на блузата й. Пръстите й като че не можеха да се откъснат от него.

— Е, това ли искаше? — прошепна тя.

Зад нея, в коридора, долетя познат звук. Цялата къща го почувства, отрази го, както най-слабото докосване на струна отеква в корпуса на пианото. И ето, пак се чу. Тихо, но се чу. Там имаше някой.

Сърцето й биеше почти болезнено. Тя стоеше безпомощна, навела глава, сякаш задрямала. Обърна се и вдигна очи. Само на няколко стъпки от нея стоеше някаква смътна, трудно различима фигура на висок мъж.

Изведнъж сякаш всички тихи звуци на нощта заглъхнаха напълно и я оставиха в пустота. Тя се опитваше да различи обгърнатата от мрак неясна фигура. Очите ли я лъжеха, или това беше лице? Като че две тъмни очи се взираха в нея, и все пак не можеше да различи контурите на главата. Може би все пак зърна бялата извивка на твърда якичка.

— Не си играй с мен — прошепна тя. И отново цялата къща отрази гласа й с неясно проскърцване и въздишки. А после като по чудо фигурата стана по-светла, като че магически се втвърдяваше. Но в мига, в който Роуан въздъхна силно, тя отново започна да чезне.

— Не, не си отивай! — замоли тя, вече се съмняваше дали изобщо е видяла нещо.

И докато се взираше объркано и отчаяно в играта на светлината и сенките, някакъв тъмен силует внезапно се появи на мътното сияние, струящо от предната врата. Приближаваше се през облаците прах. Стъпките му бяха тежки, чуваха се ясно. Да, тя видя широки рамене, черна къдрава коса.

— Роуан? Ти ли си, Роуан?

Плътен глас, познат глас, човешки глас.

— О, Майкъл — изстена тя, собственият й глас беше тих и продран. Хвърли се към очакващата я прегръдка. — Майкъл… Благодаря ти, Боже!

Двайсет и девет

Тя седеше тихо, прегърбена до голямата маса, жертва на ужасите в тази мрачна къща. „Е, превърнах се в една от онези жени, които просто се отпускат в прегръдките на някой мъж и оставят той да се погрижи за всичко.“

Но беше прекрасно да гледа Майкъл в действие. Той се обади на Райън Мейфеър, в полицията и в „Лониган и синове“. Говореше езика на униформените мъже, които започнаха да пристигат в къщата. Дори и да бяха забелязали черните му ръкавици, никой не ги спомена, защото той говореше твърде бързо, обясняваше всичко, за да предотврати всякакви недоразумения.

— Ето, тя седи там. Няма никаква представа кой е онзи мъж на тавана. Старицатане й е казала. Сега е в шок. Карлота е умряла пред очите й, на верандата. Трупът е на тавана от доста време, но ви моля да не пипате нищо друго в стаята, ако може само да отнесете останките. Тя не по-малко от вас иска да разбере кой е този човек.

— А, ето, идва Райън Мейфеър. Райън, Роуан е там. В ужасно състояние е. Преди да умре, Карлота й показала труп на тавана.

— Труп ли? Какво говорите?

— Трябва да го изнесат. Дали ще може вие или Пиърс да се качите горе, за да се погрижите да не пипат другите неща, записите и прочие? Роуан е ей там. Напълно изтощена е. Може би на сутринта ще е в състояние да говори.

Пиърс веднага се зае с мисията. Старото стълбище закънтя от стъпките на много хора.

Райън и Майкъл разговаряха шепнешком. В коридора се разнесе цигарен дим. Райън влезе в трапезарията и прошепна на Роуан:

— Утре ще ти се обадя в хотела. Сигурна ли си, че не искаш да дойдеш с нас в Метаир.

— Трябва да съм наблизо — отвърна тя. — Искам да намина пак сутринта.

— Твоят приятел от Калифорния е прекрасен човек, местен е.

— Да, така е.

Майкъл се прояви като защитник дори на старата Еужения. Той сложи ръка на рамото й и я поведе да види „старата госпожица Карлота“, преди Лониган да свали тялото от стола. Горката Еужения плачеше беззвучно.

— Скъпа, искаш ли да се обадя на някой да дойде да те вземе? — попита Майкъл. — Сигурно не бива да оставаш сама тази нощ. Кажи ми какво искаш да направя. Мога да доведа някой тук, да остане с теб.

А с Лониган, стария си приятел, се държеше съвсем свойски. Всякакъв калифорнийски акцент бе изчезнал от речта му. Сега говореше точно като Джери, като Рита, която бе дошла с мъжа си в „камионетката“. Били стари приятели, Джери пиел бира с бащата на Майкъл на предните стълби на къщата им преди трийсет и пет години, а Рита излизала два пъти с Майкъл по време на Дните на Елвис Пресли. Тя дори го прегърна и възкликна: „Майкъл Къри!“.

Роуан тръгна бавно към предната врата. Сега всичко тънеше в светлина. Пиърс говореше по телефона в библиотеката. Още не беше видяла библиотеката. Слаба електрическа светлина озаряваше стари кожени мебели и китайски килим.

— Е, Майк… — започна Лониган. — Трябва да кажеш на доктор Мейфеър, че тази жена беше на деветдесет и живееше единствено заради Деидре. Искам да кажа, че всички знаехме, че е само въпрос на време Деидре да си иде. Тъй че доктор Мейфеър не бива да се обвинява за случилото се тази нощ. Все пак, Майк, тя е лекар, а не чудотворец.

„Не, не съм“, помисли си Роуан.

— Майк Къри? Не си ли момчето на Тим Къри? — попита един униформен полицай. — Казаха, че си бил ти. По дяволите, бащите ни бяха трети братовчеди, знаеш ли? О, да, татко познаваше баща ти много добре, често пиеха по бира в „Корона“.

Най-сетне мъртвецът от тавана беше отнесен, опакован и овързан. Малкото сухо тяло на старицата бе положено на меката бяла носилка, за да бъде откарано с камионетката на погребалния агент — и да легне на същата маса за балсамиране, на която бе лежала Деидре ден по-рано.

— Не, никакво поклонение, никаква церемония — каза Райън. Самата тя му го казала предния ден. На Лониган също. — През седмицата ще отслужим панихида. Нали ще си още тук?

„Къде ще ходя? Защо? Това вече е моят дом. Аз съм вещица. Аз съм убийца. И този път го направих умишлено.“

— … знам колко ужасно е било за теб.

Докато се връщаше към трапезарията, чу Пиърс до вратата на библиотеката:

— Тя няма намерение да остава тук тази нощ, нали?

— Не, ще се върнем в хотела — отвърна Майкъл.

— Просто не бива да остава сама тук. Тази къща действа доста разстройващо. Може да изнерви всеки. Ще ме помислиш ли за откачен, ако ти кажа, че преди малко, когато влизах в библиотеката, над камината имаше портрет на някакъв мъж, а сега е просто огледало?

— Пиърс! — сопна му се Райън.

— Съжалявам, татко, но…

— Хайде, стига, синко.

— Вярвам ти — отвърна Майкъл със смях. — Аз ще бъда с нея.

— Роуан? — Райън се приближи внимателно до нея — всички я мислеха за жертва, за опечалена, когато всъщност тя беше убийцата. Съвсем по Агата Кристи. Но тогава вероятно оръжието на убийството щеше да е някой свещник.

— Да, Райън.

Той седна до масата, като много внимаваше да не докосне прашната й повърхност с ръкава на великолепно скроеното си сако. Траурно сако. Светлината падна върху аристократичното му лице и върху студените му сини очи, по-светли от тези на Майкъл.

— Знаеш, че тази къща е твоя.

— Тя ми каза.

Младият Пиърс стоеше уважително на прага.

— Е, има и още нещо — продължи Райън.

— Какво — залог, ипотека?

Той поклати глава.

— Не, не мисля, че ще ти се наложи да се притесняваш за подобни неща. Въпросът е там, че когато пожелаеш, можеш да дойдеш в кантората в центъра, за да обсъдим нещата.

— Мили боже, това смарагдът ли е? — възкликна Пиърс. Взираше се в кутийката за бижута. — А тук е пълно с чужди хора.

Баща му го изгледа търпеливо.

— Никой няма да открадне този смарагд, синко — каза той с въздишка и погледна тревожно към Роуан. После взе кутията и я загледа, все едно не знаеше какво да прави с нея.

— Какво има? — попита Роуан.

— Тя каза ли ти за смарагда?

— А на теб какво са ти казвали? — попита тихо и спокойно тя.

— Разни истории — отвърна той с пресилена усмивка. Остави кутията пред нея, потупа капака и се изправи.

— А кой е мъжът на тавана, знаят ли? — попита тя.

— Скоро ще разберат. В него има паспорт и други документи.

— Къде е Майкъл?

— Тук съм, скъпа, тук съм. Искаш ли да останеш сама? — В тъмното ръцете му в черни ръкавици бяха почти невидими.

— Уморена съм, не може ли да се прибираме? Райън, ще ти се обадя утре.

— Когато пожелаеш.

Райън се поколеба на прага. Погледна към Майкъл и той се обърна да излезе. Роуан обаче посегна и го хвана за ръката.

— Роуан, чуй ме — каза Райън. — Не знам какво ти е наговорила леля Карл, не знам и откъде се е взел онзи труп на тавана, нито какво ти е разказала за завещанието. Но трябва да разчистиш тази стара къща, да изгориш всичкия боклук, да пуснеш хора тук, може би Майкъл ще ти помогне. Изхвърли всичко, онези стари книги, бурканите. Трябва да пуснеш въздух в тази къща. Не е нужно да бродиш из нея и да се взираш във всяка прашинка и грозна вещ. Това е наследство, а не проклятие. Поне не бива да бъде.

— Зная — рече тя.

Дочу се шум от предната врата.

Двама млади чернокожи мъже бяха дошли, за да приберат баба Еужения, и сега стояха в коридора. Майкъл се качи горе да й помогне. Райън и Пиърс се наведоха да целунат Роуан по бузата. Изведнъж й хрумна, че сякаш целуваха мъртвец. После реши, че е точно обратното — те целуваха мъртвите така, както целуваха и живите.

Топло ръкостискане и усмивка за сбогом от Пиърс. Утре ще се чуем за обяд, ще поговорим и прочие.

Чу се адското скърцане на спускащия се асансьор. По филмите хората наистина слизаха с асансьори в ада.

— Нали имаш ключ, Еужения. Утре можеш да дойдеш, както винаги, ако ти трябва нещо. А сега, скъпа, трябват ли ти пари.

— Не, мистър Майк, платено ми е. Благодаря.

— Благодаря, мистър Къри — каза по-младият от внуците й с глас на образован човек.

Възрастният полицай отново дойде. Сигурно бе в самото начало на коридора, защото тя едва го чуваше.

— Да, Таунсенд.

— … паспорт, портфейл, всичко беше в ризата.

Затвори се врата. Тъмнина. Тишина.

Майкъл се връща по коридора.

Сега сме само двамата, къщата е празна.

Той стоеше на прага на трапезарията и я гледаше.

Тишина. Той извади цигара от джоба си и натъпка пакета обратно. Сигурно не беше лесно с ръкавици, но те като че не му пречеха особено.

— Та какво каза? — попита той. — Да вземем да се махнем оттук тази вечер. — Потупа циферблата на часовника си с цигарата. Пламък на кибритена клечка, светлина озари сините му очи, когато той погледна нагоре към картините.

Сини очи. Възможно ли бе черната му коса да е пораснала толкова много за тъй кратко време? Дали влагата във въздуха я бе направила така плътна и къдрава?

Тишината кънтеше в ушите й. Всички си бяха тръгнали.

Сега всичко бе пусто и уязвимо от нейното докосване. Всички тези чекмеджета, шкафове, килери, буркани, кутии. И все пак мисълта да ги отвори я отвращаваше. Те не бяха нейни, а на старата жена. Усойни, спарени, ужасни, като самата нея. Роуан нямаше сили нито да помръдне, нито да се изкачи отново по онези стълби, и изобщо да види каквото и да било.

— Значи се е казвал Таунсенд? — попита тя.

— Да. Стюарт Таунсенд.

— Кой е, имат ли представа?

Майкъл се замисли, махна малко парченце тютюн от устната си и пристъпи от крак на крак. „О, страхотен е — помисли си тя. — Какво парче. Ужасно секси, направо еротичен.“

— Аз знам кой е бил — рече той с въздишка. — Помниш ли Аарън Лайтнър? Той знае всичко за него.

— За какво говориш?

— Тук ли искаш да говорим? — Очите му отново пробягаха по тавана, като радари. — Отвън чака колата на Аарън. Можем да се върнем в хотела или пък да идем някъде в центъра.

Погледът му се зарея с възхита към гипсовите орнаменти около полилея. Като че беше гузен, задето се захласва по тях насред такава ужасна ситуация. Но не биваше да се притеснява от нея.

— Значи това е къщата, нали? — попита тя. — Къщата, за която ми разказа в Калифорния.

Очите му се заковаха на нея.

— Да, това е. — Усмихна се тъжно и поклати глава. — Точно тя е. — Изтръска пепелта в шепата си и тръгна бавно към камината. Тежката му походка, всяко негово движение, бяха страхотно еротични. Тя го гледа как изтърси пепелта в празната камина — невидими прашинки, които вероятно нямаше да направят стария под по-мръсен.

— Какво искаш да кажеш, откъде Лайтнър ще знае за този мъж?

Той като че се почувства неудобно. Изглеждаше ужасно секси и ужасно смутен. Дръпна още веднъж от цигарата и се огледа наоколо, мислеше.

— Лайтнър е член на една организация — каза най-после. Зарови в джоба на ризата си и извади малка картичка. Остави я на масата. — Наричат я орден. Като религиозен орден, само дето не е религиозен. Казва се Таламаска.

— Да не са някакви магьосници-любители?

— Не.

— Защото така каза старицата.

— Е, не са. Вярват в магиите, но не ги практикуват.

— Тя наговори доста лъжи. Каза и доста истини, но кошмарно преплетени с омраза, отрова, злоба и ужасни, ужасни лъжи. — Потрепери. — Ту ми е горещо, ту — студено. И преди съм виждала тази картичка. Той ми даде една в Калифорния. Каза ли ти? С него се срещнахме там.

Майкъл кимна смутено.

— Да, знам, на гроба на Ели.

— Боже, как е възможно? Ти си приятел на Лайтнър, а той знае всичко за онзи мъж на тавана. Майкъл, уморена съм. Имам чувството, че всеки момент ще закрещя и няма да мога да спра. Имам чувството, че ако не ми обясниш… — Тя замълча и се втренчи невиждащо в масата. — Не знам какво говоря.

— Този мъж, Таунсенд — започна Майкъл неспокойно, — е член на същия орден. Дошъл е тук през 1929 година, за да осъществи контакт със семейство Мейфеър.

— Защо?

— Те наблюдават това семейство от триста години, описват историята му. Сигурно ще ти е трудно да разбереш всичко това…

— И по някакво съвпадение този човек е твой приятел?

— Не. Чакай малко. Няма никакво съвпадение. Срещнах го пред тази къща в нощта, когато пристигнах. Аз също съм го виждал в Сан Франциско, помниш ли, когато дойде да ме вземеш от дома ми. И двамата го помислихме за репортер. Никога не бях говорил с него.

— Помня.

— А после той беше тук, пред тази къща. Аз бях пиян, напих се още в самолета. Помня, че ти обещах да не го правя, но все пак се напих. Дойдох тук и видях… видях онзи мъж в градината. Само дето не беше истински. Мислех, че е, но после осъзнах, че не е истински. Виждам го още от дете. Виждах го всеки път, щом минех покрай тази къща. Казвал съм ти за него, помниш ли? Е, просто се опитвам да ти обясня… че той не е реален.

— Зная — рече Роуан. — И аз го видях. — Сякаш я разтърси електричество. — Но продължавай. Ще ти разкажа после.

Но той не продължи. Гледаше я с тревога. Беше притеснен, развълнуван. Беше се облегнал на полицата над камината и се взираше в нея. Светлината от коридора осветяваше едната страна на лицето му. Очите му се стрелнаха по масата, после се върнаха на нея. Роуан виждаше, че той отчаяно се опитва да я защити, и това събуди в душата й огромна нежност. Знаеше, че се страхува да не я нарани.

— Разкажи ми всичко — настоя тя. — Не разбираш ли, станаха ужасни неща и мога да ги разкажа единствено на теб. Затова ми кажи твоята история, така ще улесниш нещата за мен. Защото аз не знам как да ти обясня появата на онзи мъж. Видях го, след като ти си отиде, на верандата в Тибурон. Видях го в същата минута, в която майка ми е умряла в Ню Орлиънс. А тогава аз не знаех, че тя умира. Не знаех нищо за нея.

Той кимна. Но все още изглеждаше объркан, затруднен.

— Ако на теб не мога да се доверя, на кого? Какво се опитваш да скриеш? Просто ми кажи. Кажи ми защо този Аарън Лайтнър беше така мил с мен днес на погребението, когато теб те нямаше? Искам да знам кой е той и как сте се запознали. Нима нямам право?

— Виж, скъпа, можеш да ми се довериш. Не ми се ядосвай, моля те.

— О, не се притеснявай, трябва ми нещо повече от любовна свада, за да пръсна нечия сънна артерия.

— Роуан, не исках…

— Знам, знам! — прошепна тя. — Но ти си наясно, че аз убих тази старица, нали?

Той поклати глава и й направи знак да замълчи.

— Знаеш, че бях аз. — Вдигна очи към него. — Ти си единственият, който знае. — И тогава в ума й се зароди ужасно подозрение. — Разказа ли на Лайтнър онова, което ти споделих? На какво съм способна.

— Не — рече той и поклати глава, молеше за нейното доверие. — Но той знае.

— Какво знае?

Майкъл не отговори. Сви леко рамене и извади още една цигара. Втренчен в една точка, явно замислен, той извади машинално кибрита, без дори да го забелязва, драсна с красив мъжки жест клечката, затвори кутийката и поднесе пламъчето към цигарата.

— Не зная откъде да започна — каза той. — Може би от началото. — Издиша дима, все така подпрял лакът на полицата на камината. — Обичам те. Наистина. Не знам как се случи всичко това. Имам много подозрения, изплашен съм. Но те обичам. Ако това е било предопределено, значи с мен е свършено. Защото не мога да приема, че има предопределени неща. И все пак няма да се откажа от тази любов. Не ми пука какво ще се случи. Чу ли?

Тя кимна.

— Трябва да ми кажеш всичко за онези хора — настоя Роуан. А после добави без думи: „Знаеш ли колко много те обичам и как те желая?“.

Обърна се настрани, за да го вижда по-добре. Потърка леко ръце и качи тока на едната си обувка на подпората на стола. Гледаше устните му, извивката на колана, ризата, изпъната на плещите. Не можеше да спре да го желае. Най-добре беше да го направят. О, да, хайде, изяж сладоледа, за да спреш да мислиш за него. И после можеш да ми кажеш всичко, както и аз на теб. За мъжа в самолета. И за въпроса на старицата. Дали е бил по-добър от смъртен мъж?

Лицето му притъмня. Обичаше я. Да. Този мъж, най-прекрасният мъж, когото бе познавала, докосвала и искала. Какво ли щеше да бъде всичко това без него?

— Майкъл, моля те, говори направо.

— Да, добре. Но не ме прекъсвай. Просто слушай.

Той взе един от столовете покрай стената, обърна го с облегалката към нея, възседна го като каубой и скръсти ръце на ръба на облегалката. Секси.

— През последните два дни — започна той — бях в една къща на шейсет мили оттук и четях историята на семейство Мейфеър, написана от онези хора.

— От Таламаска?

Той кимна.

— Нека ти обясня. Преди триста години е живял един мъж на име Петир ван Абел. Баща му бил известен хирург в Лайденския университет в Холандия. Все още съществуват книгите, написани от него. Казвал се е Ян ван Абел.

— Знам кой е, той е анатом.

Майкъл се усмихна и поклати глава.

— И е твой предшественик, скъпа. Ти приличаш на неговия син. Или поне така твърди Аарън. Та след смъртта на Ян ван Абел Петир останал сираче и бил приет в Таламаска. Можел да чете мисли, да вижда призраци. Въобще бил онова, което хората тогава наричали вещица. Таламаска му дала убежище. Той започнал да работи за ордена и част от работата му била да спасява хора, обвинени в магьосничество. А ако те наистина притежавали психични дарби, като твоята и неговата, им помагал да стигнат до метрополията на ордена в Амстердам.

Та този Петир ван Абел заминал за Шотландия, за да се опита да спаси някаква вещица на име Сузан Мейфеър. Пристигнал твърде късно и единственото, което могъл да стори, било да отведе дъщеря й Дебора от града, където вероятно щели да изгорят и нея. Завел я в Холандия. Но преди това видял същия този мъж, този призрак. Дебора също го видяла и Петир заключил, че тя самата го кара да се появява, което се оказало точно така.

Дебора не останала в ордена. Накрая тя прелъстила Петир и родила от него дете на име Шарлот. Шарлот заминала за Новия свят и точно тя станала основоположница на семейство Мейфеър. След смъртта на Дебора във Франция, където я обвинили в магьосничество, тъмнокосият мъж, призракът, отишъл при Шарлот, която получила и същата тази смарагдова огърлица. Тя върви в комплект с призрака.

Всички Мейфеър са наследници на Шарлот. Във всяко поколение чак до днес поне една жена наследява силите на Сузан и Дебора, които, освен другото, включват и способността да виждат тъмнокосия мъж, призрака. Това са, както ги нарича Таламаска, вещиците Мейфеър.

Тя изсумтя, донякъде от учудване, донякъде от нервно изумление. Изправи се на стола и загледа как се променя изражението му, докато той се опитваше да подреди в главата си дългия разказ. Реши да не го прекъсва.

— Таламаска — продължи той, като подбираше внимателно думите си — е орден на изследователи и историци. Те са документирали стотици свидетелства за появи на тъмнокосия мъж около тази къща. Преди триста години в Сан Доминго Петир ван Абел отишъл да поговори с дъщеря си Шарлот, но духът го подлудил и накрая го убил.

Майкъл дръпна още веднъж от цигарата, очите му отново огледаха стаята, но този път като че виждаха нещо съвсем друго. Накрая се спряха на Роуан.

— Както казах, аз също съм виждал този мъж, още когато бях на шест. Виждах го всеки път, щом минех покрай къщата. И за разлика от мнозината, разпитвани от Таламаска през годините, съм го виждал и на други места. Но въпросът е, че онази нощ, когато дойдох тук след толкова години, го видях отново. И когато казах на Аарън, че го виждам от ей такъв и че точно ти си ме спасила, той ми показа досието, което Таламаска е събрала за вещиците Мейфеър.

— Значи не е знаел, че аз те извадих от океана?

Майкъл поклати глава.

— Не, беше дошъл в Сан Франциско заради ръцете ми. Това е от тяхната област. Интересуват се от хора със свръхестествени способности. Просто рутинна работа. Опитал се да се свърже с мен така, както Петир ван Абел навремето се опитвал да предотврати смъртта на Сузан Мейфеър. А после видял как ме взимаш от къщи и знаеш ли какво си е помислил? Че си ме наела да дойда тук. Решил е, че си ме наела като екстрасенс, за да разкрия тайните на твоето минало.

Дръпна за последно от цигарата и я хвърли в камината.

— Е, поне отначало мислеше така. Докато не му казах, че всъщност си дошла да видиш мен, че никога не си зървала тази къща, дори на картинка. Просто трябва да прочетеш онова досие. Но има и още нещо… мисля, че има още нещо, свързано с мен.

— Виденията.

— Точно така. — Той се усмихна, лицето му беше красиво, топло. — Точно така! Помниш ли, казах ти, че съм видял една жена с бижу…

— И смяташ, че това е смарагдът.

— Не зная, Роуан. И все пак съм сигурен, абсолютно сигурен, че жената е Дебора Мейфеър. Тя носеше този смарагд на врата си, тя ме изпрати тук с някаква цел.

— Да се пребориш с призрака?

Той поклати глава.

— По-сложно е. Затова трябва да прочетеш досието. Не бива да се чувстваш засегната от неговото съществуване. Просто трябва да го прочетеш.

— И какво се опитва да постигне Таламаска с всичко това? — попита тя.

— Нищо — отвърна Майкъл. — Просто да знае. Да, искат да знаят. Искат да разберат. Те са нещо като детективи на свръхестественото.

— И червиви с пари, предполагам.

— Да, точно така, червиви с пари.

— Шегуваш ли се?

— Не, имат много пари, също като теб. Те са богати, както е богата Католическата църква. Като Ватикана. Виж, това няма нищо общо, те не искат нищо от теб…

— Добре, вярвам ти. Само че ти си наивен, Майкъл. Много наивен. Да знаеш.

— Защо, за бога, говориш така! Господи, защо реши, че съм наивен! Казваш го за втори път, и това направо ме подлудява!

— Ами такъв си. Наистина. Добре, кажи сега, все още ли вярваш, че хората от виденията ти са добри? Че са някакви по-висши същества?

— Да, вярвам.

— Онази чернокоса жена, онази вещица, както я наричаш, със смарагда, и тя ли е добра… Значи не тя е причинила падането от скалата…

— Роуан, никой не може да създаде такава верига от уж случайни събития! Знам само, че…

— Значи си видял призрака още на шест години? Е, нека тогава ти кажа нещо, Майкъл, този призрак не е от добрите. А ти си го видял и тук преди две вечери? Онази чернокоса жена също не е добра.

— Твърде рано е да правиш подобни заключения.

— Добре. Както кажеш. Не искам да те вбесявам. Не искам да те ядосвам дори за секунда. Толкова се радвам, че си тук, нямаш представа колко се радвам, че си тук, че си с мен в тази къща. Сигурно разбираш, че ти си… о, не мога да обясня, просто се радвам, че не съм сама. И искам да си с мен, това е.

— Зная, разбирам. Най-важното е, че съм с теб и ти не си сама.

— Но не бързай да си правиш изводи. Тук има ужасяващо зло. Чувствам го, също като злото в мен. Не, не казвай нищо. Просто ме изслушай. Тук има нещо много лошо, което може да изригне и да нарани доста хора. Повече, отколкото ги е наранявало в миналото. А ти си като някакъв безразсъден рицар на бял кон, който просто препуска по моста от крепостта…

— Роуан, не е така.

— Е, добре. Не те са те удавили. И това че познаваш всички тези хора тук — и Джери Лониган, и Рита Мей — няма нищо общо.

— Не, има, но въпросът е какво? Просто не бива да правим прибързани заключения.

Тя се обърна към масата, облакъти се на нея и хвана главата си с две ръце. Нямаше представа колко е часът. Нощта изглеждаше по-тиха отпреди; от време на време нещо в къщата проскърцваше. Но те бяха сами. Напълно сами.

— Знаеш ли — започна Роуан, — мислех за онази старица и нещо като облак от зло се спусна над мен. Когато стоях до нея, усещах злото. А тя се смяташе за добра. Мислеше, че се е борила с този демон. Всичко е толкова объркано, толкова неясно.

— Тя е убила Таунсенд — каза Майкъл.

Роуан се обърна и го погледна.

— Сигурен ли си?

— Да, докоснах го. Докоснах костта. Тя го е направила. Увила го е с онази черга. Може да е бил упоен, не знам. Но е умрял в чергата. Прогризал е дупка в нея.

— Господи! — Роуан затвори очи, а въображението й представяше отвратителни, живи подробности.

— А през цялото време в къщата е имало хора, които не са го чули. Не са знаели, че той умира там горе, а и да са знаели, не са направили нищо.

— Но защо го е убила?!

— Защото ни мрази. Искам да кажа, че мрази Таламаска.

— А защо каза „ни мрази“.

— Просто грешка на езика, но явно никак не е случайна. Чувствам се като част от тях. Те донякъде ме поканиха да се присъединя към ордена. Приеха ме в тяхното лоно. Но може би исках да кажа, че е мразела всички външни хора, които са знаели нещо. Все още съществува опасност. Дори за Аарън. Ти ме попита какво печели Таламаска от всичко това. Нищо. И дори може да загуби още един свой член.

— Обясни ми.

— На връщане от погребението, когато е идвал да ме вземе, Аарън видял някакъв мъж на пътя. Завил рязко, колата се преобърнала два пъти и той едва успял да се измъкне, преди тя да се взриви. Бил е призракът. Знам го. И той го знае. Какъвто и да е големият му план, явно Аарън вече е изиграл ролята си в него.

— Ранен ли е?

Майкъл поклати глава.

— Знаел е какво става. Но не е имал шанс да го избегне. Ами ако не е било привидение и блъснел истински човек. Просто не е имал шанс. Бил е с колан. Мисля, че си е ударил доста зле главата.

— Закарали ли са го в болница?

— Да, докторе. Той е добре. Затова се забавих толкова. Аарън не искаше да идвам. Искаше ти да идеш при тях, в къщата извън града, и да прочетеш досието. Но аз все пак дойдох. Знаех, че това привидение няма да ме убие. Още не съм изпълнил ролята си.

— Ролята, предначертана ти от хората във виденията.

— Не. Той има свои цели, различни от техните. Те не са съмишленици. Те са врагове.

— Какво ще стане, ако се опиташ да избягаш в Тибет, например? — попита тя.

— А ти ще дойдеш ли с мен?

— Ако дойда, няма да избягаш от нищо. Но все пак, ако заминеш някъде?

— Не зная. Не съм мислил за това и нямам намерение да мисля. Те искат да се преборя с него, да се преборя с малката схемичка, която разиграва от толкова време. Сигурен съм.

— Те искат да прекъснеш веригата — рече тя. — Старицата ми каза точно това: „Прекъсни веригата“. Имаше предвид завещанието, което е тръгнало още от Шарлот, предполагам. Въпреки че тя едва ли говореше точно за нея. Каза, че самата тя се опитала, а аз съм можела да го направя.

— Да, така изглежда. Но трябва да има и още нещо, нещо, свързано с него, с това, че ми се явява от толкова години.

— Добре, чуй ме. Ще прочета досието до последната дума. Но аз също видях това създание. И то не се появява просто така, а влияе на случващото се.

— Кога го видя?

— В нощта, когато е умряла майка ми, в часа на смъртта й. Опитах се да ти се обадя. Звънях в хотела, но теб те нямаше. Бях много уплашена. Но самото му явяване не е най-важното. Важно е какво стана после. Той успя да развълнува водата около къщата, накара я да се завихри така, че къщата се разклати на пилоните си. Онази нощ нямаше никаква буря в залива Ричардсън или в Сан Франциско, нито земетресение, или каквато и да била естествена причина за това. Има и още нещо. Следващият път той ме докосваше.

— Кога стана това?

— В самолета. Мислех, че сънувам. Но не сънувах. След това бях претрита, сякаш съм била с много надарен мъж.

— Искаш да кажеш, че…?

— Мислех, че спя, но… Виж, важното е, че това същество не е само привидение. То е обвързано с физическия свят по някакъв много особено начин. Опитвам се да разбера как.

— Е, явно подхождаш доста научно. Мога ли да попитам дали неговото докосване събуди у теб нещо повече от научно любопитство?

— Естествено. Беше приятно, защото бях почти заспала. Но когато се събудих, се чувствах като изнасилена. Мразех се.

— Браво, просто прекрасно! — възкликна Майкъл. — Виж, ти имаш силата да го спреш, да не му позволяваш да ти причинява подобно нещо.

— Зная. Вече съм наясно за какво става дума и ще внимавам. Но ако някой ми беше казал вчера, че някакво невидимо същество може да прави секс с мен в самолета за Ню Орлиънс, нямаше да съм по-подготвена, защото нямаше да повярвам. Ние знаем, че той не е искал да ме нарани. И сме почти сигурни, че не е искал да нарани и теб. Не бива да забравяме обаче, че изгаря от желание да нарани онези, които се набъркват в плановете му, като например твоя приятел Аарън.

— Точно така — отвърна Майкъл.

— Изглеждаш уморен, искаш ли да се върнем в хотела, за да си легнеш? — попита тя. — Да идем, а?

Той не отговори. Просто седеше на стола и потриваше врата си.

— Не си ми казала още нещо.

— Какво?

— Аз също не го казах.

— Е, кажи го тогава — настоя тя тихо, търпеливо.

— Не искаш ли да говориш с него? Не искаш ли сама да го попиташ кой е и какво представлява? Не мислиш ли, че с теб ще е по-искрен, отколкото с когото и да е друг? Ти може да не искаш, но аз искам да говоря с него. Искам да знам защо ми се яви, когато бях още дете. Искам да знам, защо се приближи толкова до мен онази нощ. Можех да го докосна, пипнах обувката му. Исках да разбера какво представлява. Каквото и да говори Аарън, аз знам, че съм достатъчно умен, за да се справя с това същество, да говоря с него и може би то очаква точно това от онези, на които се явява. Може би разчита на това. Е, ако нямаш такова желание, значи си по-умна и по-силна от мен. Никога не съм говорил с призрак, или каквото там е. И да ти кажа, не бих пропуснал тази възможност, като се има предвид какво научих и какво е сторило с Аарън.

Тя кимна.

— Да, така е. И може би той наистина разчита на това, на суетата на някой от нас, които предпочитат да вървят по други пътища. Но има още нещо между мен и него. Той ме докосваше, а след това се чувствах изнасилена. Това никак не ми хареса.

Замълчаха. Той я гледаше, струваше му се, че тя чува как се въртят колелата в главата му.

Изправи се и посегна към кутийката на смарагда, плъзна я по гладката повърхност на масата, отвори я и разгледа камъка.

— Хайде, давай, докосни го — прошепна тя.

— Не прилича на скицата, която му направих — прошепна той. — Не можех да си го спомня, но си го представях. — Поклати глава. Като че щеше да затвори кутията, но после свали ръкавицата си и докосна камъка.

Тя зачака притихнала. Но по лицето му разбираше, че е разочарован и разтревожен. Той въздъхна и затвори кутията, а тя не го попита нищо.

— Видях само теб — рече той, — как го слагаш на врата си. Видях се да стоя пред теб. — Сложи си внимателно ръкавицата.

— Точно тогава дойде.

— Да, не съм забелязал, че си с него.

— Беше тъмно.

— Видях само теб.

— Какво значение има, свалих го и го сложих в кутията.

— Не зная.

— Не видя ли и нещо друго, когато го докосна?

Той поклати глава.

— Само, че ме обичаш — каза тихо след малко. — Наистина ме обичаш.

— Трябваше да докоснеш мен, за да разбереш това — отвърна тя.

Той се усмихна, но някак тъжно, объркано. Пъхна ръце в джобовете си, сякаш се опитваше да се отърве от тях, и наведе глава. Тя мълча доста време, чакаше. Мразеше да го гледа нещастен.

— Хайде, да вървим — каза накрая. — Това място ти влияе дори по-зле, отколкото на мен. Да се връщаме в хотела.

Той кимна.

— Искам чаша вода. Мислиш ли, че в тази къща може да се намери чаша вода? Направо ми е пресъхнала устата, горещо ми е.

— Не зная. Дори не знам дали тук има кухня. Може би имат кладенец с поцинкована кофа. Или пък магически извор.

Той се засмя тихо.

— Хайде, да намерим малко вода.

Тя стана и той я последва към задната врата на трапезарията. Зад нея имаше нещо като кухненски килер с мивка. Във високи шкафове със стъклени врати бяха наредени порцеланови сервизи. Майкъл мина бавно покрай тях. Като че се опитваше да измери дебелината на стените.

— Ела тук — каза той и влезе през следващата врата. Натисна някакъв стар черен бутон на стената. Над главите им блесна слаба замърсена крушка, на чиято светлина се разкри стая на две нива — горната част беше кухнята, а долната — малка стая за закуска с камина.

Дълга серия стъклени врати разкриваше избуялата трева на двора. Като че тук хорът на жабите беше по-силен, чуваше се по-ясно. Черният силует на някакво огромно дърво закриваше напълно гледката на север.

Самите стаи бяха много чисти и някак старомодно удобни.

Вграденият хладилник скриваше половината от вътрешната стена, вратата му бе голяма и тежка, като на хладилните камери в ресторантите.

— Не ми казвай, ако намериш вътре труп, не искам да знам — прошепна тя уморено.

— Не, само храна — усмихна се той — и ледена вода. — Извади чиста бутилка с вода. — Да ти кажа ли нещо за Юга. Винаги можеш да намериш бутилка ледена вода. — Той порови в един от шкафовете над мивката в ъгъла, извади две чаши с дясната си ръка и ги сложи на огледално чистия плот.

Студената вода беше прекрасна. Тогава Роуан отново си спомни за старицата. Това беше нейната къща, нейната чаша. Чаша, от която бе пила тя. Заля я отвращение и остави чашата в малката метална мивка.

Да, като в ресторант е, помисли си.

Явно кухнята е била обзаведена много отдавна, когато някой бе изхвърлил всички викториански вехтории, толкова популярни днес в Сан Франциско, за да ги замени с блестящите метални съоръжения.

— А сега какво, Майкъл? — попита Роуан.

Той се загледа в чашата в ръката си. После вдигна очи към нея и нежността в очите му отново сгря сърцето й.

— Ще се обичаме, Роуан. Ще се обичаме. Сигурен съм, че каквото и да значат онези видения, нашата любов не е част от плана.

Тя пристъпи към него и го прегърна през гърдите. Почувства как ръцете му се плъзват, топли и нежни, по гърба й към врата и косата. Прегръдката му беше възхитително плътна, той зарови лице в шията й и я целуна нежно по устните.

— Обичай ме, Роуан. Вярвай ми и ме обичай. — Прозвуча съкрушително искрен. След миг се отдръпна и като че някак потъна в себе си. После я хвана за ръката, поведе я бавно към френския прозорец, застана пред него и се загледа в мрака.

След малко го отвори. Нямаше ключалка. Може би всички прозорци в кухнята не се заключваха.

— Можем ли да излезем отвън? — попита той.

— Разбира се, защо ме питаш?

Погледна я, сякаш искаше да я целуне, но не го направи. И тогава тя го целуна. Дори само вкусът на устните му върна всичките предишни усещания. Сгуши се в него за миг, после го поведе навън.

Озоваха се на закрита веранда, доста по-малка от верандата, на която бе умряла старицата. После излязоха през още една врата с мрежа, съвсем обикновена, с пружина, която й позволяваше да се затръшне сама зад гърбовете им. Слязоха по дървени стъпала на плочите.

— Не е зле — каза Майкъл. — Ремонтирано е.

— А какво ще кажеш за самата къща? Може ли да бъде спасена?

— Тази къща? — Той се усмихна и поклати глава. Сините му очи искряха красиво, когато я погледна, а после изви глава към тясната открита веранда горе. — Скъпа, тази къща е прекрасна, просто прекрасна. Ще си стои тук, когато нас с теб вече няма да ни има. Никога не съм влизал в подобна сграда. Дори през всичките години в Сан Франциско. Утре ще се върнем и ще ти я покажа на слънчева светлина. Ще видиш колко дебели са стените, ако искаш, дори ще ти покажа гредите долу. — Замълча, като че засрамен от възторга си. Завладя го нещастието, което тормозеше Роуан след смъртта на старицата.

Ами Деидре, имаше още толкова загадки около Деидре. Майкъл й бе разказал доста от историята и все пак тъмата не се бе вдигнала съвсем… Всъщност беше по-добре да го гледа как се възхищава на стените, как опипва с поглед рамките на вратите, первазите на прозорците и стъпалата.

— Харесва ти, нали?

— О, обичам тази къща от дете — каза той. — Обичах я и когато я видях отново преди два дни. Обичам я и сега, въпреки че знам какво се е случило в нея, онзи труп на тавана. Обичам я, защото това е твоята къща. И защото… е красива, без значение кой какво е правил в нея. Била е красива още когато са я построили. И ще бъде красива дори след сто години.

Той я прегърна и тя се облегна на него и се сгуши. Пак целуна косата й, облечените му в ръкавицата пръсти докоснаха бузата й. Тя искаше да махне ръкавиците, но не каза нищо.

— Знаеш ли, смешно е — рече той. — В Калифорния съм ремонтирал много къщи. Обичах ги всичките, но нито една не ми е внушавала усещане за безсмъртие. Никога не са ме карали да се чувствам малък. Тази къща ме кара да се чувствам точно така, защото ще си стои тук, когато мен вече няма да ме има.

Обърнаха се и навлязоха в градината. Откриха плочите на някаква пътека сред бурените и поеха по нея. Банановите дървета растяха толкова нагъсто, че огромните, подобни на остриета листа шибаха лицата им.

Храсталаците вече бяха закрили светлината от кухнята. Двамата се изкачиха по няколко каменни стъпала. Беше тъмно, като в гора.

Почувстваха някаква миризма на блато и Роуан осъзна, че точно пред тях има дълъг басейн, пълен с вода. Стояха на каменния ръб над обширната черна повърхност. Басейнът беше така обрасъл с бурени, че водата се виждаше само в пролуките между тях. Водни лилии сияеха на слабата светлина на звездите. Жужаха невидими насекоми. Жаби пееха, някакви същества се стрелкаха и набраздяваха повърхността на водата дори дълбоко сред високите плевели. Чуваше се и някакво шуртене, като че басейнът се пълнеше от фонтани. Роуан се взря в мрака и видя тънките сияещи струи.

— Стела го е построила — каза Майкъл. — Преди повече от петдесет години. Замислен е като плувен басейн, но градината вече го е погълнала. Земята си го иска обратно.

Звучеше тъжен. Сякаш видяното потвърждаваше нещо, в което не бе искал да повярва. Произнесено от неговата уста, името на отдавна мъртвата жена порази Роуан, както когато Ели го бе изрекла през последните си дни: „Стела в ковчега“.

Той гледаше към предната част на къщата, тя проследи погледа му и видя високия фронтон на третия етаж с двата еднакви комина, които плуваха сред облаците. В квадратните прозорци се отразяваше сиянието на луната, или пък на звездите. Там, в онази стая бе умрял непознатият мъж, там Анта бе скочила през прозореца, за да се спаси от Карлота. Роуан проследи с очи целия път надолу, покрай верандите от ковано желязо към каменните плочи, на които се бе разцепил черепът на младата жена и меката тъкан на мозъка се бе пръснала, смесена с кръв.

Притисна се по-плътно до Майкъл. Сключи ръце зад гърба му и се облегна на гърдите му.

Гледаше право нагоре към бледото небе и пръснатите по него ярки звезди. И тогава споменът за старата жена се върна, като зъл дух, който не искаше да я остави на мира. Спомни си изражението на лицето на старицата в мига на смъртта й. Сети се за думите. За лицето на майка си в ковчега.

— Какво има, скъпа? — попита Майкъл. Тя усети как кънти гласът в гърдите му. Притисна лице към ризата му и отново затрепери. Ръцете му я притиснаха още по-силно, почти болезнено. Харесваше й.

Жабите пееха пронизителните си горски песни, някъде далече изкряска птица. Не беше за вярване, че улиците са толкова близо, че отвъд тези дървета живеят хора, че далечните миниатюрни светлинки, блещукащи през лъскавите листа, са светлините на къщи.

— Обичам те, Майкъл — прошепна Роуан. — Наистина те обичам.

Но все още не можеше да се отърси от присъствието на злото. То като че бе част от небето, от огромното дърво, надвиснало над тях, от блещукащата сред бурените вода. Не, то не беше част от което и да е място. То беше в нея, част от нея. И притиснала глава към гърдите на Майкъл, тя осъзна, че злото не идва само от спомена за старицата, за жестокостта и злобата й, а от усещането за някакво проклятие. Всички усилия на Ели бяха отишли напразно. Роуан знаеше за това проклятие от години. Може би през целия си живот бе осъзнавала, че я очаква някаква ужасна тъмна тайна, някаква огромна, ненаситна и многопластова тайна, която веднъж отворена, ще се разгръща вечно. Тя щеше да погълне целия свят и пластовете й постепенно щяха да закрият и последната светлинка на обикновения живот.

Този дълъг ден в благоуханния тропически град на старомодни обноски и ритуали просто бе първият от тези пластове. Дори тайните на старицата бяха само началото.

„Тази огромна мистерия черпеше силата си от същия извор, от който аз самата черпя силата си, и доброто и лошото, които накрая няма да могат да бъдат разделени.“

— Роуан, нека те изведа оттук — каза Майкъл. — Трябваше да си тръгнем по-рано. Аз съм виновен.

— Не, няма значение — прошепна тя. — Тук ми харесва. За мен няма значение къде ще ида, защо да не стоя тук. Толкова е тъмно, спокойно и красиво.

Отново я заля тежката миризма на онова цвете, цветето, което старицата бе нарекла нощен жасмин.

— Усещаш ли го, Майкъл? — Тя погледна към белите водни лилии, които сияеха в тъмното.

— Така ухаят летните нощи в Ню Орлиънс — отвърна той. — Когато се разхождаш сам, свиркаш си и биеш с пръчка по железните огради. — Обожаваше начина, по който гласът му вибрираше в гърдите. — Този аромат усещаш, когато се разхождаш по улиците.

Погледна надолу към нея, опитваше се да различи чертите й в тъмното.

— Роуан, каквото и да стане, не се отказвай от тази къща. Дори да се наложи да се махнеш от нея и да не я видиш никога вече, дори и да я мразиш. Не се отказвай от нея. Не позволявай да попадне в ръцете на човек, който няма да я обича. Толкова е красива. Тя ще преживее всичко това, също като нас.

Роуан не отговори. Не призна ужасния си страх, че няма да оцелеят, че някак всичко, което й бе носило утешение, ще бъде изгубено. Спомни си пак лицето на старицата, горе, в стаята, където онзи мъж бе умрял преди толкова много години. Карлота й каза: „Имаш избор. Можеш да прекъснеш веригата!“. Тя се бе опитала посредством своите оръжия — омраза, нетърпимост, студенина. Опитваше се да предложи на Роуан нещо, което тя самата смяташе за чисто и непокварено. А в същата стая лежеше труп на мъж, задушавал се в чергата, докато в стаите долу животът бе продължавал.

— Да вървим, скъпа моя — каза Майкъл. — Да се връщаме в хотела. Настоявам. Нека легнем на голямото меко хотелско легло и да се гушнем.

— Ще повървим ли пеша? В тъмното.

— Добре, скъпа, щом искаш.

Нямаше нужда да заключват къщата. Оставиха лампите да светят зад прозорците с мръсни завеси. Слязоха по пътечката и минаха през ръждясалата порта.

Майкъл отключи колата и извади едно куфарче. Каза, че в него е цялата история, но трябвало да й обясни това-онова, преди тя да я прочете. Имало някои неща, които можели да я шокират, дори да я разстроят. Щели да поговорят утре на закуска. Обещал на Аарън, че няма да й даде историята, без да се опита да й обясни всичко за нейно добро. Аарън искал тя да разбере.

Роуан кимна. Не чувстваше недоверие към Аарън Лайтнър. Никой не можеше да я заблуди, Аарън Лайтнър нямаше нужда да го прави. Сега, когато си помисли за него, тя се сети как я бе подкрепял на погребението и я завладя тревожното усещане, че той също е твърде наивен като Майкъл. А наивността им се изразяваше в това, че и двамата не можеха да разберат злото у хората.

Беше много уморена. Умората идва, без значение на какво си станал свидетел или какво си изпитал. Не можеш да скърбиш непрестанно, ден след ден. И все пак, когато се обърна да погледне къщата, отново си помисли за Карлота — така студена, така малка, мъртва в люлеещия се стол. Нейната смърт никога нямаше да бъде разбрана и отмъстена.

„Ако не я бях убила, щях да я мразя с чиста съвест! Но сега изпитвам вина и хиляди съмнения за онова, което искаше да ми разкаже.“

Майкъл стоеше до нея и се взираше в предната врата. Тя го дръпна леко за ръкава.

— Не ти ли прилича на огромна ключалка? — попита Роуан.

Той кимна, но изглеждаше потънал в мисли.

— Да, така наричат тези врати, тип „ключалка“ — измърмори след малко. — Част от египетско-гръцко-италианската смесица, по която явно много са си падали, когато са строили къщата.

— Е, все пак са се справили добре — каза тя уморено. Искаше да му каже, че контурът на тази врата е издълбан над гробницата, но нямаше сили.

Вървяха бавно, завиха по Филип стрийт, а после по Притания и Джаксън авеню. Минаваха покрай прекрасни къщи в тъмното; покрай градински огради. После тръгнаха по Сейнт Чарлз авеню, покрай затворените магазини, барове и големите жилищни сгради, към хотела. Минаваха съвсем малко коли, трамваят се появи с тежко метално тракане на завоя. След миг и той изчезна от поглед, от прозорците му искреше силна жълтеникава светлина.

Правиха любов под душа. Докосваха се нетърпеливо и някак непохватно, допирът на кожените ръкавици до гърдите й и между краката й почти я подлуди. Къщата вече я нямаше; нямаше я и старицата и горката тъжна, красива Деидре. Само Майкъл, неговите твърди гърди, за които бе мечтала, неговият пенис в ръцете й, надигащ се от гнездото тъмни къдрави косми.

Преди години някаква идиотка в кампуса бе казала, че жените не смятат мъжките тела за красиви. Важно било какво правят мъжете. Но Роуан винаги бе обичала мъжете и заради онова, което правеха, и заради телата им. Обичаше това тяло, обичаше неговата твърдост, миниатюрните коприненомеки зърна, твърдия корем, члена му, който пое с уста. Обичаше да докосва силните бедра, меките косми по извивката на задника му. Копринени и твърди, такива бяха мъжете.

Той се опита да я вдигне, но тя искаше да свърши в устата й. Притисна се по-плътно към бедрата му. Нямаше да го пусне. Той свърши и стонът му й се стори по-прекрасен от всичко.

По-късно, когато вече бяха в леглото, топли и сухи, под приятния полъх от климатиците, Майкъл свали ръкавиците си и започнаха отново.

— Не мога да спра да те докосвам — каза той. — Не мога да устоя. Искам да те попитам какво е било с онова същество, но зная, че не бива. И все пак сякаш виждам лицето му, докато те пипа…

Роуан лежеше по гръб и го гледаше в тъмното. Обичаше да усеща тежестта му върху себе си, ръцете му почти скубеха косата й. Тя сви дясната си ръка в юмрук и потърка кокалчетата си по тъмната набола брада.

— Беше все едно мастурбираш — каза тихо, хвана лявата му ръка и я обърна така, че да целуне дланта. Той веднага се възбуди и членът му се втвърди до бедрото й. — Нямах усещането, че до мен има човек. Беше като допир между клетките на две тела.

— Ммм, много обичам тия клетки — измърка Майкъл в ухото й и я целуна грубо. Устата й се надигна да го посрещне, също толкова жадна, груба и изискваща.

Когато се събуди, беше четири. Време е да тръгвам за болницата. Не. Майкъл спеше дълбоко и не усети, когато го целуна нежно по бузата. Стана, облече плътния бял хавлиен халат, който висеше в гардероба, и тръгна тихо към всекидневната на апартамента. В стаята бе светло от лампите по булеварда.

Градът отвън изглеждаше опустял. Съвсем притихнал. Тя много обичаше утринните улици, когато имаш чувството, че можеш да слезеш и да започнеш да танцуваш като на сцена, защото в този час маркировката и светофарите не означават нищо.

Чувстваше се отпочинала и в безопасност. Къщата я чакаше, но тя чакаше от доста време.

От рецепцията й казаха, че още не се поднася кафе, но има съобщение за нея и господин Къри от господин Лайтнър — щял да се върне в хотела по-късно през деня, дотогава щял да бъде в къщата в провинцията. Тя си записа номера.

Влезе в малката кухня, откри джезве и сама си направи кафе. Излезе и внимателно затвори вратата на спалнята, както и тази към малкия коридор към всекидневната.

Къде ли беше досието за вещиците Мейфеър? Къде беше дянал Майкъл куфарчето?

Затършува из всекидневната. Претърси и малкия кабинет, дрешниците и дори кухнята. После прекоси тихо коридора и влезе в спалнята. Майкъл спеше.

Провери в дрешника. Дори в банята. Нищо.

Браво, Майкъл, но все пак ще го намеря. Тогава видя крайчеца на куфара. Беше пъхнат под стола.

Е, знам, че обещах, но после ще направя каквото ти казах, рече си. Издърпа куфарчето, спря, за да успокои тежкото си дишане, и излезе на пръсти в коридора. Затвори вратите и остави куфарчето на масичката за кафе под светлината на лампата.

Наля си кафе, взе си цигарите и седна на дивана. Погледна часовника. Четири и петнайсет. Много обичаше това време, ужасно го обичаше. Съвсем подходящо за четене. Това беше и любимото й време за шофиране към болницата. Винаги минаваше на червено в пълния утринен вакуум, а умът й бе изпълнен с мисли за операциите, които я чакаха. Но за четене беше още по-подходящо.

Отвори куфарчето и извади огромна купчина папки. На всяка от тях стоеше странният надпис: „Досие на вещиците Мейфеър“. Това я накара да се усмихне.

Беше толкова буквално.

— Наивни — прошепна тя. — Всички те са наивни. Мъжът на тавана вероятно също е бил наивен. А онази старица беше вещица до мозъка на костите си.

Поспря, дръпна от цигарата и се зачуди как така разбира всичко толкова добре и защо е сигурна, че те — Аарън и Майкъл — не го разбират.

Това убеждение не я напускаше.

Прехвърли бързо папките и горе-долу претегли обема им. Винаги правеше така с научните текстове, които смяташе да погълне за няколко часа. После извади една страница, за да прецени горе-долу по колко понятия се падат на брой думи. Остана доволна — думите бяха значително повече от понятията.

Щеше да прочете всичко за четири часа. С малко повече късмет, Майкъл щеше да спи, докато свърши. Целият свят щеше да спи. Сгуши се на дивана, опря босите си крака на ръба на масичката за кафе и започна да чете.

Към девет часа отново вървеше бавно по Първа улица, докато не стигна ъгъла на Честнът. Утринното слънце беше вече високо в небето, а птиците пееха почти яростно в листака на огромните дървета. Пронизително изграчване на гарван наруши хармонията на мелодичния хор. Катерици се щураха из гъстите клони, които падаха ниско и се протягаха далече над оградите и тухлените стени. Чистите тухлени тротоари бяха пусти; цялото място изглеждаше напълно във властта на цветята, дърветата и къщите. Дори шумът на обичайния трафик бе заглушаван от всепоглъщащия покой и зеленината. Безоблачното синьо небе сияеше през плетеницата на зеления балдахин и дори в сенките светлината изглеждаше някак ярка и чиста.

Аарън Лайтнър вече я чакаше до портата. Дребен мъж в леки тропически дрехи, със съвсем британски вид, чак до бастунчето в ръката му.

Тя му се обади в осем и го помоли да се срещнат. Сега, дори отдалече, виждаше, че е притеснен от реакцията й след прочитане на досието.

Не бързаше да пресече улицата. Приближи се към него лениво, със сведен поглед. Умът й все още плаваше в дългата история и във всеки внимателно погълнат детайл.

Когато се озова точно пред него, стисна ръката му. Не бе решила какво точно ще каже. Щеше да е същинско изпитание за нея. Но се чувстваше добре, че е тук и от допира на топлата му ръка, докато оглеждаше изражението на откритото и сърдечно лице.

— Благодаря ви — каза тя; гласът й беше слаб и й прозвуча някак странно. — Вие отговорихте на най-ужасните и мъчителни въпроси в живота ми. Всъщност дори нямате представа какво сторихте за мен. Вие и вашите „наблюдатели“ разкрихте най-тъмната част от душата ми и хвърлихте върху нея светлина — свързахте я с нещо по-голямо и по-старо, и също толкова истинско. — Поклати глава, все още стискаше ръката му, насилваше се да продължи. — Не зная как да изразя това, което искам да ви кажа — призна накрая. — Вече не съм сама! Имам предвид, че вече знам коя съм, не само по име, не като част от някакво семейство. А коя съм аз. — Въздъхна. Думите излизаха някак тромави, емоцията зад тях беше неимоверна, каквото бе и облекчението й. — Благодаря ви, че сте пазили своите тайни. Благодаря ви от дъното на душата си.

Видя неговото изумление, дори леко объркване. Той кимна бавно и тя почувства добротата му и желанието му да й повярва.

— Какво мога да направя за вас? — попита Аарън с абсолютно обезоръжаваща прямота.

— Елате вътре — отвърна Роуан. — Да поговорим.

Трийсет

Единайсет часът. Той седеше в тъмното и се взираше в електронния часовник на масата. Как беше възможно да е спал толкова дълго? Нарочно бе дръпнал завесите, за да го събуди светлината. Но някой ги беше дръпнал обратно. А ръкавиците му? Къде са му ръкавиците? Откри ги и ги нахлузи, после стана от леглото.

Куфарчето го нямаше. Беше го скрил под стола.

Наметна халата си и прекоси малкия коридор към всекидневната. Там нямаше никой. Само аромат на вече старо кафе от кухнята и слаб дъх на цигарен дим. Допуши му се.

Куфарчето лежеше празно на масичката за кафе, а папките бяха подредени в две спретнати купчини.

— О, Роуан — изстена той. Аарън никога нямаше да му прости. Роуан бе прочела и за Карън Гарфийлд, и за доктор Лемли, умрели след срещата с нея. Беше прочела и всички слухове, записани с думите на Райън Мейфеър, Беа и останалите, които сигурно бе срещнала на погребението. И още хиляди други неща, за които в момента не се сещаше.

Ами ако сега идеше в спалнята и се окажеше, че дрехите й ги няма… Не, те така или иначе не бяха тук, бяха в нейната стая.

Стоеше и се чешеше по главата, не знаеше какво да стори първо — да позвъни в стаята й, да се обади на Аарън, или да полудее. И тогава видя бележката.

Беше точно до двете купчини папки — малко листче от хотелски бележник, изписано с много четлив и уверен почерк.

8:30 сутринта

„Майкъл,

Прочетох досието. Обичам те. Не се тревожи. Отивам да се видя с Аарън, имаме среща в девет. Можеш ли да дойдеш в къщата към три часа? Имам нужда да остана известно време сама там. Ще те чакам към три. Ако не можеш, остави ми съобщение в хотела.

Вещицата от Аендор.“

Вещицата от Аендор. Коя беше тази вещица от Аендор? О, да, жената, при която отишъл Саул, за да призове духовете на своите предци[25]. Е, добре, както и да е. Явно е успяла да смели безболезнено досието. Умна жена. Мозъчен хирург е все пак. Прочела е досието! На него му бе отнело два дни. Прочела е досието!

Той свали ръкавицата от дясната си ръка и докосна бележката. Мимолетен образ на Роуан, облечена, наведена над бюрото в малката стая до тази. После и образът на някой, който оставя бележника тук преди два дни — униформена камериерка. И още други безсмислени образи, един след друг, без никакво значение. Вдигна ръка и зачака пороят да премине. „Искам да видя Роуан“ — каза и докосна отново хартията. Роуан не беше ядосана, но много потайна и… какво? Явно беше намислила нещо.

Да, всъщност усещаше някакво странно, примесено с непокорство вълнение. Да, точно така. Видя я отново, с шокираща яснота, само че на някакво друго място. В следващия миг образът се разми и се изгуби съвсем. Майкъл си сложи ръкавицата.

Седна за момент и като че се отдръпна в себе си. Инстинктивно ненавиждаше силата си и все пак не можеше да забрави това особено вълнение. Помнеше какво му бе казал Аарън миналата нощ.

— Мога да те науча да я използваш, но тя никога няма да стане много прецизна, винаги ще е объркващо.

Боже, как мразеше тази сила. Мразеше дори странното усещане за Роуан, което бе нахлуло в него и не искаше да го напусне; много повече предпочиташе интимните спомени за случилото се в спалнята и за прекрасния й дълбок и дрезгав глас, когато му говореше тихо, откровено и просто. Предпочиташе да чуе всичко от нейните уста. Вълнение! Обади се на румсървиса.

— Изпратете голяма закуска — яйца „Бенедикт“, мюсли, голяма купа, много шунка, препечени филии и пълна кана кафе. Кажете на сервитьора да си отключи. Ще се обличам. Моля, добавете двайсет процента бакшиш за сервитьора към сметката ми и ми изпратете много студена вода.

Отново прочете бележката. Сега Роуан беше с Аарън. Това го изпълваше с опасение. Чак сега разбра колко притеснен бе Лайтнър, когато му даваше да прочете тези материали. А той дори не искаше да го изслуша. Искаше само да чете. Е, не можеше да обвинява Роуан.

И все пак не успяваше да се отърси от странното усещане. Тя не бе разбрала Аарън и той със сигурност не разбираше нея. Смяташе го за наивен. Майкъл поклати глава. А онзи Лашър… Какво ли мислеше Лашър?

Предната нощ, преди да напусне Оук Хевън, Аарън бе казал:

— Беше мъжът. Видях го на светлината на фаровете. Знаех, че е някакъв номер, но нямах избор.

— Е, какво ще правиш тогава? — попита Майкъл.

— Ами ще внимавам. Какво друго мога да направя?

А сега тя искаше да се срещне с него в онази къща, чак в три часа, защото имала нужда да остане сама. С Лашър? А той как щеше да издържи до три часа?

Е, все пак си в Ню Орлиънс, човече. Не си се връщал в стария квартал. Май е време да го посетиш.

Излезе от хотела към единайсет и четирийсет и пет. Жегата го изненада и едновременно с това зарадва още при първата стъпка навън. След трийсет години в Сан Франциско, през които бе свикнал да се свива инстинктивно от хлада и вятъра.

Тръгна към горната част на града и осъзна, че през тези трийсет години е свикнал и с безкрайните изкачвания и слизания. Тук паважът беше равен, просто прекрасен. Сякаш всичко бе по-лесно — всяко вдишване на топлия въздух, всяка стъпка, пресичане на улицата, озъртането встрани към старите чернокори дъбове, които започнаха да променят изцяло гледката още щом пресече Джаксън авеню. Никакъв вятър в лицето, никакво заслепяващо тихоокеанско небе.

Избра Филип стрийт и тръгна по нея към Айриш Ченъл. Вървеше бавно, както едно време, знаеше, че ще стане още по-горещо, че дрехите му ще натежат и дори обувките му ще се овлажнят след малко, че рано или късно ще свали спортното си сако и ще го метне през рамо.

Но скоро забрави за всичко това; гледката събуждаше твърде много приятни спомени. Разсея го дори от тревогите за Роуан, от тревогите за мъжа. Сега просто се плъзгаше назад в миналото, докато вървеше покрай старите, покрити с бръшлян стени и младите мирти — тънки, обрасли с мъх и отрупани с големи кичести цветове. Нямаше да пропусне да ги перне с ръце. В същия миг стария всепоглъщащ копнеж се завърна с още по-голяма сила. Слава богу, че всичко си беше като едно време! Високите къщи в стил кралица Ана, много по-големи от къщите в Сан Франциско, все още се издигаха до по-ранните, предвоенни сгради с дебели стени и кръгли колони — яки и великолепни като къщата на Първа улица.

Накрая пресече внимателно оживената Мегазин стрийт и тръгна към Айриш Ченъл. Там къщите като че се свиха, колоните отстъпиха място на стълбове, дъбовете изчезнаха. Дори огромните диви череши свършиха на ъгъла с Констанс. Но това нямаше значение, всичко беше наред. Това бе неговият квартал — или поне навремето.

Улица „Благовещение“ му разби сърцето. Тук вече не се виждаха реставрирани и пребоядисани къщи като на Констанс и Лоуръл стрийт. Пустите дворове бяха осеяни със стари гуми и боклуци. Къщата близнак, в която бе израснал, сега бе изоставена. На вратите и прозорците бяха заковани стари парчета шперплат, а дворът, където бе играл, се беше превърнал в същинска джунгла от плевели, опасана от грозна телена мрежа. Нямаше ги и старите лунничета, които цъфтяха в розово и ухаеха и лете, и зиме. Нямаше ги и банановите дървета до старата барачка в края на страничната алея. На вратата на малката бакалия на ъгъла висеше катинар, а старият бар не даваше никакви признаци на живот.

Малко по малко Майкъл осъзна, че е единственият бял човек наоколо.

Навлизаше все по-навътре в тъжния и занемарен квартал. Вървеше към тухлените жилищни блокове на комплекса „Свети Тома“. Тук вече не живееха бели. Никой не му бе казал това.

Сега кварталът принадлежеше на черните. Майкъл чувстваше студените им оценяващи погледи, когато зави по Джозефин стрийт към старите църкви и училището. Още заковани с шперплат дървени къщи; приземният етаж на една жилищна сграда бе напълно разграбен. Отвън бе натрупана купчина разтрошени и прогнили мебели.

И все пак руините на изоставеното училище го потресоха най-силно. Прозорците на класните стаи бяха изпотрошени. Салонът, в чийто строеж бе участвал и той, сега изглеждаше напълно запуснат, изживял времето си, забравен.

Само църквите „Света Богородица“ и „Свети Алфонс“ още се издигаха горди и сякаш неразрушими. Вратите им обаче бяха заключени. Дворът на „Свети Алфонс“ бе обрасъл с бурени, високи до коляно. Майкъл видя, че вратите на старите електрически табла са отворени и ръждясали, а бушоните са изтръгнати.

— Ша искате ли да видити църквата?

Майкъл се обърна. Беше го заговорил нисък оплешивяващ мъж с кръгло коремче и потно розово лице.

— Ми влезте в сакристията и те ши ви пуснат вътри — добави мъжът.

Майкъл кимна.

Дори сакристията беше заключена. Трябваше да натисне звънец и да изчака една дребна женица с дебели очила и къса кафява коса да му отговори през малко прозорче.

Той извади шепа банкноти от по двайсет долара и каза:

— Искам да направя дарение. И, ако е възможно, да разгледам двете църкви.

— „Свети Алфонс“ не може да се разглежда. Вече е затворена. Не е безопасно. Мазилката пада.

Мазилката! Той си спомни прекрасните стенописи по тавана, светците, които се взираха в него от синьото небе. Под този таван бе кръстен, бе получил първото си причастие и по-късно конфирмацията. А в последната си нощ в града бе минал по пътеката в „Свети Алфонс“, с бялата шапка и бялата роба, заедно с другите абитуриенти, и дори не бе помислил да я огледа за последно, защото нямаше търпение да замине с майка си на запад.

— Къде са всички? — попита той.

— Ами преместиха се — отвърна жената и му кимна да я последва. Преведе го през жилището на свещеника към „Света Богородица“. — А черните не идват.

— Но защо всичко е заключено?

— Защото постоянно ни ограбват.

Не можеше да повярва, че вече не може да влезе в притихнала сенчеста църква по всяко време на деня. Че не може да избяга от изпечените от слънцето улици, да седне в тишината, да поговори с ангелите и светците, докато старите дами с рокли на цветя и сламени шапки шепнат със сухите си устни молитви пред олтара.

Тя го поведе през олтара. Навремето той бе иподякон. Беше приготвял светеното вино. Усети прилив на щастие, когато видя редиците дървени светци, а после и дългия висок неф с издигащите се готически арки. Всичко бе великолепно, непокътнато.

Слава богу, непокътнато. Почувства буца в гърлото си. Прибра ръце в джобовете си, сведе глава и продължи да оглежда всичко изпод вежди. Спомените за службите тук и в „Свети Алфонс“ напълно се смесиха. По онова време вече нямаше вражда между немци и ирландци, дори фамилиите се смесваха. Учениците от началното училище ходеха в другата църква за сутрешната служба, а гимназистите изпълваха „Света Богородица“.

Не беше нужно никакво въображение, за да види отново облечените в униформи младежи, които стават от пейките и се нареждат на опашка, за да получат причастие. Момичетата с бели блузи и сини вълнени поли, момчетата с ризи в цвят каки и панталони. Но после се върна назад, когато беше на осем и носеше кадилницата по тези стълби.

— Е, разгледайте спокойно — каза дребната женица. — Но после минете през сакристията.

Седя около половин час на първата редица. Не знаеше точно какво прави. Вероятно просто запомняше детайли, които не можеше да извика от спомените си. Никога вече нямаше да забрави издълбаните по мраморния под имена на погребаните под олтара. Никога нямаше да забрави и изрисуваните по тавана ангели. Нито пък прозореца далече вдясно от него, на който ангели и светци носеха дървени обуща! Колко странно. Дали някой днес би могъл да го обясни? Не го беше забелязвал преди, а бе прекарал толкова време в тази църква…

Спомни си за Мари Луис, която четеше требника, спомни си и големите й гърди под колосаната бяла униформена блузка. Спомни си и Рита Мей Дуайър, която на четиринайсет вече изглеждаше като зряла жена — в неделя носеше червена рокля, обувки с много високи токчета и огромни златни обици. Баща му бе един от мъжете, които носеха по пътеката кутиите за дарения. Минаваха от редица на редица и с подобаващо сериозни изражения протягаха кутиите, закачени на дълги пръчки. По онова време никой не гъкваше в католическа църква.

Но какво си мислеше, че всички ще са тук и ще го чакат? Десетина Рита Меи с рокли на цветя ще дойдат тук по пладне само за да се видят с него?

Предната нощ Рита Мей му бе казала:

— Не се връщай в квартала, Майк. Помни го, какъвто беше едно време.

Накрая стана и тръгна по пътеката към старите дървени изповедални. На стената имаше плочка с имената на спонсорите на реставрацията на църквата.

Майкъл затвори очи и само за миг си представи, че чува как децата играят в двора на училището — обичайната глъчка по обед.

Но нямаше нищо такова. Нямаше тежко затръшване на врати, когато енориашите идваха и си отиваха. Само празната величествена църква. И Девата с короната на високия олтар.

Сега тя му изглеждаше малка и някак далечна. Хрумна му, че вероятно е редно да се помоли. Трябваше да попита Девата или Господ защо е трябвало да се върне тук, защо бе изтръгнат от студената прегръдка на смъртта. Но вече не вярваше в тези статуи на олтара. Детската вяра бе изчезнала.

Вместо това дойде друг, особен, някак неприятен спомен. Двамата с Мари Луиз се бяха срещнали точно пред високите врати на тази църква. В проливния дъжд. И Мари Луиз му бе признала, неохотно, че не е бременна. Беше почти ядосана — толкова ядосана, колкото облекчен беше той.

— Не искаш ли да се оженим? Защо играем тези глупави игрички!

Какво ли щеше да стане с него, ако се беше оженил за нея? Видя големите й начумерени кафяви очи. Чувстваше огорчението и разочарованието й. Не, не можеше да си представи подобно нещо.

И тогава отново чу гласът й:

— Знаеш, че рано или късно ще се оженим. Ние сме родени един за друг.

Родени един за друг. Наистина ли бе писано да си тръгне оттук, да прави това, което бе направил, да отпътува толкова надалече? Писано ли беше да падне от скалата и да се носи навътре в морето, далече от светлините на сушата?

Помисли си за Роуан — за всичко, което значеше тя за него. Помисли си за нейната чувственост, сладост, мистериозност, за слабото й силно тяло, сгушено до него под завивките, за кадифения й глас и студените й очи. Помисли си за начина, по който го гледаше преди да правят любов. Гледаше го без капка егоизъм, сякаш бе забравила напълно за своето тяло, сякаш бе погълната от него. С две думи, гледаше го така, както един мъж гледа жена — жадно и агресивно. И все пак бе магически податлива в ръцете му.

Още се взираше в олтара — оглеждаше огромната великолепна църква.

Искаше му се да има вяра. После осъзна, че всъщност я има. Все още вярваше в своите видения, в добротата им. Вярваше в тях и в тяхната доброта така, както хората вярват в Господ и светците, в предначертания от Бога път, в призванието.

И все пак тази му вяра изглеждаше толкова глупава като всяка друга.

„Но аз го видях, почувствах го, помня и зная…“ Не, все пак не си беше спомнил. Нищо в дългата история на Мейфеър не беше събудило спомена за онзи скъпоценен момент. Нищо, освен образът на Дебора. И въпреки цялата си увереност, че точно тя му се бе явила в отвъдното, той все пак не си спомняше нито дума, нищо конкретно.

Прекръсти се, съвсем импулсивно, докато още се взираше в олтара.

Колко години бяха минали от времето, когато правеше това всеки ден, по три пъти на ден? Отново се прекръсти, изненадан, замислен. „В името на Отца и Сина и Светаго духа“, очите му не се откъсваха от Девата на олтара.

— Какво искат от мен? — прошепна. Опита се да си припомни поне малко от виденията и с отчаяние установи, че сега образът на тъмнокосата жена вече бе заменен от образа на Дебора, който си бе създал по описанията в досието. Новият образ беше заличил стария! Не, не беше спечелил нищо с прочитането на историята, напротив — беше изгубил и малкото, което помнеше.

Постоя още в тишината, с ръце в джобовете. После тръгна бавно по пътеката, докато не стигна до перилата пред олтара, изкачи мраморните стълби, прекоси олтара и тръгна към къщата на свещеника.

Слънцето прежуряше над Констанс стрийт, както винаги, безжалостно и грозно. Тук нямаше дървета. Градината около къщата на свещеника беше оградена с висока тухлена стена, моравата до църквата беше прашна и изгоряла от слънцето.

Църковният магазин в другия край, пълен с хубави малки статуйки и икони на светци, беше затворен. Прозорците му бяха заковани с дъски. На боядисаната дървена стена бе окачен знакът на агенция за недвижими имоти.

Малкият плешив мъж с потното зачервено лице седеше на стълбите на сакристията. Ръцете му бяха скръстени на коленете, а очите му следяха полета на сивоперестите гълъби, които се издигнаха от лющещата се фасада на „Свети Алфонс“.

— Шъ тряя да ги отровим — каза той. — Осират сичко.

Майкъл запали цигара и предложи една на мъжа. Той я прие с кимване и Майкъл му подаде почти празния кибрит.

— Синко, що не вземеш да скриеш тоя златен часовник в джоба си? — рече мъжът. — Не се размотавай с него тука, чу ли?

— Ако ми искат часовника, ще тряя да го вземат заедно с китката и юмрука ми.

Старецът сви рамене и поклати глава.

Майкъл отиде до ъгъла на Мегазин и Джаксън и влезе в някакъв тъмен, доста неугледен бар, в най-печалната на вид изгнила дървена сграда. През всичките години в Сан Франциско не бе виждал толкова порутено място. Някакъв бял висеше като сянка в далечния ъгъл и се взираше в него с блеснали на сбръчканото лице очи. Барманът също беше бял.

— Дай една бира — каза Майкъл.

— Ква?

— Не ми пука.

Беше пресметнал времето идеално. В три без три прекоси Камп стрийт. Вървеше бавно, за да не му прилошее от жегата. Прислони се отново в сладката сенчеста и разнообразна красота на Гардън Дистрикт. Да, всичко си беше както преди. Отново се почувства добре; искаше да бъде тук и вероятно трябваше да бъде тук, ако човек сам можеше да чертае съдбата си.

Точно в три застана пред отворената порта. За първи път виждаше къщата на дневна светлина и пулсът му се учести. Да, това е. Дори и запусната, тя изглеждаше горда, великолепна, покрита с избуяли лози, дългите капаци, боядисани в убито зелено, все още се крепяха на железните си панти. Къщата чакаше…

Усети замайване, някакъв мимолетен прилив на наслада, беше се върнал. Да, вече правя каквото трябва…

Изкачи мраморните стълби и бутна вратата. Влезе в дългия широк коридор. Не бе виждал подобна архитектура в Сан Франциско — толкова висок таван, така изящни и високи врати.

Въпреки лепкавия, наслоен по стените прах, от боровите дъски на панелите сякаш се излъчваше сияние. Макар и с олющена боя, орнаментираните корнизи бяха още здрави. Майкъл почувства, че обича всичко това — умението на майстора, създал вратите във форма на ключалки, прекрасните колони и балюстрадите на стълбището. Обожаваше усещането на пода под краката си, толкова солиден беше. Вдишваше прекрасния топъл аромат на дърво, който изпълваше цялата къща. Няма друго място на света, където да усетиш подобен аромат.

— Майкъл, ти ли си? Ела.

Той влезе във всекидневната. Вътре още беше тъмно и сенчесто, макар че завесите бяха дръпнати. Светлината се процеждаше съвсем слабо през капаците и мръсните мрежи на верандата отвъд страничните прозорци. Дъх на орлови нокти. Сладък, прекрасен. Нямаше ли ярки розови съцветия на върбинка по мрежите? Не беше виждал това прекрасно диво растение от години.

Роуан седеше на дългото кафяво кадифено канапе с гръб към предната част на къщата. Изглеждаше малка и много красива. Косата й падаше прекрасно на бузата. Бе облякла една от онези свободни намачкани памучни ризи, леки като коприна. Лицето и вратът й изглеждаха силно загорели заради бялата тениска отдолу. Беше обута в бели панталони, с бели сандали, изрязани отпред — пръстите на краката й бяха много секси, лакирани в червено.

— О, вещицата от Аендор — рече той и се наведе да я целуне по бузата. Задържа лицето й в дланите си, топло, нежно.

Тя го хвана за китките, надигна се и го целуна грубо, но прелестно по устата. Той усети, че ръцете й треперят, сякаш я тресеше.

— Сама ли стоя тук?

Тя седна отново и той се настани до нея.

— А защо не? — попита с дълбокия си глас. — Току-що напуснах официално поста си в болницата. Ще си потърся работа тук. Мисля да остана в тази къща.

Той изпусна дълга въздишка и се усмихна.

— Сериозно ли?

— Съвсем. Е, какво мислиш?

— Не знам. По пътя насам… минах през Айриш Ченъл и си мислех, че сигурно ще те сваря със събрани куфари.

— Не. Няма начин. Вече говорих с шефа си от Сан Франциско за три-четири болници тук. Той ще се обади. А с теб какво става?

— Какво да става? — отвърна той. — Знаеш защо съм в Ню Орлиънс. Къде да ходя? Те ме доведоха тук. Не са ми казвали да ходя другаде. Не са ми казвали нищо. Още не мога да си спомня. Прочетох четиристотин страници от историята и още не мога да си спомня. Знам само, че видях Дебора, но не помня какво ми каза.

— Изморен си и гориш — каза тя и сложи длан на челото му. — Говориш несвързано.

Той се изсмя.

— Виж я ти нея, вещицата от Аендор. Не прочете ли досието? Какво става, Роуан? Не го ли прочете докрай? Та ние сме в някаква паяжина, а дори не знаем кой я тъче. — Изпъна напред ръце и се загледа в скритите под ръкавиците пръсти. — Просто не знаем.

Тя го погледна някак разсеяно, изражението й беше много студено, въпреки че лицето й бе зачервено. Сивите й очи отразяваха разкошно светлината.

— Е, прочете го, нали? И какво мислиш?

— Майкъл, успокой се. Всъщност не ме питаш какво мисля, а какво чувствам. Вече ти казах какво мисля. Ние не сме уловени в никаква паяжина и никой не я тъче. Според мен е най-добре да забравиш за хората от видението. Забрави за мисията, за всичко.

— Какво искаш да кажеш?

— Ами стоях тук с часове и мислих за всичко. Това е моето решение. Оставам тук, защото къщата е моя и много я харесвам. Харесвам и семейството, с което се срещнах вчера. Искам да ги опозная. Искам да чувам гласовете им, да виждам лицата им, да се уча от тях. Освен това знам, че няма да мога да забравя какво сторих на онази старица, без значение къде ще ида. — Замълча, на лицето й за миг се изписа силна емоция, но после отново стана твърдо и студено. Тя скръсти леко ръце, единият й крак бе подпрян на малката масичка за кафе. — Слушаш ли ме?

— Разбира се.

— Е, добре. Искам да останеш. Надявам се и се моля да останеш. Но не заради тази мрежа, план, или каквото и да било друго. Не заради виденията или онзи мъж. Защото няма абсолютно никакъв начин да се разбере какво означава всичко това, или както ти си написал в бележките си — защо ние с теб сме свързани. Няма начин да разберем. — Тя млъкна, гледаше го напрегнато. После продължи бавно: — Е, аз взех решение въз основа на това, което знам, на това, което виждат очите ми и което мога да определя и разбера. Решението ми е, че тази къща е моят дом, защото искам да е така.

Той кимна.

— Да, разбирам.

— Искам да кажа, че оставам тук въпреки онзи мъж и вероятния му план, въпреки странното съвпадение, което ни срещна насред океана.

Той отново кимна, този път някак колебливо. После се облегна назад и пое дълбоко дъх. Избягваше да я гледа в очите.

— Но не можеш да ми кажеш — започна той след малко, — че няма да общуваш с това същество, че не искаш да разбереш значението на всичко това…

— Не, искам да разбера — отвърна Роуан. — Но не това ме задържа тук. Пък за призрака няма никакво значение дали сме в Монклеве, в Тибурон или в Донелайт. Колкото до онези хора от виденията ти, ще им се наложи да ти се явят пак и да обяснят какво точно искат от теб! Защото ти просто не знаеш.

Замълча, явно се опитваше някак да се успокои и да говори по-меко, може би се страхуваше, че е станала твърде рязка.

— Майкъл, ако искаш да останеш, трябва да вземеш решение на базата на нещо друго. Като например, да бъдеш тук заради мен, защото това е твоят град, защото мислиш, че тук ще бъдеш щастлив. Защото си обичал този квартал и тази къща още от дете и вероятно ще я обикнеш отново.

— Не съм спирал да я обичам.

— Но, моля те, не прави всичко заради тях! Направи го независимо от тях.

— Роуан, аз съм в тази стая сега заради тях. Не забравяй това. С теб не се срещнахме в яхтклуба.

Тя изпусна дълга въздишка и каза:

— Настоявам да забравим за това.

— Аарън ли ти даде този съвет?

— Не съм го молила за съвет — отвърна тя търпеливо. — Исках да се видим по две причини. Първо, да поговоря с него още веднъж, за да се уверя, че е честен човек.

— И?

— Да, той е точно какъвто го описваш. Но трябваше да го видя отново. — Замълча. — Той е изключителен събеседник.

— Зная.

— Почувствах го още когато се срещнахме на погребението. И дори преди това, на гроба на Ели.

— И сега вече си спокойна по отношение на него?

Тя кимна.

— Да, вече го познавам. Той не е по-различен от нас двамата.

— Какво искаш да кажеш?

— И той е не по-малко отдаден от нас — отвърна тя и сви леко рамене. — Точно както аз съм отдадена на хирургията, а ти на реставрацията на къщи. — Замисли се за миг и добави: — И той храни илюзии като нас.

— Да, разбирам.

— И исках да му благодаря, че ми даде да прочета историята. Трябваше да му обясня, че не бива да се безпокои, че не съм обидена, нито възмутена, и няма да предам доверието му.

Майкъл беше толкова облекчен, че не я прекъсна, и все пак беше объркан.

— Той попълни най-голямата и най-критична празнота в живота ми — продължи тя. — Мисля, че няма и представа какво означава това за мен. Твърде предпазлив е. И не знае нищо за самотата. Прекарал е почти целия си живот в онзи орден.

— Да, знам какво искаш да кажеш. Но мисля, че той все пак разбира.

— Но е много предпазлив. Онзи очарователен тъмнокос призрак наистина се е опитал да го убие.

— Да, знам.

— Все пак се опитах да му обясня колко съм му благодарна и че не искам да му се противопоставям по какъвто и да било начин. Само преди два дни нямах нито минало, нито семейство. А сега имам и двете. Намерих отговорите на най-мъчителните въпроси в живота си. Въпреки че сигурно не всичко още е ясно. Просто мисля за къщата в Тибурон и си казвам: „Няма нужда да се връщаш там, вече няма да бъдеш сама“. И това е повече от прекрасно.

— Не смеех да мечтая за подобна реакция от твоя страна. Мислех, че ще се ядосаш, може би дори ще се обидиш.

— Майкъл, не ми пука как Аарън е събрал цялата тази информация. Не ми пука какво са правили колегите му, нито какво продължават да правят. Работата е там, че историята нямаше да се знае, ако не бяха я описали. Щях да си остана с онази старица и ужасиите, които ми наговори. А срамежливите братовчеди щяха само да се усмихват съчувствено, неспособни да ми кажат всичко, защото просто не знаят. Те са в течение само на късчета от цялото. — Тя си пое дълбоко дъх. — Знаеш ли, Майкъл, някои хора не са способни да получават дарове. Не знаят как да ги поискат, нито как да ги използват. Аз ще трябва да се науча. Тази къща е дар. Историята е дар. И тя ми помогна да приема това семейство! А те, те са най-големият от всички дарове.

Той отново почувства облекчение, огромно облекчение. Думите й бяха като балсам за душата му. Но все пак не можеше да преодолее изненадата си.

— Ами какво ще кажеш за Карън Гарфилд и доктор Лемли? Беше ме страх как ще реагираш на това.

На лицето й се изписа болка, този път по-силна, по-изявена.

Той веднага съжали за грубостта си. Въпросът му се стори непростим.

— Ти не ме разбираш — каза тя, гласът й отново беше спокоен. — Не разбираш що за човек съм. Исках да знам дали наистина притежавам тази сила! Дойдох при теб, защото си мислех, че можеш да ме докоснеш и да кажеш дали силата ми наистина съществува. Е, ти не можа. Но Аарън ми го каза. Аарън го потвърди. А няма нищо по-лошо от подозрението и несигурността.

— Да, разбирам.

— Наистина ли? — Тя преглътна, изражението й стана по-твърдо, като че от усилието да запази спокойствие. Очите й за миг притъмняха, но после отново се просветлиха, като че с усилие на волята. Тя каза съвсем тихо: — Чувствам се ужасно заради Карън Гарфилд. Наистина. А Лемли вече беше болен. Беше получил инсулт година преди това. За него не съм сигурна, но за Карън… съм виновна, така е. Но, Майкъл, тогава не знаех!

— Разбирам, успокой се — тихо отвърна той.

Тя мълча дълго, опитваше се да се успокои. Когато заговори отново, гласът й звучеше изморено, дори немощно.

— Но исках да се видя с Аарън и по още една причина.

— Каква?

Тя помисли малко и каза:

— В момента аз не общувам с този призрак, което означава, че не мога да го контролирам. Той всъщност не ми се яви истински. А може и никога да не го направи…

— Но ти вече си го видяла и освен това той чака точно теб.

Тя се замисли, играеше си разсеяно с малко конче от подгъва на ризата си.

— Но аз съм враждебна към него, Майкъл. Не го харесвам. Мисля, че той го знае. Стоях тук с часове, призовавах го да се яви и все пак го мразех, страхувах се от него.

Майкъл беше объркан.

— Може би все пак е изиграл картите си — каза тя.

— Имаш предвид, когато те е докосвал…

— Не, искам да кажа, че може би е изиграл вече коза си с мен. Вероятно е помогнал да бъде създаден медиум, който е толкова силен, че не може да бъде прелъстен от него, не може да бъде подлуден. Майкъл, щом мога да убивам същества от плът и кръв с невидимата си сила, как мислиш, че се отразява враждебността ми на Лашър?

Той я загледа с присвити очи, накрая призна:

— Не зная.

Роуан отмахна с треперливо движение косата от лицето си и за миг на слънчевата светлина тя изглеждаше съвсем руса.

— Моята неприязън винаги е много силна. Винаги. Тя не се променя с времето. А към този призрак изпитвам много дълбока неприязън. Помня какво ми каза ти снощи — че искаш да говориш с него, да разбереш какво иска. Но сега неприязънта ми е по-силна от всичко.

Майкъл я гледа дълго, без да продума. Чувстваше, че любовта му към нея се засилва изумително, необяснимо.

— Знаеш ли, права си — рече той накрая. — Наистина не мога да разбера що за човек си. Обичам те, но не те разбирам.

— Ти мислиш със сърцето си — каза тя и докосна нежно гърдите му. — Затова си толкова добър. И толкова наивен. Но аз не мисля със сърцето си. У мен дреме зло, не по-малко от злото у другите. Те не могат да ме изненадат. Дори когато ме ядосват.

Той не започна да спори с нея. Но не беше наивен!

— Мислих с часове за всичко — продължи тя. — За силата ми да разкъсвам кръвоносни съдове и аорти и да убивам само с прошепнато проклятие. Ако има някаква полза от нея, сигурно ще е способността ми да унищожа онова същество. Може би тя може да повлияе на енергията, която то контролира, както влияе на плътта и кръвоносните съдове.

— Не ми беше хрумвало подобно нещо.

— Ето затова трябва да помислим с главите си. Аз съм преди всичко лекар, а чак след това съм жена и човек. А като лекар за мен е съвсем лесно да разбера, че това нещо съществува в някаква тясна връзка с нашия материален свят. Следователно то е познаваемо. Така както тайната на електричеството е била познаваема още през седемстотната година преди Христа, само дето никой и представа си е нямал за нея.

Той кимна.

— Трябва да разберем параметрите му. Нали така каза снощи. Все още не мога да си представя какви може да са. Дали когато се материализира, е достатъчно плътно, че да мога да го докосна.

— Точно така. Какво е, когато се материализира? Трябва да изучим параметрите му. Моята сила също работи по законите на физическия свят. Трябва да проуча и нейните параметри.

Болката се върна на лицето й, като мимолетна мълния, разкриви изражението й и се задълбочи, докато съвсем смачка чертите й, като на пластмасова кукла, обхваната от пламъци. Но тя постепенно се овладя, отново стана спокойна и красива.

— Тази сила е моят кръст — прошепна. — Както твоята сила е твоят кръст. Ние ще се научим да ги контролираме, за да можем сами да решаваме кога и как да ги използваме.

— Да, точно това ще трябва да направим.

— Но трябва да ти кажа и нещо за Карлота, за силата…

— Не е нужно, ако не искаш.

— Тя знаеше какво ще сторя с нея. Знаеше и нарочно ме провокира. Мога да се закълна.

— Защо?

— Това беше част от плана й. Мислих много. Може би е искала да ме пречупи, да прекърши увереността ми. Използвала е чувството за вина, за да прекърши Деидре. Вероятно е сторила същото и с Анта. Но аз нямам намерение да влизам в определената от нея роля. Най-лошото, което можем да направим, е да продължим да умуваме какво искат онези хора от виденията, какво иска Лашър, или старицата. Все едно да се въртим в омагьосан кръг, начертан от тях самите.

— Май никога няма да разбера какво имаш предвид.

Той се извърна леко и зарови в джоба си за цигарите. Бяха останали само три. Предложи й една, но тя отказа. Не откъсваше поглед от него, след малко заговори:

— Някой ден може да седнем на тази маса, да пийнем вино или бира и да поговорим за тях. За Петир ван Абел, за Шарлот, за Жулиен и всичко останало. Но не и сега. Сега искам да отделя важното от мистичното, плявата от зърното. И ми се ще ти да направиш същото.

— Слушам те — отвърна той и зарови за кибрита си. Нямаше го. Беше го дал на стареца.

Тя пъхна ръка в джоба на панталона си, извади елегантна златна запалка и запали цигарата му.

— Благодаря.

— Започнем ли да мъдруваме за тях, ефектът ще е винаги същият. Ще станем пасивни и объркани.

— Май си права — рече той. Мислеше за времето, прекарано в тъмната спалня на Либърти стрийт, когато се опитваше да си спомни, да разбере. Но ето, най-сетне бе в тази къща, а не бе свалял ръкавиците. Освен когато докосна останките на Таунсенд и смарагда. Самата мисъл да ги свали го ужасяваше. Не можеше да докосне вратите, масите, столовете, принадлежали на Мейфеър. Не можеше да докосне вехториите, сандъците с кукли на тавана, които Роуан му бе описала, нито пък онези вонящи буркани…

— Ще станем пасивни и объркани — повтори Роуан, за да привлече вниманието му — и няма да мислим с главите си, а точно това трябва да правим.

— Съгласен съм — отвърна той. — Ще ми се да притежавах твоя хладен разсъдък. Ще ми се да съм като теб — да съм затрупан с толкова неизвестни и да не се хвърлям през глава в мрака, за да се опитам да ги разбера.

— Защо да ставаме пионки в чужда игра — рече тя. — Трябва да се опитаме да влезем в най-добрата си форма, да действаме така, че силата и достойнството да са на наша страна.

— Искаш да кажеш, да станем перфектни.

— Какво?

— Онази нощ в Калифорния каза, че според теб всички трябва да се стремим към съвършенство.

— Да, така е. Вярвам в това. Винаги се опитвам да намеря перфектния отговор. Затова не си мисли, че съм откачена, щом не избухвам в сълзи. Не си мисли, че не знам какво съм сторила с Карън, Лемли или онова малко момиче. Знам го, и то много добре.

— Не исках да…

— Напротив, точно това искаш да кажеш — отвърна тя остро. — Но не си мисли, че положението ще се оправи, ако цивря постоянно.

— Роуан, не исках…

— Плаках цяла година, преди да те срещна. Започнах да плача, когато Ели умря, а после плаках и в прегръдките ти. Плаках, когато ми се обадиха, че Деидре е мъртва, а дори не я познавах, не я бях виждала. Плаках ужасно много. Плаках, когато я видях в ковчега вчера. Плаках за нея и снощи. Плаках и за онази старица. Не, не искам да плача повече. Тук имам дом, семейство и минало, благодарение на Аарън. Имам теб. Мисля, че имам бъдеще с теб. За какво да плача, питам те, за какво?

Тя се взираше в него, явно беше ядосана, объркана, сивите й очи направо го пронизваха в сумрака.

— Ти мен ще разплачеш, ако не спреш — рече й той.

Тя се засмя въпреки себе си. Лицето й се проясни красиво, устата й неволно се изви в усмивка.

— Е, добре. Все пак има нещо, което може да ме разплаче. И за да бъда напълно откровена, ще ти го кажа. Бих… бих плакала, ако те загубя.

— Това е добре — прошепна той и я целуна бързо, преди тя да успее да го отблъсне.

С лек жест Роуан му показа да си стои на мястото и да бъде сериозен. Да слуша. Той кимна и сви рамене.

— Кажи ми сега — какво искаш да правиш? Какво ти искаш да направиш? Не говоря за онези същества и техните намерения. Какво искаш ти?

— Искам да остана тук — отговори той. — Направо ме е яд, че ме нямаше толкова дълго. Не знам защо направих такава глупост.

— Добре, сега вече говориш ти.

— Е, в това можеш да не се съмняваш. Знаеш ли, дойдох пеша дотук, минах по старите улици от детството ми. Но това вече не е моят квартал. Е, никога не е бил красив, но сега е напълно съсипан… няма го вече.

В очите й блесна тревога.

— Да, всичко се е променило — продължи той с жест на примирение. — Но онзи квартал никога не е олицетворявал Ню Орлиънс за мен. Не и улица „Благовещение“. За мен този град винаги е бил свързан с Гардън Дистрикт, с Френския квартал, с красивите покрайнини. Обожавам ги. Радвам се, че се върнах. Не искам да си тръгвам.

— Добре — рече тя и се усмихна. По бузата и ъгълчето на устата й заигра слънчев лъч.

— Не мога да спра да си повтарям, че съм у дома. У дома. Без значение какво ще стане — не искам да си тръгвам.

— Майната им, Майкъл. Майната им, които и да са. Няма да мислим за тях, докато не ни дадат основателна причина.

— Добре казано — усмихна се той.

Сега му се струваше някак тайнствена — необяснима смесица от нежност и грубост. Може би грешката му беше там, че силата и студенината у жените винаги го бе обърквала. Сигурно с повечето мъже беше така.

— Те ще се явят отново. Няма начин. И тогава ще мислим какво ще правим.

— Да, така си е. Ами ако взема да сваля тия ръкавици? Дали ще ми се явят?

— Във всеки случай няма да ги чакаме затаили дъх.

— Не, няма — изхили се Майкъл.

Беше изпълнен с въодушевление и с мъничко тревога, която всяка нейна дума разсейваше все повече.

Хвана се, че се взира в огледалото на отсрещната стена — гледаше миниатюрната Роуан в него и безкрайните отражения на полилеите, хванати в плена на двете огледала, повторени до безкрай в сребристо сияние.

— Харесва ли ти да ме обичаш? — попита тя.

— Какво?

— Харесва ли ти? — За първи път гласът й потреперваше.

— Да, обожавам да те обичам. Но е малко страшничко, защото ти не си като останалите. Винаги съм го знаел. Много по-силна си.

— Да, така е — отвърна тя. — Защото мога да те убия, когато пожелая. И цялата ти мъжка сила няма да те спаси.

— Не, нямах това предвид. — Обърна се да я погледне, за миг в сенките лицето й изглеждаше неизразимо студено и лукаво, клепачите й бяха притворени, а очите й искряха. Изглеждаше неимоверно зла, както в Тибурон, на студената светлина, струяща от стъклената стена на сумрачната стая.

Роуан стана бавно от дивана, дрехите й прошумоляха. Той неволно, инстинктивно се сви и се отдръпна от нея, косата му настръхна. Беше като да видиш змия в тревата само на сантиметри от крака ти, или пък да осъзнаеш, че мъжа на съседния стол на бара се извръща към теб и отваря сгъваем нож.

— Какво, по дяволите, ти става? — прошепна той.

И тогава видя, че тя трепери, че по бузите й са избили червени петна, а кожата край тях е мъртвешки бледа. Роуан протегна ръце към него, после ги отдръпна, слепи длани и се втренчи в тях. Сякаш се опитваше да сдържи нещо неизразимо.

— Господи, та аз дори не мразех Карън Гарфилд — прошепна тя. — Наистина! Помогни ми, Боже…

— Не, Роуан, било е грешка, ужасна грешка, каквато вече няма да направиш.

— Няма, никога. Дори когато се случи с Карлота, аз не вярвах… не вярвах наистина.

Той отчаяно искаше да й помогне, но не знаеше какво да направи. Тя трепереше като пламъче в сенките, беше прехапала долната си устна, ръцете й бяха вкопчени една в друга.

— Стига, скъпа, стига — ще се нараниш — каза й той, но когато я докосна, му се стори, че сякаш е от стомана.

— Кълна се, не го вярвах. Беше като импулс, знаеш го и все пак не вярваш, че е възможно… Толкова бях ядосана на Карън. Беше абсолютно вбесяващо, как можа да дойде там, в къщата на Ели!

— Зная, разбирам.

— Но какво да направя, за да го спра? Ако го потисна, то ще ме изгори отвътре.

— Не, няма.

Тя се извърна от него, сви колене и се втренчи невиждащо в стаята. Вече беше по-спокойна, но очите й бяха все така неестествено разширени, пръстите й мърдаха трескаво.

— Учудена съм, че ти, който си толкова умен, толкова разсъдлив, не виждаш очевидното.

— Какво искаш да кажеш?

— Може би твоята мисия е проста. Да ме убиеш.

— Господи, как можа да измислиш подобно нещо? — Той се приближи към нея, махна косата от лицето й и я придърпа към себе си.

Тя го погледна отсъстващо, сякаш беше някъде много далече.

— Скъпа, чуй ме — започна той. — Всеки може да отнеме живот. Това е много лесно. Има милиони начини да го направиш. Ти като лекар сигурно знаеш повече от мен. Онази Карлота, колкото и да е дребна, е успяла да убие здрав силен мъж, без да си дава много зор. Всяка жена, до която заспя, може да ме убие, ако пожелае. Знаеш, че е така. С игла за шапки, със скалпел, с отрова. Лесно е. Но ние просто не вършим такива неща, нищо не може да накара повечето от нас дори да помислят за такова нещо, при теб също винаги е било така. Сега разбираш, че имаш някаква нечовешка сила, нещо, което почти не се поддава на контрол, нещо, което има нужда от по-задълбочено разбиране. И можеш да го разбереш. Имаш способността да опознаеш своята сила.

Тя кимна, но все още трепереше. Майкъл знаеше, че не му вярва. Дори сам не си вярваше. Какъв смисъл имаше да отрича? Ако тя не можеше да контролира силата си, неизбежното щеше да се случи отново.

Все пак трябваше да й каже и нещо друго, нещо за виденията и силата на ръцете му.

— Роуан, когато се срещнахме, ти ме помоли да сваля ръкавиците и да подържа ръцете ти. Правих любов с теб без ръкавици. Ти ме докосваше и аз те докосвах. И знаеш ли какво видях? Знаеш ли какво почувствах? Само доброта и любов. — Той я целуна по бузата. Погали я по косата и приглади назад падналите по челото й кичури. — Права си за много неща, но не и за това. Не съм изпратен да те нараня. Дължа ти живота си. — Обърна лицето й към себе си и я целуна, но тя още беше студена, разтреперана, някак далечна.

Тя хвана ръцете му и ги отмести нежно от себе си. Целуна го, но беше ясно, че не иска да я докосва сега.

Той поседя така за малко, оглеждаше замислен дългата красива стая. Вгледа се във високите огледала, в тъмните резбовани рамки, после в старото пиано „Бьозендорфер“ в другия край на стаята и в драпериите, които приличаха на дълги ивици избледнели цветове в сумрака.

После стана. Не можеше да седи повече. Мина пред дивана, спря до страничния прозорец и се загледа във верандата с прашната мрежа. След малко се обърна и попита:

— Какво каза преди малко? Че не бива да сме пасивни и объркани. Е, Роуан, това е точно объркване.

Тя не му отговори. Седеше сгушена на дивана и се взираше в пода.

Той се върна при нея, хвана я за ръцете и я вдигна да стане. Бузите й още бяха много бледи, покрити отчасти с розови петна. Беше свела поглед и така тъмните й мигли изглеждаха още по-дълги.

Майкъл притисна устни към устата й и не срещна съпротива. Помисли си, че тя дори не го усеща. Сякаш целуваше дълбоко заспал човек. Но след малко тя като че започна да се пробужда. Уви ръце около врата му и отвърна на целувката му.

— Роуан, наистина има някаква схема — прошепна той в ухото й. — Някаква огромна паяжина, в която сме оплетени. Но все още смятам, че хората, които ни доведоха тук, са добри. И искат от мен нещо добро. Трябва да разбера какво е. Трябва. Но засега знам само, че е нещо добро. Точно както знам, че ние двамата сме добри.

Усети я как въздъхна и гърдите й се надигнаха срещу неговите. После се отдръпна, но много нежно, целувайки пръстите му.

Тръгна към средата на дългата стая. Застана под високата и широка арка, която разделяше пространството на два салона, и се загледа в красивите гипсови орнаменти и красивите извивки на свода там, където се сливаше с корнизите в двата срещуположни края.

Майкъл се чувстваше наранен. Пълната промяна у нея го бе уязвила. Не можеше да се отърси от някакво подозрение, което обаче не бе свързано с нея.

— На кого му пука! — прошепна тя като на себе си, но изглеждаше уязвима и несигурна.

Прашни ивици светлина проникваха откъм закритата веранда и падаха по лакираните дъски на пода. Около Роуан се вихреха прашинки.

— Няма смисъл от приказки — рече тя. — Сега те са на ход. Ти направи всичко по силите си. Аз също. И ето ни тук. Нека те дойдат при нас.

— Да, нека дойдат.

Тя се обърна и го прикани да се приближи, изражението й беше тъжно, умоляващо. За част от секундата го завладя ужас. Толкова много я обичаше и все пак се страхуваше, много се страхуваше.

— Какво ще правим, Майкъл? — попита Роуан. След миг се усмихна — много красива, топла усмивка.

Той се засмя тихо.

— Не знам, скъпа. — Сви рамене и поклати глава. — Изобщо не знам.

— А знаеш ли какво искам сега?

— Не, но каквото и да е, ще го получиш.

Тя посегна към ръката му.

— Разкажи ми за тази къща. — Погледна го в очите. — Кажи ми всичко, което знаеш за къщите като нея и дали наистина може да бъде спасена.

— Мила моя, тя само това чака. По-солидна е от всеки замък в Монклеве или Донелайт.

— А ти ще се справиш ли? Нямам предвид със собствените си ръце…

— Аз пък искам да го направя именно със собствените си ръце. — Той внезапно сведе поглед към ръцете си, към тези жалки, скрити в ръкавиците ръце. Откога не беше държал чук или трион, откога не бе рендосвал дъска. Вдигна очи към боядисаната арка над главите им и към огромния таван с олющената боя. — О, колко искам да го направя.

— Ами ако ти дам картбланш, ако ти кажа, че можеш да наемеш колкото хора искаш — зидари, бояджии, дърводелци — които да я ремонтират до последното ъгълче…

Тя продължаваше да говори, бавно, но с въодушевление. Той вече знаеше какво ще каже, разбираше всичко. Чудеше се дали тя осъзнава какво значи това за него? Това беше най-голямата му мечта — да реставрира подобна къща, и то не коя да е, а точно тази. Отново се върна в спомените си, във времето, когато беше момче и гледаше през оградата, когато ровеше в библиотеката за книги, в които има картинки на тази къща, на този салон, на този коридор. Защото не смееше и да мечтае, че някога ще види всичко с очите си.

А жената от видението му беше казала, че ще се срещнат в точно определен момент, в онази къща, в онзи критичен миг, когато…

— Майкъл, кажи, искаш ли?

Сякаш през воал той виждаше как лицето на жената се озарява от щастие, като детско лице. И все пак изглеждаше така далечна, така щастлива и далечна.

Ти ли си, Дебора?

— Майкъл, свали ръкавиците — стресна го гласът на Роуан — и се хващай за работа! Върни се към себе си. Цели петдесет години никой не е бил щастлив в тази къща, никой не я е обичал! Сега е време за нас, за нашата обич и победа. Ще завоюваме тази къща! Разбрах го, щом прочетох досието. Майкъл, това е нашата къща.

Но ти можеш да промениш… И за миг не се съмнявай, че притежаваш силата, защото тя извира от…

— Майкъл, кажи нещо.

От какво? Не ме оставяй така. Кажи ми!

Но те бяха изчезнали, сякаш изобщо не се бяха появявали. Той стоеше насред салона, на озарения от слънцето дъсчен под с цвят на кехлибар, а Роуан чакаше отговора му.

Къщата също чакаше, красива под слоевете прах и мръсотия, под мрака и плетеницата на лозите. Чакаше в жегата и влагата, чакаше.

— Да, скъпа, ще го направя — каза той, сякаш се събуждаше от сън. Сетивата му бяха завладени от аромата на орловите нокти, цъфнали по мрежата, от песента на птиците и топлината на слънцето.

Майкъл се завъртя в центъра на огромната стая.

— Светлина, Роуан. Трябва да пуснем тук светлина. Хайде. — Хвана я за ръката. — Да видим дали тези стари капаци още могат да се отварят.

Трийсет и едно

Започнаха да изследват къщата тихо и почтително. Отначало вървяха така, сякаш се бяха промъкнали в музей и се страхуваха, че пазачите всеки миг ще ги изпъдят.

Не смееха да докоснат вещите на вече мъртвите й обитатели. На стъклена масичка в зимната градина имаше чашка за кафе. На един стол бе сгънато списание.

Вървяха из стаите и коридорите, дърпаха завесите, отваряха капаците и само от време на време се осмеляваха да надзърнат в дрешници, шкафове и чекмеджета.

Но лека-полека започнаха да свикват със сенчестия сумрак и станаха по-дръзки.

Само в библиотеката се задържаха цял час, разглеждаха подвързаните в кожа книги на класиците и старите счетоводни книги от плантацията Ривърбенд. С тъга установиха, че страниците им са прогнили. Вече почти нищо не се четеше.

Не докоснаха документите на бюрото, които Райън Мейфеър щеше да събере и прегледа. Разгледаха портретите по стените.

— Това трябва да е Жулиен. — Тъмнокос красавец им се усмихваше от стената в коридора. — Но какво е това зад него? — Картината бе така потъмняла, че Майкъл не можеше да различи нищо. Накрая го забеляза — Жулиен стоеше пред вратата на къщата.

— Виж онази стара фотография. Това явно е Жулиен със синовете си. Този до него е Кортланд. Моят баща. — Да, бяха позирали на верандата. Усмихваха се от избледнялата кафеникава снимка, изглеждаха доста весели.

Какво ли ще видиш, ако ги докоснеш, Майкъл? И откъде знаеш, че Дебора не иска да направиш точно това?

Той бързо се извърна. Искаше да последва Роуан. Харесваше походката й, дългите й крака и начина, по който косата й се поклащаше в ритъм. Тя влезе в трапезарията и му се усмихна. Идваш ли?

В малкото килерче с висок таван откриха безброй сервизи прекрасен порцелан: „Минтън“, „Ленъкс“, „Уеджууд“, „Ройъл Долтън“ — с цветни мотиви, с ориенталски мотиви, със златни и сребърни ръбчета. Имаше стар бял порцелан, китайски порцелан, дори античен „Блу Уилоу“ и „Спод“.

Имаше много сандъци, пълни с безброй подобни съкровища, на всяко от които се виждаше един и същ монограм „М“.

Майкъл разбираше от такива неща; беше добре запознат с викторианската епоха. Можеше да идентифицира всеки нож за риба, вилица за стрида и лъжичка за сладко, както и безброй други прибори, украсени с най-различни орнаменти.

Откриха сребърни свещници, сложно украсени купи за пунш, плата за сервиране, поставки за хляб, кутии за масло, стари кани за вода, за кафе, чайници и гарафи. Всичко беше много изящно. Като по магия, само с леко потъркване, под чернилката засияваше старо сребро.

В дъното на шкафовете откриха великолепни стъклени чаши, полирани кристални чинии и плата.

Само покривките и купищата салфетки вече не ставаха за нищо. Финият лен, поръбен с дантела, беше изгнил от влагата. Но гордата буква „М“ все още личеше тук-там под тъмните петна на плесента.

Все пак няколко салфетки бяха запазени, увити в синя хартия, в едно чекмедже от сух кедър. Тежката дантела беше пожълтяла красиво. До тях бяха скупчени костени, сребърни и златни пръстени за салфетки.

Докосни ги. Дали инициалите „МБМ“ означаваха Мери Бет Мейфеър? А тук има пръстен с инициали „ЖМ“. Знаеш на кого е бил, нали?

Но Майкъл ги върна на мястото им. Пръстите му бяха пъргави, въпреки ръкавиците. Само дето ръцете му вече бяха потни и това го дразнеше. Да, този кръст, както го беше нарекла Роуан, бе доста тежък.

Следобедното слънце хвърляше дългите си полегати лъчи през прозорците на трапезарията. Погледна я отново на тази светлина. Роуан Мейфеър. Селските пейзажи по стените като че оживяха и разкриха невидимо досега множество от фигури, пръснати из изгубените вече поля на плантацията. Голямата продълговата маса изглеждаше много стабилна и едновременно с това изискана. Столовете в стил „Чипъндейл“ с техните сложно резбовани облегалки бяха подредени покрай стените.

Дали ще вечеряме скоро тук, на светлината на свещите?

— Да — прошепна тя. — Да!

А после в килера към трапезарията откриха превъзходни чаши, достатъчни за кралски прием. Имаше изящни кристални чаши със столчета, тежки чаши с двойно дъно, с флорални мотиви — чаши за шери, чаши за бренди, за шампанско, за бяло и червено вино, за десертно вино. С тях вървяха и гарафи със стъклени запушалки, кристални кани, красиви чинии, цели купища искрящ кристал.

Толкова много съкровища, помисли си Майкъл, и всички сякаш чакат да бъдат докоснати от вълшебна пръчица и да бъдат подредени отново на масата.

— Започвам да мечтая за партита — каза Роуан. — За партита като в онези дни, когато са се събирали всички роднини и масите били отрупани с храна.

Майкъл я гледаше, без да продума. Бе взела една фина чаша със столче и я въртеше на слабата светлина.

— Толкова са изящни, толкова изкусителни — каза Роуан. — Не съм си и помисляла, че някой още може да живее така днес, в Америка. Изглежда ми толкова странно. Пътувала съм из целия свят, но не съм виждала дом като този. Сякаш времето е спряло напълно.

Майкъл се усмихна.

— Не, тук просто всичко се променя много бавно. И слава богу.

— Да, изглежда като излязло от сънищата. Имам усещането, че съм мечтала точно за такъв живот, сънувала съм го, но още със събуждането съм забравяла всичко. И все пак нещо в мен като че помни, нещо ме караше да се чувствам чужда на света, в който живеех.

Излязоха на слънчевата светлина, обиколиха плувния басейн и разгледаха порутената кабина.

— Все пак изглежда солидна — каза Майкъл, след като огледа плъзгащите се врати, умивалника и душа. — Може да се ремонтира. Направена е от кипарисови дъски, а тръбите са медни. Нищо не може да разруши кипариса. Мога да оправя всичко само за няколко дни.

Върнаха се сред високата трева, където някога се бяха издигали пристройките. От тях бе останала само печална на вид дървена конструкция в края на имота.

— Е, не е толкова зле — рече Майкъл, докато се взираше през прашните мрежи. — Вероятно тук са живеели прислужниците. Било е нещо като гарсониера.

Тук се издигаше и големият дъб, при който Деидре бе търсила усамотение. Извисяваше се поне осемнайсет стъпки над главите им. Короната му беше гъста, прашна и натежала от жегата. Сигурно беше прекрасен през пролетта. Групички бананови дървета се гушеха като чудовищно избуяли треви в кръпките слънчева светлина. Дългата красива тухлена стена се простираше по цялото протежение на имота, обрасла с бръшлян и глициния чак до пантите на портата откъм Честнът стрийт.

— Глицинията още цъфти — каза Майкъл. — Обожавам лилавите й цветове — когато минавах оттук, обичах да ги докосвам, да гледам как потрепват мъничките листенца.

Защо, по дяволите, да не свали ръкавиците, за да докосне нежните цветове?

Роуан стоеше със затворени очи. Дали слушаше птиците? Майкъл се загледа в дългото задно крило на къщата, във верандите за слугите с белите дървени перила и бели решетки. Беше щастлив, неимоверно щастлив. Беше си у дома.

У дома. Та той не бе живял на подобно място. Но бе обичал тази къща, дори отдалече. Сякаш винаги бе живял в нея. Когато бе надалече, копнееше за нея, мечтаеше за нея…

Не можеш да си представиш колко голяма е опасността…

— Майкъл?

— Да, скъпа? — Целуна я, косата й ухаеше превъзходно, слънчево. Кожата й блестеше от топлината. Видението обаче се стопи. Той отново отвори широко очи на ослепителната светлина и се потопи в приспивното жужене на насекомите.

Мрежа от лъжи…

Роуан вървеше пред него във високата трева.

— Тук има някакви плочи. — Гласът й звучеше съвсем слаб. — Навсякъде са.

Крачеше след нея към предната част на градината. Там намериха малки гръцки статуи, гипсови сатири, красиво обветрени от времето, които надзъртаха със слепи очи изпод избуялия чемшир. Мраморни нимфи се криеха сред гъстите восъчни листа на камелиите, а малките жълти цветчета на лантаната сияеха на слънцето.

— Наричахме ги яйца с бекон — каза Майкъл и откъсна едно стръкче за нея. — Виж, цветчетата са кафяви и жълти, опъстрени с оранжево. А тук има и сини. А онези там са циганчета, има и ружи — едрите сини цветове до верандата наричахме алтея.

— Алтея, красиво име.

— Пълзящото по мрежата растение се казва върбинка, или коралов венец, но ние я наричахме планинска роза.

Между пъстрата плетеница на растенията се виждаше старият бял стол на Деидре.

— Трябвало е да подрежат цветята, за да може тя да гледа навън — каза Майкъл. — Виж как са превзели цялата мрежа и почти са задушили бугенвилията. Тя е най-красива, нали?

Да, виолетовите й цветове просто сияеха на светлината.

— Господи, колко пъти съм се опитвал да наподобя всичко това в някой малък заден двор в Калифорния, преди да дам ключа на собственика. След като съм окачил дантелени пердета на прозорците и съм положил дъбовия паркет… А тук всичко цъфти в изобилие, от само себе си…

— И е твое. Наше. — Колко невинна изглеждаше сега, колко искрена беше меката й усмивка.

Хвана ръката му и стисна дланта в черна ръкавица.

— Ами ако къщата е изгнила отвътре? Ако не може да се поправи.

— Ела тук и погледни. Виж как верандите за слугите се издигат нагоре? Значи фундаментът е в добро състояние. На първия етаж не се виждат никакви течове, не е избила влага. Нищо! Едно време тези веранди са били нещо като коридори, откъдето са минавали слугите. Затова и прозорците са толкова високи и започват от самия под, защото са по-скоро врати. Никоя от тях не е пропаднала. А от тази страна идва влажен вятър откъм реката. Всъщност в целия град къщите са строени така, че да се отварят за речния бриз.

Роуан вдигна глава към прозорците на стаята на Жулиен. Дали мислеше за Анта?

— Усещам как проклятието се вдига от тази къща — прошепна тя. — Така е било писано. Ние с теб да дойдем тук и да се обичаме.

Да, така е, помисли си той, но незнайно защо не го изрече. Може би просто покоят му вдъхваше някакво страхопочитание, може би просто се страхуваше да предизвика невидимото, което ги наблюдаваше.

— Това са солидни тухлени стени, Роуан — продължи Майкъл. — Някои са дебели по половин метър. Представяш ли си. Отвън къщата е измазана така, че да прилича на каменна. Такава е била модата. Виждаш ли жлебовете по боята? Искали са да изглежда като лятна къща, построена от огромни каменни блокове.

— Тази къща е истинска мешавица от стилове — добави след малко. — Решетки от ковано желязо, коринтски, дорийски и йонийски колони, врати в ориенталски стил…

— Да, с форма на ключалки — каза тя. — Знаеш ли къде видях такава врата? На гробницата. Контурът й беше издълбан на върха на гробницата.

— Какво искаш да кажеш?

— Ами просто същият контур, издълбан под покрива. Изглеждаше точно като тези врати, ако, разбира се, не са искали да изобразят именно ключалка. Ще ти покажа. Може да идем днес или утре. Точно до главната алея е.

Незнайно защо, това го притесни. Контур на врата, издълбан на гробница. Мразеше гробищата, а гробниците — още повече. Но рано или късно щеше да се наложи да я види. Продължи да говори, опитваше се да се отърси от неприятното усещане, искаше да се отдаде само на съзерцанието на къщата, окъпана сега от прекрасната слънчева светлина.

— А от северната страна пък има прекрасни италиански прозорци, което е съвсем различно архитектурно влияние. Но все пак всичко изглежда в хармония. Къщата е построена точно за този климат, с високи петнайсет стъпки тавани. Тя е като огромен капан за светлината и хладния бриз, същинска крепост срещу жегата.

Роуан го прегърна през кръста и влязоха вътре. Тръгнаха към дългото сенчесто стълбище.

— Виж, мазилката още се държи — рече Майкъл. — Със сигурност е оригиналната, но е майсторски изработена. Вероятно са направили ръчно тези орнаменти. Не се вижда и най-малката цепнатина. Ако слезем в подземието, ще видим, че стените продължават дълбоко надолу, а подпорните колони са огромни и масивни. Няма начин да е иначе. Всичко е толкова стабилно, устойчиво.

— Да, но когато я видях за първи път, ми се стори безнадеждно запусната.

— Представи си, че тези стари тапети ги няма, боядисай стените в топли ярки цветове. Представи си пода чист и сияещ.

— Сега това е наше. Вече ние пишем историята.

— Историята на Роуан и Майкъл — каза той с лека усмивка. Поспря на върха на стълбището. — Тук нещата изглеждат по-прости. Таваните са с около фут по-ниски, мащабът е по-малък.

Тя се засмя и поклати глава.

— И колко високи са тези по-малки стаи, към четири метра?

Обърнаха се и тръгнаха по коридора към първата спалня в предната част на къщата. Прозорците й гледаха към предната и страничната веранда. Молитвеникът на Бел лежеше на скрина, на корицата му със златни букви бе изписано името й. На ръждясали прашни куки висяха фотографии с прогнили рамки.

— Отново Жулиен. Той трябва да е — каза Майкъл. — И Мери Бет. Виж, Роуан, тя доста прилича на теб.

— Да, всички така казват.

Броеницата на Бел, с името й, гравирано на гърба на разпятието, лежеше на възглавницата на старомодното легло с подпори. От пухената завивка се вдигна прах, когато Майкъл я докосна. На балдахина беше избродиран венец от рози.

Всичко изглеждаше доста мрачно — от избелелите тапети на цветя до тежките гардероби, които се бяха килнали леко напред. Килимът се беше разнищил и цветът му не се различаваше от праха. Клоните на дъбовете надничаха като призраци през завесите от шантунг. Банята беше чиста и съвсем обикновена — плочките сигурно бяха слагани по времето на Стела. Имаше огромна стара вана, каквито все още можеш да видиш в старите хотели, висока мивка и купчина прашасали хавлии на поставката от ракита.

— Боже, това е най-хубавата стая — рече Роуан зад гърба му. — Югозападно изложение. Помогни ми да отворя прозореца.

Двамата натиснаха упоритата рамка.

— Все едно си в къщичка на дърво — каза Роуан и излезе на големия балкон. Погали жлебовете на една коринтска колона и се загледа в преплетените клони на дъбовете. — Виж, катерица. О, две са. Изплашихме ги. Толкова е странно. Все едно сме в гората и ако поискаме, можем да се покатерим по клоните. И да стигнем по тях чак до небето.

Майкъл изпробва с крак гредите на балкона.

— Стабилни са, като всичко останало. Дори железните перила не са ръждясали. Все пак имат нужда от една боя. — И на покрива нямаше течове.

Този дом просто бе чакал всичките тези години да бъде ремонтиран. Майкъл спря и свали сакото си. Жегата най-после го беше победила, дори тук, където се усещаше бризът от реката.

Преметна го на рамо.

Роуан стоеше със скръстени ръце, облегната на железните перила.

Той гледаше надолу, през плетеницата на малките маслинени дръвчета, към предната порта. Виждаше се там, като момче, съвсем ясно. Но Роуан плесна с ръце и го поведе отново към стаята.

— Виж, има врата към съседната спалня. От нея също се излиза на страничния балкон.

Той се взираше в една овална фотография? Стела? Да, сигурно беше Стела.

— Няма ли да е прекрасно? Ще си направим тук всекидневна.

Той погледна към молитвеника с изписаното в златно име „Бел Мейфеър“. За миг се зачуди дали да не го докосне. Бел беше описвана като сладка, добра жена.

Как би могла тя да те нарани? От колко време си в тази къща и още не си използвал силата си.

— Майкъл?

Не, не можеше да го направи. Ако започнеше, щеше ли да спре? Това можеше да го убие, щеше да мине през него като електричество, щеше да го ослепи, неизбежно щеше да го ослепи. Потокът от образи щеше да нахлуе в него като мътна вода, като какофония от гласове. Не. Не ти трябва. Никой не те кара да го правиш.

Сви се от мисълта, че някой внезапно може да го накара, да свали ръкавиците му и да го накара насила да докосне предметите. Беше го страх.

Роуан го викаше. Той погледна за последно молитвеника, преди да продължи нататък.

— Това сигурно е била стаята на Мили. Има и камина. — Роуан стоеше пред висока тоалетка. Държеше някаква кърпичка с монограм. — Тези стаи са като светилища.

Отвъд високия прозорец се виждаше бугенвилията, която бе превзела напълно верандата и дори металните перила не се виждаха от нея. Отдолу беше верандата, на която бе седяла Деидре. Но тук нямаше мрежа.

— Да, във всички стаи има камини — каза той разсеяно, не можеше да откъсне поглед от лилавите цветове на бугенвилията. — Трябва да огледам огнеупорните тухли в комините. В тези камини никога не са горили дърва, само въглища.

Сега в тях обаче имаше газови горелки и това му харесваше. От много време не беше виждал малките синкави пламъчета, които правеха зимния сумрак така уютен.

Роуан стоеше пред вратата на дрешника.

— На какво мирише?

— За бога, Роуан Мейфеър, никога ли не си виждала дрешник, който мирише на камфор?

Тя се засмя.

— Никога не съм виждала толкова стар дрешник, Майкъл Къри. Никога не съм живяла в стара къща, нито пък съм отсядала в стар хотел. Моите осиновители държаха всичко да е много модерно. Обичаха ресторанти на покривите на сградите, само от стъкло и месинг. Не можеш да си представиш докъде стигаха, само и само да са в крак с модата. Ели не можеше да понася нищо старо или използвано. Всяка година изхвърляше дрехите си.

— Сигурно сега се чувстваш като на друга планета.

— Не, не бих казала. Като че просто съм попаднала в друго измерение — отвърна тя някак глухо. Докосна дрехите по закачалките. За него те изглеждаха просто като сенки. — Като си помислиш само, че двайсети век е към края си, а тя е преживяла целия си живот в тази стая. — Отстъпи назад. — О, този тапет е ужасен. Виж, там има някакъв теч.

— Не е нищо сериозно, скъпа. Просто малък теч. Нормално е в толкова голяма къща. Но ми се струва, че мазилката е заминала.

— Как така заминала?

— Твърде стара е, за да може да се закърпи. Виж как се рони. Ще трябва да оправим и тавана. — Сви рамене. — Ден-два работа.

— Ти си гений.

Той се засмя и поклати глава.

— О, тук има и стара баня. Всяка стая си има баня. Опитвам се да си представя всичко чисто и подредено…

— Аз си го представям — рече той. — Знам точно как да го оправя.

Стаята на Карлота беше последната голяма спалня в края на коридора — приличаше на огромна сумрачна пещера, с черно легло с четири подпори, покрито с балдахин от тафта. Имаше и няколко зловещи столове с калъфи. Миришеше на застояло. По лавиците стояха наредени юридически книги и справочници. И тук имаше молитвеник и броеница, като че оставени само преди миг. На шкафчето лежаха белите ръкавици на старицата, а до тях — обеци с камеи и кехлибарена броеница.

— На такива броеници им викахме бабешки — каза Майкъл. — Бях ги забравил. — Той посегна да я докосне, но бързо отдръпна ръка като опарен.

— И на мен не ми харесва тук — прошепна Роуан. Тя се сгуши до ръката му, сякаш изведнъж й бе станало студено. Или страшно. — Не искам да пипам нещата й. — Гнусеше се от дрехите в гардероба, от старите мебели, колкото и да бяха красиви.

— Райън ще се погрижи за всичко — добави тя, но стана още по-неспокойна. — Той каза, че Джералд Мейфеър ще дойде и ще й изнесе нещата. Завещала ги на баба му. — Сепна се и се обърна стреснато. Втренчи се почти гневно в огледалото между страничните прозорци. — И тук мирише на камфор. Но и на нещо друго.

— На върбинка и на розова вода — каза Майкъл. — Ето го шишенцето. Слагат такива в пансионите в Северна Калифорния.

— Да, ама ми се струва зловещо и унило.

Тръгнаха към задната врата на стаята, която водеше към къс коридор и няколко стъпала. Горе имаше две малки стаи, една след друга.

— Едно време тук са спели слугините — обясни Майкъл. — Едната стая сега е на Еужения. Всъщност оттук се влиза в крилото за слугите, но не ми се вярва някога да са ползвали междинната врата, защото тя е направена наскоро. Избили са я в стената. Едно време слугите са влизали в главната къща единствено през онази веранда.

В края на крилото се виждаше мътна светлина.

— Това стълбище води към кухнята. А тази стара баня тук е на Еужения. Навремето черните слуги не са ползвали банята на белите. Сигурно вече си чувала доста за тия порядки.

Свиха към по-голяма стая. Роуан пристъпваше предпазливо по избелялата черга, Майкъл вървеше след нея. Отиде до прозореца и леко дръпна крехката завеса, за да погледне към тротоара на Честнът стрийт и изящната фасада на огромната къща отсреща.

— Виж, и тази къща е отворена към реката — каза Майкъл и посочи сградата. — Но там пристройките за каретите още стоят и дъбовете не са изсечени. Виж как се лющи хоросанът от тухлените стени. Той също е направен като имитация на камък.

— От всеки прозорец виждаш само дъбове — каза Роуан, говореше тихо, като че да не обезпокои наслоения прах. — А небето е толкова наситеносиньо. Дори светлината е по-различна тук. Някак мека, като във Флоренция или Венеция.

— Така е.

Той отново се вгледа тревожно във вещите на старата жена. Може би погнусата на Роуан се бе предала и на него. С отвращение си помисли какво ли би било да свали ръкавиците и да докосне нещо на Карлота.

— Какво има, Майкъл?

— Хайде да се махаме оттук — каза той под нос, хвана я за ръката и я поведе към главния коридор.

Тя го последва доста неохотно към стаята на Деидре. Погнусата и объркването й ставаха все по-силни. Все пак трябва да завърши това пътуване. Очите й опипваха жадно старите фотографии и малките викториански столове. Майкъл я прегърна, когато тя се втренчи в отвратителното петно на матрака.

— Ужасно е. Трябва да извикам някой да го почисти — рече той.

— Аз ще го почистя.

— Не, аз ще го почистя. Нали каза, че мога да наема хора за всичко. Е, ще се погрижа и за това.

Той също се вгледа в петното — беше голямо и овално, лепкаво в средата. Дали жената бе кървяла на смъртното си легло? Или пък просто се бе изпускала в жегата на тази ужасна стара стая?

— Не зная — прошепна Роуан, въпреки че той не бе казал нищо, и въздъхна накъсано. — Вече помолих да ми дадат картона й. Райън ще го изиска по канален ред. Говорих с него днес. Обадих се и на лекаря, и на сестрата, Виола. Сладка старица. Каза, че обича Дикенс. Лекарят твърди, че нямало причина да я приемат в болница. Ох, тази история е просто откачена. Отговаряше ми с неохота. Нямало какво да се пита. А после каза, че най-хуманното било да я оставят да умре.

Той я притисна още по-силно и докосна с устни бузата й.

— Какви са тия свещи и отвратителната статуя до леглото? — попита тя.

— Света Богородица. Но когато е изобразена с открито сърце, се нарича Девата с непорочното сърце. Не си спомням точно. Свещите са църковни. Когато дойдох първата нощ, видях сиянието им. Не съм си и представял, че тя умира в същия този момент. Ако знаех… Но не знаех. Тогава дори не знаех кой живее тук.

— Защо са ги запалили?

— За упокой на душата й, когато е дошъл свещеникът. Нарича се последно причастие. Като момче бях иподякон и съм ходил със свещеника при умиращи.

— Значи са могли да направят това за нея, но не и да я заведат в болница.

— А мислиш ли, че ако беше дошла по-рано, щеше още да е жива? Аз не мисля. Пък и вече няма значение.

— И Райън казва същото. За нея нямало надежда. Преди около десет години Карлота й спряла лекарствата, но Деидре не реагирала на нищо, нямала никакви рефлекси. Райън твърди, че са сторили всичко по силите си, но какво друго може да каже. Ще разбера, когато видя картона, и тогава ще се успокоя… или напротив.

Тя се отдалечи от леглото. Оглеждаше стаята, сякаш се опитваше да я прецени съвсем безпристрастно, както подхождаше към всичко.

Майкъл й посочи, че единствено на тавана в тази стая има гипсови орнаменти като на долния етаж. Посочи й и красивата дърворезба над прозорците. Имаше и кристален полилей, сега покрит с прах, ограден от красив гипсов орнамент. Леглото обаче беше огромно и дори грозно.

— Не прилича на останалите — каза тя.

— Да, по-ново е, фабрично. Американско. Продавали са се милиони такива в края на миналия век. Вероятно Мери Бет го е купила.

— Спряла е времето, нали?

— Кой, Мери Бет ли?

— Не, отвратителната Карлота. Просто е спряла времето в тази къща. Накарала е всичко да замре. Не мога да си представя как са расли децата. Та тук не се вижда нито една играчка, нищо.

— Плюшени мечета например — прошепна Майкъл. Деидре не беше ли споменала нещо за плюшени мечета в градината в Тексас?

Роуан сигурно не го чу, защото каза:

— Е, нейното царуване свърши. — Но в гласа й не се долавяше нито триумф, нито облекчение.

Тя внезапно тръгна към леглото, взе малката гипсова Богородица с откритото сърце и я запрати към отсрещната стена. Тя падна на мраморния под на отворената баня и се разби на три неравни парчета. Роуан се взираше шокирана в тях, като че не можеше да повярва, че го е направила.

Той беше изумен. Завладя го някакво ирационално и напълно глупаво суеверие. Света Богородица, разбита на пода. Искаше да каже нещо, някаква магическа думичка или пък молитва, за да поправи стореното; или пък да хвърли шепа сол през рамо и да чукне на дърво. В този миг някакво блещукане в сенките привлече вниманието му. На масичката до леглото имаше сияеща купчинка.

— Роуан — повика я тихо той и плъзна пръсти по задната част на врата й. — Виж, там на масата.

Беше кутия за бижута. Отворена. А до нея имаше кадифено портмоне с цели купчини златни монети, нанизи перли, всякакви скъпоценни камъни, стотици малки искрящи брилянти.

— Господи боже! — прошепна Роуан. Заобиколи леглото и се втренчи в скъпоценностите, сякаш всеки миг можеха да помръднат.

— Можеш ли да повярваш? — обади се Майкъл. Той самият не знаеше дали да вярва на очите си. Дали не бяха фалшиви? Бяха като на филм. Не можеха да са истински.

Тя го погледна и каза тихо:

— Майкъл, ще ги докоснеш ли? Моля те…

Той поклати глава.

— Не, не искам.

Тя мълчеше, потънала в мисли, очите й изгубиха фокус. Обгърна се с ръце, както винаги, когато беше разстроена, сякаш нещастието я караше да мръзне.

— Майкъл, моля те, докосни нещо нейно. Нощницата й или леглото.

— Не искам, Роуан. Те казаха, че не бива да…

Тя сведе поглед, косата й падна върху очите.

— Роуан, няма да разбера нищо. Ще се объркам напълно. Ще видя как сестрата я облича или може би лекарят, или пък кола, преминала пред очите й. Не знам как да използвам силата си. Аарън се опита да ме научи, но не съм много добър. Ще видя нещо грозно, нещо противно. Страх ме е, защото тя е мъртва. В началото постоянно докосвах разни неща, но вече не мога. Повярвай ми…

— Ами ако видиш щастие? Ако видиш нещо красиво. Като онази жена в Лондон, която е докоснала нощницата й.

— Наистина ли го мислиш? Хората в Таламаска не са непогрешими. Те са просто хора.

— Не, не са просто хора. Те са като мен и теб. Имат свръхестествени способности.

Говореше меко, без яд, но той знаеше как се чувства. Отново се загледа в свещите, после и в строшената статуя в банята и изведнъж си спомни за майските процесии, за огромната статуя на Девата, клатушкаща се над тълпата по улиците. Хиляди цветя. А после се замисли за Деидре — Деидре и Аарън в онази ботаническа градина. „Искам нормален живот.“

Заобиколи леглото и отиде до старомодната тоалетка. Отвори горното чекмедже. Бели нощници от мек памук, лъхащи на сладък парфюм. И леки летни роби от естествена коприна.

Извади една нощница — съвсем фина, без ръкави, с десен на бледи цветя. Остави я на купчина върху тоалетката и свали ръкавиците си. Притисна плътно длани и после докосна дрехата. Затвори очи.

— Деидре. Виждам само Деидре.

Пред очите му се разкри някакво огромно пространство. В сумрака видя стотици лица, чу гласове, стонове, писъци. Беше непоносимо. Някакъв мъж вървеше към него, като газеше през телата на останалите! „Не, спри!“ Изпусна нощницата. Остана със затворени очи, опитваше се да си спомни какво бе видял, въпреки че се страхуваше от образа на този кошмар. Стотици скупчени хора и някой му говореше бързо, саркастично. „Господи, какво беше това?“ Той се втренчи в ръцете си. Беше чул нещо като барабан, който отмерваше марш… Звучеше му познато.

Марди Грас, преди много години. Той бързаше по улицата с майка си. Беше зима.

„Хайде, да видим Тайната гилдия на Камю.“ Да, беше същият барабан. И сиянието идваше от натруфените платформи.

— Нищо не разбирам — прошепна той.

— Какво видя?

— Някаква пълна глупост. — Той се загледа вбесен в нощницата. Посегна бавно към нея. — Последните дни на Деидре. Само нея. Нищо друго. — Докосна меката тъкан, много леко. — Виждам градината откъм верандата — прошепна той. — Да, ето я и върбинката, някаква пеперуда пърха по мрежата, виждам и ръката на Деидре, отпусната вдясно. Лашър е там, тя се радва, че той е до нея, точно до нея. Ако извърне глава настрани, ще го види.

Отново пусна нощницата.

— Само светлина и цветя. А тя… тя беше щастлива.

— Благодаря ти, Майкъл.

— Не ме карай да го правя отново, моля те. Съжалявам, но не мога. Не искам.

— Разбирам. — Тя се приближи до него. — Съжалявам. — Говореше тихо, гласът й беше искрен, успокояващ, но изглеждаше озадачена. Искаше да разбере какво беше видял първия път.

Той също. Но едва ли щеше да успее.

И все пак беше в тази къща, имаше силата, дадена му вероятно от тях! А се страхуваше да я използва, той, Майкъл Къри, страхливецът, който не спираше да приказва, че има важна мисия.

Нима не те го бяха довели тук? Нима не очакваха да докосва предметите в тази къща? Тя също го искаше. Как иначе?

Протегна ръка и докосна крака на леглото. Пладне, сестри, прислужница чисти с прахосмукачка, някой се оплаква от нещо. Образът бе толкова мимолетен, че се размаза пред очите му. Прокара пръсти по матрака. Белият й крак приличаше на направен от тесто. Джери Лониган беше тук, вдигаше я, говореше нещо под нос на помощника си: „Гледай само на какво прилича тази стая“.

После докосна стената. Видя лицето на Деидре, разкривено от идиотска усмивка, а по брадичката й течеше лига. Докосна вратата на банята. Някаква бяла сестра крещеше на Деидре да идва, да не си тътри краката. Знаела, че може. Болката в Деидре, която я разяждаше. Някакъв мъжки глас, дойде чистачката, мярна се и тоалетната, шум от казанче, жужене на комари, рана на гърба й. Господи, имаше рана от облегалката на люлеещия се стол. Беше загноила, поръсена с бебешка пудра. Боже, хора, луди ли сте. А сестрата просто я държеше на тоалетната чиния. Не мога…

Той се обърна и мина бързо покрай Роуан, като блъсна ръката й, когато тя се опита да го спре. Докосна колоната на стълбището. Покрай него се мярна памучна дреха, чу стъпки по стария килим. Някой пищеше, плачеше.

— Майкъл!

Той се затича нагоре по стълбите след тях. Бебето плачеше в люлката. Огласяше цялата къща.

Миризма на химикали, смрадта на мътилката в онези буркани. Беше ги зърнал предната нощ, а и тя му беше разказала за тях. Но сега трябваше да ги разгледа, да ги докосне. Да докосне гадните буркани на Маргьорит. Беше усетил вонята им, когато снощи дойде да види трупа на Таунсенд.

Само дето не бе останал никакъв труп, а кости. Хвана се за перилата и пред очите му блесна образът на Роуан, стиснала газена лампа. Беше ядосана, нещастна, искаше да избяга от старицата, която я съсипваше със злобата си, с думите си. После видя и черната прислужница с парцал за прах. Някакъв дърводелец сменяше стъклото на прозореца на таванската стая. „Господи боже, тук вони ужасно.“ „Мълчи и си върши работата.“ Спалнята на Деидре, някакъв писък заглушава другите гласове, става пронизителен, после заглъхва, но приижда пак. И вратата, точно отпред, някой се смее, мъж, който говори на френски. Какво казва… не мога да различа нито една дума, от стаята вони ужасно.

Но не, първо стаята на Жулиен, леглото на Жулиен. Смехът става по-силен, само че се смесва с плач на бебе; някой тича нагоре по стълбите, точно зад него. Докосна вратата и отново видя Еужения. Чисти, оплаква се от миризмата. Монотонният глас на Карлота, не може да различи думите, после онова ужасно петно в мрака, там, където бе умрял Таунсенд, поел последния си дъх през изгризаната дупка в килима. Камината, мимолетния образ на Жулиен! Същият мъж, да, същият мъж, когото бе видял, когато държеше нощницата на Деидре. Да, Жулиен се взираше в него. Виждам те, а после нечии тичащи стъпки. Не, не искам да виждам това. Посегна към перваза на прозореца, стисна връвта на сенника и го вдигна. Той се нави с тракане и разкри мръсните стъкла.

Тя излетя през стъклото. Анта. Падна на покрива, ужасена, косата й се бе разпиляла по лицето й, окото й, виж й окото, виси на бузата. Господи боже. Плачеше. „Не ме наранявай, недей! Лашър, помогни ми!“

— Роуан!

И защо Жулиен не й помогне. Защо просто седи и плаче.

— Ако щеш викай и дявола от ада, но никой няма да ти помогне — съска Карлота…

Жулиен е безпомощен.

— Ще те убия, ще те убия, кучко…

Тя падна, няма я вече, писъкът й затрептя като огромен червен флаг на синьото небе. Жулиен е закрил лицето си с ръце. Безпомощен. После потрепери и изчезна. Призрак. Отново хаос, образът на Карлота се стопи.

Майкъл докосна с две ръце металното легло. Жулиен седи на него, потрепващ, някак далечен. Познавам те, тъмни очи, усмихната уста, бяла коса, да, не, не ме докосвай! „Е, биен, Мишел, най-после!“

Ръката му блъсна сандъците на кревата, но не можеше да ги види. Виждаше само потрепващия силует на мъж на леглото, под завивките. Примигна и пак се появи. Жулиен се опитваше да стане от леглото… Не, махни се от мен.

— Майкъл!

Той събори сандъците от леглото. Запрепъва се в книгите. Куклите, къде бяха куклите? В сандъка. Да, Жулиен му го каза, нали? Говореше на френски. Смях, хор от смехове. Шумолене на рокли. Нещо се счупи. Коляното му се удари в нещо остро, но той залази към сандъка. Ръждясали ключалки, нищо, отвори капака.

Потрепващ, едва видим, Жулиен стои до него, кима и сочи към сандъка.

Ръждясалите панти се строшиха, щом капакът се удари в старата мазилка и увисна.

Чуваше нещо като шепот на тафта, краката му драскаха по пода, над него се надвесваха някакви фигури, през капаците струяха ивици светлина. „Нека си поема дъх, нека видя.“ Беше като шумоленето на расата на монахините, които крачеха забързано по коридора на училището, за да напердашат някое момче, да го вкарат в пътя. Шепот на плат, фусти и потракването на зърната на броеница…

Ето ги куклите.

Куклите! Не ги наранявай, те са толкова стари и крехки, с тези безизразни, грубо нарисувани лица. Виж, тази с копчетата за очи и кичурите сива коса, облечена в миниатюрни мъжки дрешки от туид, дори с панталони. Господи, вътре има кост!

Той я извади. Мери Бет! Твърди поли се опряха до него. Ако вдигнеше поглед, щеше да види, че го гледа. Наистина ли я виждаше, можеше да види всичко, можеше да види дори тиловете им, когато се приближаваха към него, но нищо не се задържаше за дълго. Първо беше ефирно, после почти солидно, но след секунда изчезваше. В стаята оставаше само прашната пустота. Появи се Роуан, като през процеп в плат, стисна го за ръката. После видя и Шарлот, знаеше, че е Шарлот. Дали бе докоснал куклата й? Погледна надолу, куклите бяха разхвърляни и така крехки върху слоевете марля.

Но къде е Дебора? Дебора, ще ми кажеш ли… Махна марлята, струпа по-новите кукли една върху друга. Те плачеха, някой плачеше, не, това беше бебето в кошарката, или Анта на покрива. Или и двете. Отново се появи Жулиен, говореше бързо нещо на френски, коленичил до него. Не те разбирам. Част от секундата и вече го нямаше. Ще ме подлудите, каква полза ще има за вас, ако откача съвсем?

Махнете тези поли от мен! Толкова му напомняха на монахините.

— Майкъл!

Той зарови под марлята — къде е? — ясно беше, че тук лежи най-старата. Беше лепкава, върху нея имаше друга, с русата коса на Шарлот, значи това крехко малко нещо между тях е неговата Дебора. Малки буболечки се разбягаха под пръстите му, когато я докосна. Косата й вече се разпадаше, о, боже, разпадаше се, дори костите се превръщаха в прах. Той се отдръпна ужасен. Беше оставил отпечатък от пръста си на костеното лице. Беше почувствал огън, дори го подушваше; тялото й се свиваше като восъчна кукла на кладата. Някакъв глас му нареждаше на френски да направи нещо, но какво?

— Дебора — прошепна той и докосна отново разпокъсаната кадифена рокличка. — Дебора! — Беше толкова стара, сякаш можеше да я разпилее само с дъха си. Стела се смее. Стела държи куклата. „Говори ми — казва тя с присвити очи, а младият мъж до нея се смее. — Наистина ли мислиш, че ще стане!“

Какво искаш от мен?

Полите се притискат по-плътно към него, мешавица от гласове на френски и английски. Той опита да различи гласа на Жулиен. Все едно да се опитваш да уловиш спомен, мисъл, нещо прелетяло през съзнанието ти, докато си слушал музика. Ръката му лежи върху малката кукла на Дебора, притиска я към дъното на сандъка, куклата с русата коса се търкулва към дланта му. Боже, ще ги съсипя…

— Дебора!

Нищо, нищо.

Какво съм направил, че не искаш да ми кажеш!

Роуан го викаше. Разтърсваше го. Той една не я удари.

— Престани! — изкрещя й. — Те са тук, в къщата! Не виждаш ли? Чакат. Те са… те са… как се казва… те са приковани към земята!

Колко беше силна. Нямаше да спре. Издърпа го да стане на крака.

— Остави ме.

Виждаше ги накъдето и да се обърнеше, сякаш бяха изтъкани върху воал, който се люлееше на вятъра.

— Майкъл, спри, достатъчно, спри…

Трябваше да се махне оттук. Стисна рамката на вратата. Когато се обърна към леглото, видя само кашоните. Загледа се в книгите. Не беше докоснал книгите. По лицето му се стичаше пот. Прокара голите си ръце по ризата си. Трепереше. Пред очите му просветна лицето на Роуан, а после зърна и всички тях, само че не виждаше лицата им. Беше изтощен от виденията, от опустошаващите усещания. „Мамка му, не мога да го направя!“ Сякаш беше под вода, дори гласовете, които чу, когато запуши ушите си, бяха кухи, далечни. А вонята, от вонята не можеше да избяга. Тя идваше от бурканите, които го чакаха…

Това ли искаше от мен, да се върна, да докосвам разни неща и да разбера? Дебора, къде си?

Дали не му се присмиваха? Образът на Еужения с парцал за прах. Не ти! Махай се. Искам да видя мъртвите, не живите. Това не беше ли смехът на Жулиен? Някой плачеше, бебе в кошарка, нисък монотонен глас проклинаше на английски: ще те убия, ще те убия, ще те убия…

— Стига, спри, стига…

— Не, не мога. Останаха бурканите. Нека свърша веднъж завинаги с всичко това.

Изблъска я настрани, отново изумен от силата, с която се опитваше да го възпре. Отвори рязко вратата към стаята с бурканите. Боже, само да можеха да замълчат, само това бебе да спреше да реве, старицата да проклина, а онзи глас на френски… „Не мога.“

Бурканите.

Откъм стълбището нахлу по-свеж въздух и за миг поразнесе ужасната воня. Майкъл стоеше, запушил ушите си с ръце, и гледаше бурканите. Пое си дълбоко дъх, но миризмата нахлу в дробовете му. Роуан го гледаше. Това ли искаш да докосна? А те искаха да се върнат, като огромен воал, който се спускаше около него. Но нямаше да им позволи. Концентрира се върху бурканите. Пое си отново дъх.

Миризмата бе силна, но не можеше да го нарани. Ето. Той протегна ръка в някак потрепващата грозна светлина и докосна мръсното стъкло. През разперените си пръсти видя да го гледа някакво око. „Боже господи, това е човешка глава.“ Но какво долавяше от самия буркан, какво прииждаше през измъчените му пръсти? Нищо, съвсем слаби образи на нещото вътре. Като че над него се спусна някакъв облак, който замъгли и образи, и звуци, опитваше се да се сгъсти, но отново се разпадаше. Но бурканът се виждаше, сияеше.

Пръстите му задраскаха по восъчния печат.

Роуан стоеше на прага, от плът и кръв, красива.

Той строши печата, отвори буркана и пъхна ръка в течността. Смрадта блъвна към него като отрова. Догади му се, но не спря. Сграбчи главата за косата, но тя се изплъзваше като плавей.

Главата се разпадна на парчета. Късчета от плътта се издигнаха към стъклото, докосваха китката му. Но той не пускаше, палецът му потъваше в изгнилата буза. Извади я, бурканът падна и смрадливата течност се разля по целия под. Държеше главата — за миг я видя да говори, да се смее, чертите бяха подвижни, но главата беше мъртва, косата беше кафява, очите — налети с кръв, но също кафяви, от мъртвата говореща уста струеше кръв.

Да, Майкъл, ще имам плът и кръв, когато от теб ще са останали само кости.

Ето го и целият човек. Седи на леглото, гол и мъртъв, и все пак жив, защото в него е Лашър, размахва ръце, отваря уста. До него стои Маргьорит, с раздърпана коса. Сложила е ръце на раменете му, широката й пола от тафта е разперена около нея като кръг от червена светлина. Тя държи мъртвеца, точно както Роуан се опитваше да го държи сега.

Главата се изплъзна от ръцете му и падна на мокрия под. Майкъл се свлече на колене. Господи! Прилошаваше му. Щеше да повърне. Почувства конвулсия и болка в гръдния кош. Повърна. Не можа да се сдържи. Обърна се към ъгъла, опита се да допълзи дотам, но просто всичко се изля от него.

Роуан го държеше за рамото. Когато ти е толкова зле, изобщо не ти пука кой те докосва.

Отново видя мъртвеца на леглото. Опита се да й каже, но устата му беше пълна с повръщано. Господи. Погледна към ръцете си. Мръсотията беше по целия под, по дрехите му.

Но все пак стана на крака. Посегна към дръжката на вратата, но тя се изплъзна от пръстите му. Изблъска от пътя си Жулиен, Мери Бет и накрая Роуан и заопипва по пода за главата. Тя се бе пръснала като презрял плод, като диня.

— Лашър — прошепна той на Роуан и избърса устата си. — Лашър, в тази глава, в тялото на мъртвец.

А останалите? Боже, всичките бяха пълни с глави. Господи боже! Майкъл взе друг буркан, разби го в дървения рафт и зеленикавите останки се изсипаха от него. Бяха меки, изгнили и се разпльокаха като огромно зелено яйце на пода, разкривайки тъмен череп. Майкъл го докосна и той се сплеска под пръстите му, лицето се разпадна.

Да, Майкъл, когато от теб ще останат само кости, като тези, които държиш сега.

— На това ли му викаш плът? — извика той. — На това ли! — Изрита изгнилата глава, хвърли черепа и ритна и него. Беше като гумен. — Няма да я имаш, никога, за нищо на света.

— Майкъл!

Отново му призля, но този път нямаше да повърне. Хвана се за ръба на рафта. Пред очите му проблесна образът на Еужения.

— О, на тавана смърди ужасно, госпожице Карлота.

— Не пипай нищо там, Еужения.

Майкъл се обърна и избърса ръце в сакото си, избърса ги яростно. После каза на Роуан:

— Той е влизал в телата на мъртъвци. Обладавал е телата им. Гледал е през техните очи и е говорел с техните гласни струни. Но не е можел да ги съживи, не е можел да накара клетките да се делят отново. Тя е запазила главите. Той е влизал в тях дълго след като телата са изгнивали, и е гледал през техните очи.

Обърна се и започна да вади бурканите един по един. Роуан стоеше до него. Взираха се през мътните стъкла. Потрепващите образи му пречеха да види каквото трябва, но той беше решен. Глави с кафява коса, да, и руса глава с кафяви кичури, да, лице на черен мъж, но с бели петна по кожата, с кичури по-светла коса, а ето друг — с бяла коса, но прошарена с кафяво.

— Господи, виж. Той не само е влизал в тях, а е променял тъканите, влияел е някак на клетките, но не е можел да ги поддържа живи.

Глави, глави, глави. Искаше да разбие всички буркани.

— Виждаш ли това? Предизвиквал е мутация, нов растеж на клетките! Но е било нищо в сравнение с това да си жив! Изгнили са. Не е могъл да спре гниенето! А те все така не ми казват какво искат от мен!

Хлъзгавите му пръсти се свиха в юмрук. Разби един от бурканите и той се пръсна на пода. Тя не се опита да го спре, но го беше обгърнала с ръце. Умоляваше го да излезе от стаята, теглеше го. Ако не беше тя и двамата щяха да паднат в гадната слуз по пода.

— Виж, виж това! — В дъното на рафта, зад счупените вече буркани имаше още един. Но в него течността беше бистра, восъчният печат беше дебел и непокътнат. Майкъл беше връхлетян от безсмислени и неразличими образи и звуци, но все пак чу как тя му казва:

— Отвори го, строши го.

И той го направи. Стъклото падна почти безшумно сред пепелявата глъчка от шептящи гласове. Той държеше главата, недокосната от разложението, но все пак гъбеста и мека.

Отново видя спалнята. Маргьорит пред тоалетката, с корсет и широка риза, която се обръща да му се усмихне. Няма зъби, очите й са черни и подвижни, косата й е грозна, раздърпана като валма испански мъх. Освен нея, там е и Жулиен, тънък, белокос, млад, със скръстени ръце. Покажи ми се, Лашър. А после тялото на леглото й кима да се приближи. Тя ляга до него и мъртвите гниещи пръсти разкъсват корсажа й, докосват живите й гърди. Мъртвият пенис еректира между краката му.

— Погледни ме, промени ме, погледни ме, промени ме.

Извърна ли се Жулиен? Не, не и той. Стои до леглото, хванал се е за подпорите. Лицето му се озарява от слабата светлина на свещите, чиито пламъчета се полюшват от вятъра, нахлуващ през отворения прозорец. Жулиен изглежда възбуден, заинтригуван.

Но виж това нещо в ръцете ти, то е било неговото лице, нали? Неговото лице! Лицето, което видя в градината, в църквата, в общинската зала, лицето, което си виждал толкова много пъти. Суха кафява коса, о, да, кафявата коса.

Той пусна главата да се търкулне на пода при останалите. Отстъпи назад, но очните й кухини се взираха в него, устните се движеха. Дали и Роуан виждаше това?

— Чуваш ли го да говори?

Да, около него гъмжеше от гласове, но той чуваше единствено неговия ясен, сух и някак беззвучен глас:

Не можеш да ме спреш. Не можеш да я спреш. Ти ще изпълниш волята ми. Моето търпение е безгранично. Аз виждам до края, виждам тринайсетата. Ще бъда в плът, когато ти си мъртъв.

— Той ми говори, демонът ми говори! Чуваш ли го?

Преди да се усети, Майкъл изтича от стаята и хукна надолу по стълбите. Ударите на сърцето му го заглушаваха, не можеше да си поеме дъх. Не можеше да издържа повече, знаеше, че ще бъде така, че ще скочи в някакъв кошмар, но стига вече, стигаше му толкова, какво, за бога, искаха от него… Копелето му бе проговорило! Онова същество, което бе видял в градината, му бе проговорило, и то през устата на разложена глава! Не, не беше страхливец, но все пак беше човек, само човек! Не можеше да понесе повече от това.

Свали сакото си и го хвърли в ъгъла на коридора. О, по пръстите му имаше слуз, не можеше да я избърше.

Стаята на Бел. Чиста и тиха. Съжалявам за мръсотията, моля те, нека легна на чистото легло. Тя му помогна, благодаря ти, Боже, не се опита да го спре.

Леглото беше чисто, с бяла завивка, прашна, но чиста завивка. Слънцето грееше през отворените прозорци, беше красиво, прашно. Бел. Сега докосваше Бел, меката, сладка, призрачна Бел.

— Спокойно, Майкъл. Нося ръкавиците. Спокойно.

Какво беше това студено и твърдо нещо до бузата му? Той посегна и напипа броеницата на Бел. Беше се оплела в косата му и той се оскуба, когато се опита да я махне оттам. Но нищо, всичко беше наред.

Ето я и Бел. Колко е хубава.

Опита се да каже на Роуан, че Бел стои до леглото. Роуан проверяваше пулса му. Но Бел изчезна. Броеницата беше в ръцете му; усещаше студените зърна до лицето си, Бел бе тук до него, говореше му нещо.

Ето я.

— Почивай, Майкъл — каза Бел. Сладък, треперлив глас, като на леля Вив. Образът избледняваше, но все още бе видим.

— Не се страхувай от мен, Майкъл. Аз не съм една от тях, не съм тук заради това.

— Накарай ги да говорят с мен, накарай ги да ми кажат какво искат. Не всички, само онази, която ми се яви. Дебора ли беше?

— Успокой се, Майкъл, моля те.

Какво каза Роуан? Устните му не бяха помръднали.

— Не бива да имаме такива сили — рече той. — Те унищожават хора като нас. Ти си човек, когато си в болницата. Аз съм човек, когато държа чука.

Всичко някак му се изплъзваше. Как би могъл да й обясни? Все едно да изкачи планина, сякаш за един час трябваше да свърши всичката работа, минала през ръцете му. Но нея я нямаше. Беше го целунала, беше го завила и бе излязла, защото той беше заспал. Бел седеше пред тоалетката, красива. Спи, Майкъл.

— Тук ли ще си, когато се събудя?

— Не, скъпи. Аз изобщо не съм тук. Това е тяхната къща. Аз не съм една от тях.

Спи.

Докосна броеницата. Милата Мили каза, че е време за църква. Стаите са толкова чисти и тихи. Те се обичат. Перленосив габардин. Това трябва да стане наша къща. Ето, затова толкова я обичам, още от дете. Обичам я. Нашата къща. Бел и Мили никога не се карат. Толкова е хубаво… Бел е невероятна, красива, въпреки че вече е стара, като хербаризирано цвете между страниците на книга, запазило частица от аромата си.

Дебора му каза:

… невероятна мощ, мощ да променя…

Той потрепери.

… не е лесно, толкова е трудно, че не можеш да си представиш, вероятно най-трудното нещо, което ще… Мога да го направя!

Спи.

И в съня си чу успокояващия звук на трошащо се стъкло.

Когато се събуди, видя Аарън. Роуан му бе донесла от хотела дрехи за смяна. Аарън му помогна да иде до банята, за да се измие и преоблече. Тя беше просторна и много удобна.

Всеки мускул го болеше. Главата му се пръскаше. Ръцете му изгаряха. Имаше чувството, че изобщо не е напускал къщата си на Либърти стрийт, докато не си сложи отново ръкавиците и не отпи първата глътка бира. Аарън му я донесе. Болката в мускулите беше ужасна, дори очите му бяха изморени. Сякаш беше чел с часове на много слаба светлина.

— Не, няма да се напия — обърна се той към Аарън и Роуан.

Тя му каза, че пулсът му е бил много учестен и онова, което е преживял, се равнява на крайно физическо натоварване, защото сърцето биело като след дълъг спринт. Сега било много важно да си почива и да не сваля повече ръкавиците.

Добре. Няма проблеми. Той точно това искаше, да не докосва нищо повече!

Върнаха се заедно в хотела, поръчаха си вечеря и седнаха във всекидневната на апартамента. За около два часа той им разказа какво бе видял.

Разказа им за частичките от виденията, които бяха започнали да се връщат на проблясъци още преди да свали ръкавиците. Каза им и за първото видение, когато докосна нощницата на Деидре — как е видял Жулиен на онова отвратително място, а после и в таванската стая.

Разказва дълго. Описва и най-малките подробности. Щеше му се Аарън да каже нещо, но знаеше защо мълчи.

Каза им и за ужасното пророчество на Лашър и че сега всичко му се струва някак близко, познато, въпреки че не бе докоснал нищо, освен онази гнила смърдяща глава.

Каза им и за Бел, но се измори. Седна при тях и поиска още една бира, но знаеше, че няма да се съгласят. После обаче сам си я взе от хладилника, вече не му пукаше какво ще си помислят.

— Не знам защо съм забъркан във всичко това — каза той. — Знам само, че те са там, в онази къща. Помниш ли, че Кортланд е казал, че не е един от тях. Бел ми каза същото за себе си… ако не е било сън… но останалите са там! А това същество може да променя материята. Обладавало е телата на мъртви хора и е въздействало върху клетките. Но всъщност иска Роуан. Сигурен съм. Иска я заради способността й да променя материята! Роуан е най-силната от всички досега. Господи, тя дори знае какво представляват клетките, как функционират, каква е структурата им!

Роуан изглеждаше втрещена от думите му.

След това Аарън му обясни, че след като проверила пулса му и го оставила да спи, Роуан му се обадила и го помолила да дойде в къщата. Той донесъл сандъци с лед, за да прибере онези ужасни неща от тавана. Двамата с Роуан отворили всеки буркан, фотографирали съдържанието му и после го прибирали в сандък.

Сега всичко това било в Оук Хейвън. Замразено. На сутринта щели да го изпратят за Амстердам, защото Роуан искала така. Аарън прибрал и книгите на Жулиен, които също щели да отпътуват за Холандия заедно със сандъка с куклите. Аарън обаче искал първо да снима куклите и да прегледа книгите. Роуан, разбира се, била съгласна.

Всъщност книгите се оказали просто счетоводни записи с шифровани бележки на френски. Ако е имало автобиография, както твърди Ричард Леуелин, тя не била на тавана.

Мисълта, че всички тези неща вече не са в къщата, донесе огромно облекчение на Майкъл. Пиеше четвъртата си бира и не му пукаше какво ще си помислят. Поне една нощ да прекара на спокойствие, за бога. Пък и трябваше да се отърве от всички тези мисли, иначе щеше да се побърка. А и нямаше да се напие. Не искаше да се напива.

Накрая и тримата замълчаха. Роуан се взираше в Майкъл и изведнъж, незнайно защо, той се почувства ужасно засрамен.

— Как си, скъпа? — попита я той. — Как си след цялата тази лудост. Май не ти помогнах много. Сигурно съм те изплашил до смърт. Съжаляваш ли, че не послуша Ели и не остана в Калифорния?

— Не си ме изплашил — каза тя развълнувано. — Харесва ми да се грижа за теб. Вече ти го казах. Но просто си мисля за разни неща. За цялата тази история, която е много странна смесица от безброй елементи.

— Обясни ми.

— Искам да имам семейство. Искам да съм близо до братовчедите си, до всичките деветстотин от тях, или колкото и да са там. Искам си къщата. Искам си историята — имам предвид описаната от Таламаска. Но не искам това ужасно нещо, това потайно, загадъчно зло същество. Не го искам, а то е толкова… примамливо.

Майкъл поклати глава.

— Нали помниш какво ти казах снощи. Неустоим е.

— Не, не е неустоим, а примамлив.

— И опасен — подхвърли Аарън. — Мисля, че вече трябва да сме напълно сигурни в това. Сега сме наясно, че става дума за същество, което може да променя материята.

— Не съм толкова сигурна — каза Роуан. — Огледах онези смрадливи останки. Промените са незначителни; засегнали са предимно повърхностната тъкан. Но, разбира се, всичко беше в такова състояние, че…

— Ами онази глава с лицето на Лашър? Тя е същинско негово копие.

Роуан поклати глава.

— Откъде можем да сме сигурни, че не е просто главата на някой, който много е приличал на него. Жулиен е приличал на Лашър. И то много. Но и при нея промените може да са били само в епидермиса. Не мога да кажа със сигурност.

— Е, добре, в епидермиса, и какво от това? — настоя Майкъл. — Да си чувала някога за същество, което може да променя епидермиса? Не говорим за зачервяване на кожата, а за перманентна промяна.

— Знаеш, че съзнанието може да направи всичко — отвърна Роуан. — Знаеш, че хората могат да контролират функциите на организма си чрез силата на мисълта и волята си. Дори могат да умрат, ако го пожелаят силно. Известно е, че има хора, които левитират, спират сърцето си, повишават телесната си температура. Такива случаи са описани научно. Светците, изпаднали в религиозен транс, можели да предизвикват стигми. И после пак със силата на вярата са затваряли тези рани. Пък и знаем, че когато се материализира, това нещо е донякъде плътно. Или поне изглежда плътно. Какво като може да промени някои мъртви тъкани. Та тук не става дума дори за живо тяло. Това са само предположения, и то доста произволни.

— Не мога да повярвам на ушите си — каза Майкъл студено.

— Защо?

— Не знам. Съжалявам. Но имам ужасяващото усещане, че всичко е планирано, че е било предвидено да станеш добър лекар. Всичко е планирано.

— Успокой се, Майкъл. В тази история има твърде много пробойни, за да е планирана толкова добре. Нищо в това семейство не е било планирано. Спомни си за досието.

— То иска да бъде човек — извика Майкъл. — Точно това се е опитало да каже на Петир ван Абел, каза го и на мен. Иска да бъде човек и очаква ти да му помогнеш. Аарън, помниш ли какво ти е казал призракът на Стюарт Таунсенд? Че всичко е планирано.

— Да — обади се Аарън замислено, — но не бива да се осланяме много на един сън. Мисля, че Роуан е права. Не можеш да знаеш дали наистина е планирано. Но има нещо друго — аз не смятам, че това нещо може да стане човек. То иска да има тяло, да, но не би могло да се превърне в човек.

— Да бе, как не! — извика Майкъл. — Просто прекрасно. Сигурен съм, че всичко е планирано. Дори отделянето на Роуан от Деидре. Затова демонът е убил Кортланд. Искал е Роуан да бъде държана надалече, за да стане не само вещица, но и лекар. Планирал е дори самото й завръщане.

— А защо се е явявал на теб? Ако ти можеш да му попречиш, защо ти се е явил?

Майкъл въздъхна. Със замряло сърце си спомни за молбите си към Дебора, как бе докоснал старата кукла, но не бе чул гласа й, нито бе видял лицето й. Отново се върна в онази стая, в смрадта, сред ужасяващите останки. Спомни си и за загадъчния портал. За странните думи на призрака. Виждам тринайсетата.

— Аз смятам да следвам собствения си план — каза Роуан спокойно. — Ще получа наследството и къщата, както ти казах. Искам да я реставрирам и да живея в нея. Нямам намерение да заминавам. — Погледна го, очакваше да й отвърне нещо. — А това същество, колкото и да е мистериозно, няма да ми попречи, ако зависи по някакъв начин от мен. Казах ти вече, то изигра коза си.

Вгледа се почти гневно в Майкъл и настоя:

— Е, с мен ли си?

— Да, Роуан, с теб съм. Обичам те и мисля, че имаш право да продължаваш напред. Ще оправим тази къща и всичко останало. Аз също го искам.

Тя изглеждаше доволна, невероятно доволна, но спокойствието й някак го притесняваше. Той се обърна към Аарън.

— А ти какво мислиш? За моята роля в цялата история, за думите на призрака. Сигурно имаш някаква интерпретация на всичко това.

— Майкъл, сега е важна единствено твоята интерпретация. Трябва да разбереш какво се е случило с теб. Аз не мога да предполагам нищо. Може и да ти прозвучи странно, но като член на Таламаска и събрат на Петир, Артър и Стюарт, аз вече съм изпълнил главните си цели в този случай. Осъществих контакт с вас и предадох историята на Мейфеър в ръцете на Роуан. Вие вече имате знанието, нищо, че е фрагментарно и объркано, но то може да ви помогне.

— Ох, ама и вие сте едни монаси — изсумтя Майкъл. Вдигна бирата си в подигравателен тост. — „Наблюдаваме и винаги сме тук.“ За бога, Аарън, защо изобщо се случва всичко това?

Аарън се засмя добродушно и поклати глава.

— Майкъл, католиците винаги очакват от нас да им предложим нещо като религиозна утеха. Но ние не можем. Изобщо не знам защо се случва всичко това. Но мога да те науча да контролираш силата на ръцете си, за да запечаташ този извор на мъки.

— Може би — каза уморено Майкъл. — Обаче засега нямам никакво намерение да сваля ръкавиците си, дори и ако трябва да се здрависам с президента.

— Когато пожелаеш да се върнеш към силата си, аз ще съм на разположение. Тук съм именно, за да помогна и на двама ви. — Погледна към Роуан и после отново се обърна към Майкъл. — Няма нужда да ти казвам да внимаваш, нали?

— Не, няма нужда. Но какво става с теб? Случило ли се е нещо друго след онази катастрофа?

— Дребни работи — отвърна Аарън. — Не са от значение. Пък и може да съм си ги въобразил. И аз съм човек все пак. Понякога имам чувството, че ме наблюдават, като че усещам някаква заплаха.

Роуан понечи да каже нещо, но той й направи знак да замълчи.

— Пазя се, не се притеснявай. Имам опит в подобни ситуации. Но има нещо странно — когато съм близо до теб, не усещам нищо подобно… чувствам се в безопасност.

— Ако те нарани, това ще е най-голямата му грешка. Защото никога няма да се обърна към него, нито да призная съществуването му. Ще се опитам да го убия и всичките му замисли ще отидат напразно.

Аарън като че се замисли.

— Мислиш ли, че той го знае? — попита Роуан.

— Вероятно. Но все пак не можем да сме сигурни. Това е някакъв неразгадаем ребус, непознаваема и заплетена схема; нещо като лабиринт. Не знам какво знае това същество. И смятам, че Майкъл е съвсем прав. То иска човешко тяло, без съмнение. Но какво знае и какво не знае… не мога да кажа. Нямам никаква идея що за същество е. Пък и не мисля, че някой знае.

Той отпи от кафето и отмести чашата. После вдигна поглед към Роуан.

— Няма съмнение, че ще се опита да влезе във връзка с теб. Сигурно разбираш това. Антипатията ти няма да го държи надалече вечно. Дори не мисля, че и сега случаят е такъв. То просто чака подходяща възможност.

— Господи! — прошепна Майкъл. Беше все едно да чуеш, че човекът, когото обичаш най-силно на този свят, без съмнение ще бъде нападнат. Завладя го гняв и ревност.

Роуан се взираше в Аарън, след малко попита:

— Ти какво би направил на мое място?

— Не съм сигурен, но без съмнение това нещо е много опасно.

— Да, вече разбрах това от досието.

— И коварно.

— И с това съм наясно. Но мислиш ли, че трябва сама да се опитам да се свържа с него?

— Не, изчакай го да направи нещо. Така е най-мъдро. И моля те, опитай се да не губиш самообладание.

— Значи няма измъкване от него?

— Да, няма. Но мога да предположа какво ще направи, когато се приближи към теб.

— Какво?

— Ще иска твоето сътрудничество, ще иска да пазиш тайната. Иначе няма да ти каже нищо.

— То ще те отдели от нас — обади се Майкъл.

— Точно така — потвърди Аарън.

— И защо мислиш, че ще направи точно това?

Аарън сви рамене.

— Защото аз бих постъпил така на негово място.

— А има ли надежда да бъде прогонен? С нещо като екзорсизъм.

— Не зная. Тези ритуали наистина действат, но аз самият не мога да ги практикувам, пък и не знам какъв ефект биха имали върху същество с такава сила. Защото Лашър е нещо изключително. Той е като крал на своя вид. Гений.

Тя се засмя тихо.

— Той е коварен и непредсказуем — добави Аарън. — Ако беше поискал да умра, вече щях да съм мъртъв.

— За бога, Аарън, не го предизвиквай.

— Той знае, че ще го намразя, ако те нарани — каза Роуан.

— Да, може би затова не стигна толкова далече. Но ето че пак се върнахме в началото. Каквото и да правиш, Роуан, не забравяй историята. Спомни си за Сузан, за Дебора, за Стела, Анта и Деидре. Може би ако знаехме повече за Маргьорит, Катерин, Мари Клодет и останалите от Сан Доминго, щяхме да видим, че и техните истории не са по-малко трагични. И ако някой е виновен за всичките тези мъки и скръб, това е Лашър.

Роуан беше потънала в мисли, но след малко прошепна:

— Господи, искам да се махне от мен.

— Опасявам се, че не е възможно — отвърна Аарън. Въздъхна, погледна джобния си часовник и стана от дивана. — Сега трябва да ви напусна, но ще съм горе, в апартамента си.

— Слава богу, че оставаш, опасявах се, че ще се върнеш в Оук Хейвън — каза Роуан.

— Горе са книгите на Жулиен, а и смятам, че засега е по-добре да остана в града. Докато не ви досадя, разбира се.

— Не можеш да ни досадиш — отвърна Роуан.

— Чакай, Аарън, искам да те питам нещо — обади се Майкъл. — Какво почувства, когато влезе в онази къща?

Аарън се изсмя тихичко и поклати глава. След това каза:

— Предполагам, че знаеш. Но едно наистина ме изненада — къщата е много красива. Толкова голяма и все пак приканваща, когато се отворят прозорците и слънцето нахлуе вътре. Очаквах да е страховита, но се оказа точно обратното.

Майкъл се бе надявал да чуе точно това, но все пак то не разпръсна напрежението, което все още го измъчваше след случилото се следобеда.

— Къщата е прекрасна — каза Роуан. — И вече се променя. Вече става наша. Колко време ще ти отнеме да я направиш каквато трябва да бъде, Майкъл?

— Не много, два-три месеца, може и по-малко. До Коледа ще е готова. Нямам търпение да започна. Само да можех да се отърва от това усещане…

— Какво усещане?

— Че всичко е планирано.

— О, забрави за това — прекъсна го грубо Роуан.

— Вижте, най-добре сега се наспете хубаво, а после се захващайте с всичко останало — с уреждането на документите по завещанието и със самата къща. Но бъдете нащрек. Винаги! Когато нашият мистериозен приятел се появи, настоявайте да играе по вашите правила.

Майкъл седна схванато и се втренчи в бирата си, а Роуан тръгна към вратата да изпрати Аарън. Когато се върна, седна до него и го прегърна.

— Страх ме е, Роуан — каза той. — Мразя го. Ужасно го мразя.

— Знам, но ние ще победим.

През нощта, след като Роуан заспа дълбоко, Майкъл стана, отиде във всекидневната и извади бележника от куфарчето, което Аарън му беше дал в Оук Хейвън. Вече се чувстваше нормално. Ужасните събития от деня му се струваха странно далечни. Тялото все още го болеше, но се чувстваше отпочинал. Пък и мисълта, че Роуан е само на няколко метра от него, а Аарън спи на горния етаж, му носеше огромно успокоение.

Седна и записа всичко, което им беше разказал. Всичко, само че по-бавно, по-обмислено. Дори водеше диалог със самия себе си на страниците на дневника, защото бележникът се беше превърнал точно в това.

Записа всичко, което си спомняше, като започна от малките проблясъци, споходили го още преди да свали ръкавиците. Не беше чудно, че не можеше да си спомни почти нищо. После мина към началото на ужаса — когато бе докоснал нощницата на Деидре.

„Същите барабани като на парада на Камю. Или дори същият парад. Беше страховито, сякаш притежаваше някаква мрачна и потенциално разрушителна енергия.“

Спря за миг, после продължи:

„Спомням си още нещо. В къщата на Роуан в Тибурон, след като правихме любов, аз се събудих с мисълта, че е станал пожар и че на долния етаж е пълно с хора. Сега си спомням. Същата атмосфера, същата зловеща бледа светлина, същата злокобност.

А всъщност долу беше само Роуан и току-що беше запалила камината.

Усещането обаче беше същото. Огън и много, много хора, скупчени сред потрепващата светлина.

Но най-важното е, че когато се качих на третия етаж и видях Жулиен, Шарлот, Мери Бет и Анта, бедната Анта, която се опитва да се задържи на покрива — не разпознах никого. Не те бяха хората от виденията ми. Не бяха те. А Дебора ми се яви само като сгърчено тяло на кладата. Тя не стоеше до тях, това сигурно значи нещо.“

Прочете написаното. Прииска му се да добави още нещо, но се страхуваше да не изкриви фактите. Страхуваше се да не прекали с логиката. Дали Дебора не беше една от тях и затова не му се яви?

Той продължи с останалото:

„Анта носеше памучна рокля. Видях, че на кръста си има лачен колан. Когато драпаше по покрива, тя скъса чорапите си. Коленете й кървяха, но най-страшно беше лицето й — едното й око беше изтръгнато. Гласът й идваше сякаш изпод земята, гробовен глас. Жулиен я гледаше, беше като жив, облечен в черно, млад. Не, не момче, в никакъв случай. Зрял мъж, но не старец. Дори в леглото не изглеждаше старец.“

Отново спря, след малко продължи:

„Какво още каза Лашър… Нещо за търпение, за очакване… а после спомена числото тринайсет.

Но какво тринайсет? Да не би да е номер на някаква врата, която още не съм видял. Бурканите, но те не бяха тринайсет. Бяха по-скоро двайсетина, но ще трябва да питам Роуан.“

Пак спря и се замисли.

„Този красив демон не каза нищо за портал. Каза само, че ще е жив, от плът и кръв, когато аз гния в гроба.

Мъртъв. Гроб. Роуан каза нещо за гроба вчера. Но не мога да си спомня. Нещо за ключалка на врата, гравирана на гробницата на Мейфеър. Да.

Утре ще ида да видя. Ако намеря и числото тринайсет някъде там, да се надяваме, че това ще хвърли малко светлина върху случилото се днес.

Но все пак, каквото и да стане, утре се хващам за работа. Роуан също. Сутринта тя ще се срещне в центъра с Райън и Пиърс, за да говорят за завещанието. Аз пък ще се обадя на няколко предприемачи в града. Започвам истинска работа по къщата. Чувствам това като същинско спасение. Да видим как ще се стори на Лашър. Какво ли ще предприеме?“

Остави бележника на масата и се върна в леглото.

В съня си Роуан беше съвсем безизразна, като съвършена восъчна кукла под завивките. Когато я целуна, се изненада колко топла е кожата й. Тя се размърда, обърна се, прегърна го и зарови лице до врата му.

— Майкъл — прошепна сънливо. — Свети архангел Михаил, архангел… — Докосна устните му, сякаш се опитваше да се увери, че е истински. — Обичам те…

— И аз те обичам, скъпа — прошепна той. — Ти си моя. — Почувства топлите й гърди да се притискат към него. Тя се обърна в съня си и пухкавите косъмчета по пубиса й се притиснаха към бедрото му, изгаряха го.

Трийсет и две

Видя в полусън болници, клиники, прекрасни лаборатории, пълни с учени…

Да, можеш да направиш всичко това.

Те нямаше да разберат. Аарън и Майкъл — да. Но останалите нямаше да разберат, защото не знаят тайните от досието. Не знаят какво имаше в онези буркани.

Знаеха някои неща, но не и всичко, до самото начало, до Сузан Мейфеър, знахарката от малкото шотландско градче. Не знаеха и за Ян ван Абел в Лайден, който рисува илюстрации на човешки торс, с разкрити мускули и вени. Не знаят за Маргьорит и мъртвото тяло, мятащо се на леглото, ревящо с гласа на призрак. А Жулиен ги гледа. Жулиен, който е преместил тия буркани на тавана, вместо да ги унищожи преди почти цял век.

Аарън знаеше, Майкъл — също. Те щяха да разберат мечтата за болници и клиники, за лаборатории и лечебни ръце, положени върху раната, върху увредените тела на хиляди хора.

Е, как ти се струва това, Лашър?

За нея парите не бяха никаква мистерия. Не се страхуваше от завещанието, въпреки че можеше да си представи свързаните с него проблеми. Никога не беше държала на парите така, както на анатомията, микрохирургията, биофизиката и неврохимията. Но те не бяха никаква мистерия за нея. Завещанието можеше да бъде управлявано, като всяко друго нещо… и превърнато в болници, клиники, лаборатории… в спасени животи.

Само да можеше да прогони спомена за мъртвата старица. Тя беше нейният призрак, не онези, които бе видял Майкъл. Не можеше да понесе мисълта за страданието му. Сякаш всичко, което обичаше в този мъж, умираше в самата му душа. Щеше да пропъди всички демони на света от него, само да знаеше как.

Но старицата. Старицата още лежеше в плетения стол, сякаш никога не я бяха вдигали от него. Миризмата й беше по-ужасна от вонята на бурканите, защото това беше убийството на Роуан. Перфектното престъпление.

Тази миризма се просмукваше в къщата; в цялата история. Просмукваше се и в мечтата й за болници и клиники. А Роуан чакаше на вратата.

Искаме да влезем, Карлота. Искам си къщата и семейството. Бурканите са разбити и гадостите в тях вече ги няма. В ръцете си държа цялата история, сияеща като скъпоценен камък. Ще изкупя всички страдания. Просто ме пусни вътре и ще спечеля битката.

Защо не бяха приятелки? Роуан изпитваше единствено презрение към злия, злостен глас, който бе прошепнал прокобата над Майкъл от съдържанието на счупените буркани.

Призракът също знаеше, че тя го ненавижда. Да, ненавиждаше го, когато си спомнеше как я беше докосвал.

Вчера, докато беше сама, преди Майкъл да дойде, тя чакаше Лашър, вслушваше се във всяко проскърцване, в шепота на старите стени.

Ако си мислиш, че можеш да ме изплашиш, много се лъжеш. Не ме е страх от теб. Да, тайнствен си, а аз съм любопитна, но мисля като учен, имам хладен ум. Много хладен. А ти заставаш между мен и онова, което най-много обичам на тоя свят.

Трябваше да разбие бурканите още преди това. Не биваше да кара Майкъл да сваля ръкавиците, не, нямаше да го прави отново. Майкъл нямаше да издържи. Та той едва се справяше със спомена за виденията си. Страдаше, а тя се измъчваше до смърт да го гледа такъв.

Беше ги срещнало удавянето, не тези мистериозни сили, витаещи из къщата. Гласове, които излизат от устите на мъртви глави. Призраци в тафта. Неговата и нейната сила бяха станали причината за тяхната любов, а бъдещето им беше в тази къща, с това семейство, със завещанието, с което можеха да се постигнат чудеса в медицината, да се спасят хиляди, милиони животи.

Можеха ли да се сравнят всички зловещи легенди за призраци на тоя свят със сияещите перспективи, с откритите възможности? Видя в съня си нови, огромни сгради. А думите на историята гъмжаха в главата й. Не, не искаше да убива Карлота. Това беше ужасна, кошмарна загуба на контрол…

В шест часа пристигна закуската, а с нея и сутрешният вестник.

„Скелет, открит в прочута къща в Гардън Дистрикт.“

Е, това беше неизбежно. Райън се бе опитал да я предупреди, че няма да могат да го потулят. Тя се зачете, статията приличаше на готическа приказка, разказана в доста старомоден журналистически стил.

Та кой можеше да отрече, че къщата на Мейфеър винаги е била свързвана с някаква трагедия? Или че единственият човек, който е можел да хвърли светлина върху смъртта на Стюарт Таунсенд, се оказва Карлота Мейфеър, починала в нощта, когато са открити останките?

Останалото приличаше на елегия за Карлота, която изпълни Роуан с хлад и вина.

Със сигурност някой от хората на Таламаска сега изрязваше тази статия. Вероятно Аарън също я четеше в апартамента си на горния етаж. Какво ли щеше да напише в досието? Мисълта за досието някак си я успокои.

Всъщност беше доста по-спокойна, отколкото подобаваше при подобни обстоятелства. Защото каквото и да се случваше, тя беше Мейфеър, и нейните тайни скърби бяха преплетени с по-стари и по-объркани трагедии.

Дори вчерашните събития, когато Майкъл бе разбил бурканите, не бяха толкова страшни за нея, защото тя имаше него, имаше Аарън, имаше братовчедите си. Не беше сама. Дори след като бе убила Карлота, не се чувстваше сама.

Остана дълго на мястото си, след като прочете статията. Бе сключила ръце върху вестника. Отвън валеше същински порой. Закуската на масата вече бе изстинала.

Тя трябваше да поскърби в тишина за старицата. Трябваше да остави нещастието да се съсири в душата й. Нека почива в мир.

Истината бе, че толкова много неща се бяха случили толкова бързо, че Роуан вече не можеше да осмисля реакциите си, не можеше дори да ги изразява по някакъв начин. Отдаваше се на емоцията, а после се откъсваше от нея.

Вчера, когато Майкъл легна в стаята на Бел, с ускорен пулс и пламнало лице, тя бе изпаднала в паника. Беше си помислила: „Ако го изгубя, ще умра с него. Кълна се“. Час по-късно трошеше буркан след буркан, изсипваше съдържанието им в една бяла кофа, оглеждаше го, а после го покриваше. След това го предаваше на Аарън, който щеше да го прибере в хладилни кутии. Вършеше го с безпристрастността на лекар, без емоции.

Но като че между тези силни сътресения се опитваше да наблюдава, да запомня всичко.

Тази сутрин се събуди в четири часа и не знаеше къде се намира. После си спомни всичко, пороя от проклятия и благословии, мечтата си за болниците, за Майкъл, за желанието към него, силно като наркотик.

Не беше виновна, че всеки негов жест, всяка дума, движение, мимика й действаха неимоверно еротично, без значение от ситуацията. Той беше много секси, но не го осъзнаваше, защото невинността, която винаги отричаше, никога не би му позволила да разбере ненаситното й желание.

Докато седеше на леглото, обгърнала коленете си с ръце, тя се чудеше дали подобно огромно желание не е по-лошо за жените, отколкото за мъжете. Защото една жена можеше да намери за еротични и най-дребните детайли. Например начинът, по който косата на Майкъл се къдреше по врата и челото му.

Не бяха ли мъжете малко по-директни в това отношение? Наистина ли можеха да обезумеят от гледката на женски глезен? Достоевски поне твърдеше така. Но тя се съмняваше. Беше мъчително да гледа тъмния мъх по китката на Майкъл, верижката на златния часовник, който се впиваше в него, и после да си представи същата тази ръка, но в бял маншет, и още по-секси, как пали цигара. Всичко беше еротично, пробождащо, болезнено еротично. Като ниския му, груб, но изпълнен с нежност глас, когато говореше по телефона с леля Вив.

После си го спомни на колене в онази отвратителна стая. Беше съсипан, на ръба. А когато легна на прашното легло в стаята на Бел, беше изтощен, но неустоимо прекрасен. Големите му силни ръце бяха отпуснати върху завивката. И изведнъж на нея се падна да извърши всички онези прелестни движения, да разкопчае колана му, да дръпне ципа… Но след това напипа пулса му и изпадна в паника.

Остана дълго до него, докато сърцето му не се успокои и кожата му не се поохлади. Докато дишането му не стана по-спокойно. Беше толкова красив, белият потник се изпъваше плътно по гърдите му. Да, това беше истински, реален мъж, и все пак толкова мистериозен за нея.

Единствено страхът му охлаждаше страстта й, но страхът му никога не продължаваше много дълго.

Тази сутрин й се искаше да обвие члена му с устни, но не искаше да го буди след всичко случило се. Той имаше нужда от много сън. Молеше се само да намира покой в съня си. А и мислеше да се омъжи за него веднага щом събереше смелост да му предложи. Щяха да бъдат заедно до края на живота си в къщата на Първа улица и щяха да правят любов.

Пък и не й се струваше редно да направи онова, което навремето бе правила с Чейс — светлокосото ченге от Марин Каунти. Когато се будеше преди него, тя се притискаше в тялото му, заравяше лице в рамото му и се търкаше в него, докато оргазмът не настъпеше като вълна ослепяваща светлина.

Не беше кой знае какво удоволствие в сравнение с това да бъде обладавана грубо от божествен красавец със златно разпятие, поклащащо се на верижка от мощната му шия.

Майкъл дори не помръдна, когато изтътна гръмотевица — толкова силна и внезапна, че прозвуча като оръдеен залп и сякаш щеше да отнесе покрива.

А сега, два часа по-късно, дъждът продължаваше да вали, закуската бе вече изстинала, а Роуан седеше и мислеше за миналото, за възможностите, за съдбовната среща, която я очакваше.

Телефонът я стресна. Райън и Пиърс бяха във фоайето и чакаха да я закарат в центъра.

Тя бързо написа бележка на Майкъл, че отива да уреди юридическите въпроси и ще се върне за вечеря, не по-късно от шест.

„Моля те, извикай Аарън при теб и не ходи сам в къщата.“ Накрая го подписа: „С любов, Роуан“.

— Искам да се омъжа за теб — каза тя на глас и остави бележката на масичката до леглото. Той изсумтя тихо във възглавницата. — Архангелът и вещицата — добави тя още по-високо, но той не се събуди. Целуна го по рамото и това бе достатъчно да й се прииска да се съблече и да легне до него. Затова побърза да излезе от стаята, преди да е размислила.

Пренебрегна модния асансьор и тръгна по застланите с килим стълби, като се загледа в гладкото лице на Райън и в неговия хубав син — и двамата й се струваха като извънземни от друга вселена с тия тропически костюми и сладки южняшки гласове. Имаше чувството, че се канят да я отведат на друга планета с кораб, маскиран като лимузина.

Малките изчистени тухлени сгради на Каронделет стрийт се плъзгаха покрай тях в странна тишина, небето беше като полиран камък, в който мълниите отваряха пролуки, гръмотевиците тътнеха сякаш механично и отмираха.

Най-после влязоха в центъра, сред лъскавите небостъргачи — сияеща Америка в продължение на цели две пресечки — а след това се спуснаха в подземен гараж, който можеше да се намира навсякъде по света.

Офисите на „Мейфеър и Мейфеър“ не бяха никаква изненада. Намираха се на тринайсетия етаж и бяха мебелирани традиционно, с дебели килими. Имаше само две жени-адвокати и един доста възрастен мъж. От високите прозорци се откриваше гледка към реката, сива като небето, изпъстрена от влекачи и корабчета под сребристото було на дъжда.

Последва отвлечен и вбесяващ разговор на чашка кафе с Райън. Сините му очи бяха непроницаеми като камъчета. Говореше сякаш безкрайно за някакви „инвестиции“, „дългосрочни вложения“ и „договори за земи, които са купени преди повече от век“, както и за изключително консервативни инвестиции „по-големи, отколкото очакваш“.

Тя чакаше; трябваше да й кажат доста повече от това. Нямаше начин. И после, също като компютър, започна да попива скъпоценните имена и подробности, които постепенно Райън започна да изрежда.

Да, вече виждаше болниците и клиниките, потрепващи на хоризонта на мечтанието, въпреки че седеше неподвижна и безизразна, без да го прекъсва.

Множество недвижими имоти в Манхатън и Лос Анджелис? Главен акционер в хотелската верига „Маркам Харис Резортс“? Търговски центрове в Бевърли Хилс, Коконът Гроув, Бока Рейтън и Палм Бийч? Съакционер в Маями и Хонолулу? И после още споменавания на „много големи“ консервативни инвестиции в съкровищни бонове, в швейцарски франкове и в злато.

Умът й блуждаеше, но не много далече. Значи описанията на Аарън в досието бяха точни. Той бе създал за нея екрана, кулисите за тази малка драма. Беше я снабдил със знание, за което тези адвокати в елегантни костюми не можеха и да мечтаят.

Отново й се стори изумително странно, че Аарън и Майкъл са се страхували, че тя ще посрещне с неприязън този мощен инструмент. Не разбираха мощта, това им беше проблемът. Никога не бяха разрязвали нечий мозък.

А завещанието не беше нещо по-различно.

Тя изпи кафето си, без да каже нищо. Оглеждаше адвокатите, които също мълчаха, докато Райън продължаваше да описва неясната картина на общински облигации, нефтени кладенци, някакви предпазливи инвестиции в развлекателната индустрия и напоследък в компютърните технологии. Тя кимаше от време на време и си водеше бележки със сребърната си химикалка.

Да, разбира, че фирмата е управлявала всичко това повече от век. Това предизвика кимвания и прочувствено мърморене. Жулиен я основал именно с тази цел. И разбира се, тя можела да си представи доколко всъщност завещанието е обвързано с парите на цялото семейство — винаги в негова полза, разбира се. „Защото завещанието е първата и най-важна грижа, няма никакви конфликти на интереси, защото да се говори за конфликти, би означавало да не се осъзнава мащабът…“

— Да, разбирам.

— Нашият подход винаги е бил консервативен, но за да съм по-ясен, ще кажа, че той е най-подходящ, когато става дума за състояние с такива размери. Смело можем да кажем, че не отстъпва на бюджета на една малка държава, производител на нефт. Всъщност ние се занимаваме повече със съхраняването и защитата му, отколкото с умножаването му, защото когато толкова голям капитал е подходящо обезпечен срещу инфлацията и всякакви други трусове, неговото развитие е неизбежно, той се умножава по естествен път в много направления…

— Говорите за милиарди — обади се спокойно Роуан.

Събралите се разшаваха, но никой не я погледна. Явно я смятаха за типична нетактична севернячка? Но не усети никакъв опит да бъде измамена, само объркване и страх от нея и от онова, което може да реши да направи. Все пак и те бяха Мейфеър, нали така? Оглеждаха я така внимателно, както тя тях.

Пиърс погледна към баща си. Явно той беше най-големият идеалист сред тях, най-необиграният. Райън погледна останалите, той разбираше мащаба на заложеното на карта, може би по-добре от всички.

Но никой не отговори.

— Милиарди, само в недвижимо имущество — повтори Роуан.

— Да, всъщност, да. Трябва да се съглася.

Колко объркани и смутени изглеждаха всички, сякаш бе разкрита някаква важна, стратегическа тайна.

И тогава тя усети страх, рязка промяна у Лорън Мейфеър, възрастната руса жена с напудрено сбръчкано лице. Сигурно вече караше седемдесетте. Тя я гледаше от другия край на масата и явно я смяташе за повърхностна, разглезена и напълно неспособна да оцени стореното от фирмата. Вдясно седеше Ан Мари Мейфеър, тъмнокоса, красива, над четирийсетте. Добре гримирана, облечена с елегантен син костюм и жълта копринена блуза. Тя изглеждаше искрено любопитна, взираше се в Роуан през очилата с рогови рамки, явно убедена, че ги чака някакво огромно нещастие.

Рандъл Мейфеър — внук на Гарланд — строен, с остра сива коса и пълна гуша, която преливаше над яката му. Той просто седеше и гледаше сънливо под тежките си вежди. Клепачите му бяха леко синкави. Но не изглеждаше изплашен, просто бдителен и някак смирен по природа.

Когато погледите им се срещнаха, Рандъл й отговори безмълвно. Разбира се, че не разбираш. Как би могла? Малцина биха разбрали. И ще си последната глупачка, ако си мислиш, че ще можеш да вземеш всичко под свой контрол.

Тя се прокашля, без да обръща внимание на драматично събраните като за молитва длани на Райън. Той бе подпрял брадичка на тях и се взираше твърдо в нея с мраморните си сини очи.

— Вие май ме подценявате — каза тя съвсем спокойно, докато очите й оглеждаха всички. — Но аз не ви подценявам. Просто искам да знам за какво става дума. Не мога да остана пасивна, би било безотговорно.

Тишина. Пиърс вдигна чашата с кафе и отпи безшумно.

— Това, за което наистина става дума — рече Райън спокойно и любезно, кулата бе на път да падне, — за да сме напълно практични, е, че човек може да живее в изключителен лукс само с частица от лихвата, която носят реинвестициите на частица от лихвата от други реинвестиции и така нататък. Без капиталът да бъде накърняван изобщо…

— Пак ще кажа, че не мога да бъда пасивна, нито безучастна. Не съм такъв човек.

Тишината отново бе нарушена от Райън, който каза мило и помирително:

— Какво точно би искала да знаеш?

— Всичко, до най-малката подробност. Иначе казано, цялата анатомия на капитала. Искам да видя тялото му, да изуча организма му.

Бърза размяна на погледи между Рандъл и Райън, който каза:

— Да, разбирам, но може да се окаже не толкова просто…

— Е, сигурно, но все трябва да се започне отнякъде.

— Да, несъмнено, но ми се струва, че си го представяш леко погрешно.

— Интересува ме най-вече колко от тези пари са вложени в медицина или медицински институции.

Те изглеждаха стреснати. Беше като обявяване на война, или поне това изразяваше лицето на Ан Мари Мейфеър, когато погледна към Лорън и Рандъл. Първият неприкрит намек за враждебност, който Роуан долавяше, откакто бе пристигнала в града. Лорън, подпряла брадичка и присвила очи, бе твърде обиграна, за да покаже нещо подобно. Просто се взира продължително в Роуан, а после бавно извъртя очи към Райън, който заговори отново:

— Медицината не е била част от благотворителните ни начинания в миналото. Фондация „Мейфеър“ е силно обвързана с изкуството и образованието, и в частност с образователни телевизионни програми, както и с училищни фондове в няколко университета. Разбира се, отпускат се и огромни суми за няколко благотворителни каузи, които нямат общо с Фондацията, но всичко е много внимателно структурирано и разходите са строго контролирани…

— Да, ясно ми е как стават тези неща — отвърна Роуан тихо. — Но ние говорим за милиарди, а болниците, клиниките и лабораториите носят печалби. Изобщо не говоря за благотворителност. Мисля за друга област за инвестиции, която може да окаже огромен положителен ефект върху живота на хората.

Колко странно студен и вълнуващ беше този миг. Чувстваше се по същия начин, както когато за първи път застана до операционната маса с инструменти в ръка.

— Досега не сме инвестирали в областта на медицината — каза Райън с такъв тон, сякаш възнамеряваше да сложи точка на разговора. — За подобно нещо ще има нужда от много проучвания и цялостно реструктуриране на… Роуан, не разбираш ли, че тази мрежа от инвестиции, ако мога така да се изразя, е създадена още преди век. Това състояние не може да бъде изгубено при срив на цената на среброто или ако Саудитска Арабия наводни света с безплатен нефт. Говорим за постигнато разнообразие, почти уникално в историята на финансите, за внимателно планирани маневри, които са се доказали печеливши дори по време на две световни войни и безброй по-малки политически трусове.

— Да, разбирам — отвърна Роуан. — Наистина разбирам. Но искам информация. Искам да зная всичко. Можем да започнем с каквото решите. Вероятно ще трябва да се науча на много неща, ще обсъждаме доста идеи за вложения. Но преди всичко искам статистика, защото тя отразява реалното положение…

Отново тишина, объркване, споглеждания. Колко малка и претъпкана изглеждаше стаята.

— Искате ли съвета ми? — попита Рандъл, гласът му беше по-дълбок и по-груб от този на Райън, но също толкова търпелив със своята южняшка протяжна мелодичност. — Плащате си, така че можете да го получите.

Тя разтвори ръце и рече:

— Да, моля ви.

— Върнете се към неврохирургията и използвайте печалбата от капитала за каквото решите. Но не се опитвайте да разберете откъде идват парите. Освен ако не искате да се откажете от лекарската си практика, за да се превърнете в една от нас — в човек, който ще прекара целия си живот по бизнес срещи и в разговори с инвестиционни консултанти, адвокати и счетоводители. Това е нашата работа и вие ни плащате за нея.

Тя го огледа внимателно — разрошената му сива коса, подпухналите му очи, големите сбръчкани ръце, сключени на масата. Да, хубав човек. Не беше лъжец. Никой от тях не беше лъжец. Не бяха и крадци. Интелигентното управление на парите изискваше да впрегнат всичките си умения и печалбите им бяха по-големи от всичко, за което някой крадец би могъл да мечтае.

Но всички те бяха адвокати, дори хубавият млад Пиърс с порцелановата кожа. А адвокатите имаха доста разтегливо понятие за истина, което можеше да се окаже в пълен разрез с нейното.

И все пак имаха етика. Този мъж имаше своя етика, но беше изключително консервативен, а консервативните хора не обичаха намесата, не бяха хирурзи.

Те никога нямаше да се замислят за някакво общо благо, за спасяване на хиляди, милиони животи. Не можеха и да си представят какво би могло да стане, ако това огромно, невъобразимо състояние се върне в ръцете на шотландската знахарка, на холандския лекар, в ръцете на някой лечител.

Тя извърна глава и се загледа в реката. За миг вълнението я заслепи. Искаше й се лицето й да не пламти така. Спасяване на животи… И не беше важно, че те не можеха да го разберат, а тя го разбираше. Важно беше да не откажат да предадат контрола в ръцете й, без да се чувстват унижени и ограбени.

— На колко възлиза капиталът? — попита тя, без да откъсва очи от реката. Един стар, тъпонос влекач теглеше дълга баржа срещу течението.

Тишина.

— Опасявам се, че не разбирате какво представлява той… — каза Рандъл. — Той е просто мрежа от…

— Напротив, разбирам. Но искам да знам, и ще се съгласите, че това е мое право. Колко получавам?

Никакъв отговор.

— Добре, дайте ми приблизителна оценка.

— Не бихме могли, защото може да се окаже напълно нереалистична, с оглед на…

— Седем милиарда и половина — каза тя. — Това е моето предположение.

Продължителна тишина. Бяха в шок. Почти беше уцелила. Може би по-точно дори от цифрата, която изникваше в някои от тези потайни и враждебни мозъци.

Отговори й Лорън. Изражението й се промени съвсем леко, когато тя се отдръпна от масата и стисна молива си с две ръце.

— Имате право на тази информация — каза тя с деликатен, женствен глас, който много подхождаше на красивата й прическа и перлените обеци. — Имате всички законови права да узнаете какво наследявате. И не говоря само от мое име, като казвам, че ще ви сътрудничим всячески и ще изпълним задълженията си. Но лично аз искам да уточня, че намирам отношението ви за доста интересно в морален аспект. С радост ще обсъдя с вас завещанието до най-малкия детайл. Опасявам се единствено, че ще се отегчите дълго преди всички карти да бъдат сложени на масата. Аз самата с радост бих поела инициативата да започна.

Дали осъзнаваше колко покровителствено звучат думите й? Роуан се съмняваше. Но в края на краищата завещанието им бе принадлежало цели петдесет години. Те заслужаваха доверие. И все пак не можеше да им го даде безрезервно.

— Наистина не виждам друг начин — каза тя. — Моето отношение е не просто интересно в морален аспект, а е изключително важно да разбера за какво точно става дума.

Жената реши да не отговаря. Деликатните й черти останаха спокойни, малките й светли очи леко се разшириха, а слабите й ръце потрепнаха, когато хванаха молива в двата края. Останалите на масата я гледаха, като че искаха да я защитят.

И в този миг Роуан осъзна, че всъщност именно Лорън е мозъкът на фирмата, а не Райън. Отчете безмълвно грешката си и се зачуди дали и жената не мисли същото — че и двете са грешали в преценката си…

Но никой не бе в състояние да разчете нещо на това безстрастно лице и в този елегантен бавен маниер.

— Мога ли да попитам нещо? — рече Лорън, без да откъсва очи от Роуан. — Въпросът е съвсем делови.

— Разбира се.

— Ще се справите ли с такова богатство?

Роуан не можа да сдържи усмивката си. Въпросът беше направо освежаващ, така покровителствен и така обиден. Наум й дойдоха безброй отговори, но тя се спря на най-простия.

— Да. Искам да строя болници.

Тишина.

Лорън кимна. Подпря се на масата и огледа всички присъстващи.

— Е, аз не виждам никакъв проблем в това — каза тя спокойно. — Идеята ми се струва интересна. Пък и нашата работа е да вършим каквото вие пожелаете.

Да, тя беше мозъкът на фирмата и просто бе позволила на Райън и Рандъл да водят разговора. Но пак тя щеше да е учителят или пък пречката.

Нямаше значение.

Роуан бе получила каквото искаше. Наследството бе също толкова реално, колкото и къщата, колкото и самото семейство. А мечтата й щеше да се осъществи. Беше сигурна в това.

— Сега предлагам да поговорим за по-належащи дела — заговори Роуан. — Ще трябва да се направи опис на вещите в къщата. Мисля, че някой спомена нещо такова. Също и на нещата на Карлота. Би ли желал някой да ги изнесе оттам?

— Да, разбира се — каза Райън. — А какво реши за къщата?

— Ще я реставрирам и ще живея в нея. С Майкъл скоро ще се оженим, вероятно преди края на годината.

Като че всички бяха докоснати от топъл лъч светлина, който ги сгря и озари.

— О, това е прекрасно — възкликна Райън.

— Радвам се да го чуя — добави Ан Мари.

— Нямаш представа какво означава тази къща за нас — каза Пиърс.

— И сигурно нямаш представа колко щастливи ще бъдат всички от тази новина — добави Лорън.

Само Рандъл си замълча, но после промълви, почти тъжно:

— Да, това би било просто прекрасно.

— Но някой ще дойде за нещата на Карлота, нали? — настоя Роуан. — Не искам да се нанасям преди това.

— Разбира се — отвърна Райън. — Ще започнем още утре с инвентаризацията, а Джералд Мейфеър ще откара нещата на Карлота.

— Имам нужда и от професионални чистачи за стаята на третия етаж, искам да изнесат и всички матраци.

— Ами онези буркани? — обади се Райън с отвращение.

— Аз ги изпразних.

— Какво имаше в тях? — попита Пиърс.

Рандъл я изучаваше с присвити очи.

— Всичко беше изгнило. Ако успеят да разкарат вонята и матраците, ще започнем с реставрацията.

— Ново начало, да. Ще се погрижа. Пиърс може да иде там още сега.

— Не, аз ще ида сама — отвърна Роуан.

— Недей, Роуан, остави на мен — каза Пиърс. Вече беше станал. — Искаш ли да сложим и нови матраци? Леглата са двойни, нали? Мисля, че бяха четири. Ще накарам да доставят нови матраци още този следобед.

— Чудесно — отвърна Роуан. — Но не пипайте стаята на прислужницата. Старото легло на Жулиен може да бъде разглобено и свалено някъде.

— Дадено, има ли друго?

— Това е повече от достатъчно. Майкъл ще се погрижи за останалото. Ще реставрира къщата лично.

— Да, той е доста добър в това, нали? — обади се тихо Лорън, но след миг като че съжали за думите си, сведе очи, а после погледна към Роуан, като се опитваше да прикрие объркването си.

О, значи вече го бяха проучили. Дали бяха разбрали и за ръцете му?

— Но бихме искали да те задържим още малко — обади се бързо Райън. — Само да ти покажем няколко документа за имуществото, и може би някои по-важни книжа във връзка с наследството…

— Разбира се, да се хващаме на работа.

— Отлично. А после ще те заведем на обяд в „Галатоар“, ако нямаш други планове, разбира се.

— Звучи прекрасно.

И така се започна.

Беше три часът, когато наближи къщата. Жегата беше ужасна, въпреки че още бе облачно. Топлината като че се бе събрала под дъбовете. Когато излезе от таксито, видя рояците малки мушици в сенките. Но къщата веднага грабна вниманието й.

Отново беше в нея, сама. Бурканите ги нямаше, слава богу, куклите също, а скоро и всички вещи на Карлота щяха да бъдат изнесени.

Държеше ключовете в ръка.

В центъра й бяха показали документите за къщата, която бе включена в завещанието през 1888 година от Катерин. Вече беше нейна, само нейна. Както и милиардите, за които те дори не смееха да говорят. Всичко е мое.

Джералд Мейфеър, представителен млад мъж с приветливо лице и безлични черти, излезе от предната врата. Обясни й набързо, че си тръгва, току-що бил сложил и последния кашон с вещите на Карлота в багажника на колата си.

Чистачите били приключили преди половин час.

Той изгледа Роуан някак нервно, когато тя му подаде ръка. Сигурно не беше на повече от двайсет и пет и изобщо не приличаше на семейството на Райън. Чертите му бяха по-дребни и някак не така хармонични. Но все пак беше хубав — типичен хубав млад мъж.

Гласът му звучеше добродушно.

Карлота завещала нещата си на баба му. Разбира се, мебелите оставали за Роуан. Били доста стари, още от времето на бабата на Карлота — Катерин, която обзавела къщата.

Роуан му благодари, че се е погрижил за всичко така бързо, и го увери, че ще присъства на погребалната служба за Карлота.

— Знаеш ли дали вече е… погребана… — Това ли беше правилната дума за плъзгането на ковчега в една от онези каменни дупки?

Да, погребали я тази сутрин. Той отишъл на гробището с майка си. Щом се върнал, получил съобщението да дойде за нещата й.

Тя му благодари отново и каза, че би искала да се запознае с цялото семейство. Той кимна в отговор.

— Много мило, че приятелите ви дойдоха.

— Какви приятели, къде?

— Тази сутрин на гробището. Господин Лайтнър и господин Къри.

— О, да, разбира се… Трябваше и аз да присъствам.

— Няма значение. Тя не искаше да има много хора, а и… — Замълча и погледна към къщата, като че се опитваше да каже нещо неизразимо с думи.

— Какво има? — попита Роуан.

Вероятно се бе качил горе и бе видял строшените буркани, преди чистачите да пристигнат. Бе изгарял от любопитство да разбере къде е лежал „скелетът“. Сигурно бе прочел във вестника, или пък някой Мейфеър му бе казал.

— Тук ли смятате да живеете? — попита той внезапно.

— Да, ще я реставрирам, за да й върна стария блясък. Съпругът ми… човекът, за когото ще се омъжа, е експерт в тази работа. Казва, че е съвсем здрава. Няма търпение да започне.

Той стоеше неподвижно в потрепващия от маранята въздух, лицето му леко лъщеше и изразяваше очакване и колебание. Накрая все пак каза:

— Тази къща е видяла много нещастие. Така казваше леля Карлота.

— И сутрешният вестник — рече Роуан с усмивка. — Но е видяла и много щастие, нали така? И аз искам да види щастието отново. — Замълча търпеливо, но накрая попита: — Какво всъщност искаш да ми кажеш?

Очите му обходиха лицето й, а после се спуснаха леко към раменете. Той въздъхна и отново се обърна към къщата.

— Мисля, че трябва да знаеш, че Карлота… Карлота искаше да изгоря къщата след смъртта й.

— Какво?

— Нямах никакво намерение да го правя. Казах на Райън и Лорън. И на родителите си. Но се чувствам длъжен да кажа и на теб. Беше непреклонна, дори ми нареди как точно да го направя. Да запаля огън на тавана, с газената лампа, после да ида на втория етаж и да запаля драпериите, а най-накрая да сляза на първия. Накара ме да обещая. Даде ми и ключ. — Той го извади и го подаде на Роуан. — Няма да ти трябва. Предната врата не се заключва вече от петдесет години, но тя се страхуваше, че някой все пак може да я заключи. Знаеше, че няма да умре преди Деидре, но такива бяха думите й.

— Кога ти го каза?

— О, много пъти. Последно преди седмица, или няколко дни. Точно преди смъртта на Деидре… когато са разбрали, че умира. Обади ми се късно през нощта и ми напомни, каза ми точно така: „Изгори всичко“.

— Това щеше да нарани всички! — прошепна Роуан.

— Зная. Родителите ми бяха ужасени. Страхуваха се, че ще я запали сама. Но какво можеха да направят? Райън каза, че нямало да го стори, нямало да ме моли да го правя, ако ще я пали сама. Каза ми просто да се съгласявам, да я уверя, че ще го направя, за да не предприеме нещо крайно.

— Да, мъдър съвет.

Той кимна, откъсна очи от нея и отново се загледа в къщата.

— Просто исках да знаеш. Мисля, че е редно.

— Има ли и нещо друго?

— Какво? — Той сви леко рамене, но после я погледна. Не можеше да откъсне очи от нея, въпреки че явно искаше да си тръгне. — Бъди внимателна — каза след малко. — Много внимателна. Тази къща е толкова стара и мрачна, и… може да не е точно каквато изглежда.

— Какво имаш предвид?

— Това не е точно имение, а по-скоро нещо като обиталище. Това е капан, ако мога така да се изразя. Правена е в толкова различни стилове, които сякаш те затварят в капан и… — Поклати глава. — Не знам какво говоря. Нещо не съм на себе си. Просто… е, нали знаеш, всички ние до някаква степен… предчувстваме нещата…

— Да, зная.

— Е, добре, просто исках да те предупредя. Ти не знаеш нищо за нас.

— Карлота ли ти каза за този капан?

— Не, това си е мое мнение. Идвал съм тук по-често от останалите. Карлота се виждаше единствено с мен през последните няколко години. Харесваше ме. Не знам защо. Понякога идвах просто от любопитство, но все пак се опитвах да бъда лоялен към нея. Но всичко това беше като някакъв облак, надвиснал над живота ми.

— И сега си доволен, че свърши.

— Да, доволен съм. Знам, че не се говори така, но тя не искаше да живее повече. Каза ми го. Беше изморена и искаше да умре. Обаче един следобед, когато бях сам в къщата и я чаках, почувствах, че съм в капан. В огромен капан. Не знам точно как да го обясня, но ако някога усетиш нещо странно, не го пренебрегвай…

— Виждал ли си нещо странно там?

Той се замисли за миг, явно добре разбираше за какво го пита.

— Може би веднъж. В коридора. Но може да съм си го въобразил.

Замълча, тя също не продумваше. Бяха си казали всичко и той искаше да си тръгва.

— Беше ми много приятно да си поговорим, Роуан — рече с вяла усмивка. — Обади ми се, ако ти потрябвам.

Тя влезе през портата и загледа почти крадешком как сребристият му мерцедес бавно се отдалечава. Вече беше съвсем сама в тишината.

Усети дъх на борово масло. Качи се по стълбите и бързо започна да отваря стаите. Нови матраци, още опаковани в найлон, по всички легла. Чаршафите и завивките бяха спретнато сгънати на купчини. Подът беше почистен.

От третия етаж миришеше на дезинфектант.

Тя се качи горе, от прозореца на площадката влизаше свеж въздух. Подът на малката стая с бурканите беше почти перфектно чист, ако не се броеше някакво тъмно петно, което вероятно никога нямаше да излезе. Не се виждаше нито едно стъкълце.

Стаята на Жулиен беше изчистена и подредена. Кутиите бяха до стената, месинговото легло беше без матрак и подпряно под прозорците, които също бяха изчистени. Книгите бяха красиво подредени. Старото лепкаво петно, където бе лежало тялото на Таунсенд, вече го нямаше.

Всичко останало си беше както преди.

Слезе долу в стаята на Карлота и видя, че чекмеджетата и дрешникът са празни, в гардероба бяха останали само няколко дървени закачалки. И миризма на камфор.

Беше тихо и спокойно. Видя отражението си в огледалната врата на гардероба и се сепна. Сърцето й заби лудо… Не, беше сама.

Слезе на първия етаж и прекоси коридора към кухнята. Бяха почистили подовете и измили стъклата на бюфетите. Миришеше приятно на борово масло и восък, на дърво. Прекрасен аромат.

На дървения плот в малката стая до трапезарията имаше стар черен телефон. Тя вдигна слушалката и набра хотела.

— Какво правиш?

— Лежа самотен в леглото и се самосъжалявам. Тази сутрин с Аарън ходихме на гробището. Изтощен съм, всичко ме боли, все едно са ме били. А ти къде си? Не си в къщата, нали?

— Напротив, сега тук е топло, празно и всички вещи на старицата са изнесени. Матраците са сменени, а таванският етаж е почистен.

— Сама ли си?

— Да. И е прекрасно. Цялата е озарена от слънцето. — Тя се огледа, светлината струеше през френските прозорци на кухнята и тези в трапезарията. Дървеният под сияеше. — Определено съм съвсем сама.

— Ще дойда.

— Не, тръгвам за хотела, ще повървя пеша. Искам да си почиваш и да идеш на лекар.

— Глупости.

— Някога правили ли са ти електрокардиограма?

— Разбира се, след като ме спаси от удавяне. Сърцето ми си е съвсем наред. Но имам нужда от огромни дози еротични удоволствия.

— Зависи какъв ще е пулсът ти.

— Хайде, Роуан, няма да ходя на никакви лекари. Ако не дойдеш до десет минути, аз ще дойда да те взема.

— Идвам.

Затвори телефона.

За миг се сети за нещо, прочетено в досието, нещо, което Артър Лангтри бе написал за срещата си с Лашър, че сърцето му започнало да прескача и му се завило свят. Но той все пак е бил доста възрастен.

Колко тихо беше тук. Чуваше се само песента на птиците в градината.

Тя прекоси бавно трапезарията и мина през вратата с форма на ключалка към салона. Обърна се да види отново вратата, чувстваше се съвсем мъничка тук. Светлината просто обливаше цялата стая, подът сияеше.

Заля я прелестно усещане на доволство. Всичко е мое.

Постоя неподвижно няколко секунди, слушаше, отдаваше се на усещането. Опитваше се да се наслади изцяло на момента, да си спомни агонията от предния и по-предния ден и да усети разликата, прекрасното, великолепно облекчение. И отново онази странна, мрачна история на Таламаска я успокои, защото тя самата и нейните тъмни тайни имаха място в нея. Можеше да намери избавление, а това бе най-важното от всичко.

Обърна се да тръгне към предната врата и тогава за първи път забеляза висока ваза с рози на масата в салона. Дали Джералд ги беше донесъл? Може би е забравил да й спомене.

Спря и заразглежда красивите цветове. Всички бяха кървавочервени, идеални за погребение, помисли си, сякаш току-що бяха извадени от разкошните венци на гробището.

Това я накара да се сети за Лашър и внезапно я заля хлад. Цветя, пръснати в краката на Деидре. Цветя на гроба. Всъщност се притесни толкова силно, че чуваше ударите на сърцето си в тишината. Що за абсурдна идея. Вероятно Джералд беше донесъл цветята, или пък Пиърс, когато бе дошъл да види матраците. Все пак това си беше съвсем нормална ваза, наполовина пълна с вода, а това си бяха съвсем обикновени рози от магазина.

И все пак й се стори доста зловещо. Сърцето й отново заби лудешки и тя осъзна, че в букета определено има нещо странно. Не беше специалист по розите, но тези й се струваха доста по-едри от обичайното. Изглеждаха огромни и увиснали. И тъмночервени, като кръв. Пък и листата… Листата на розите винаги имаха форма на бадем, а тези бяха на точици. Всъщност на всяко имаше различна шарка от точици. Колко странно. Сякаш бяха някакви диви, мутирали рози, продукт на случайна кръстоска.

Не помръднаха ли? Издуваха се. Не, просто се разтварят, както правят всички рози — отварят се малко по малко, докато не се разпаднат на увехнали листенца. Роуан разтърси глава. Чувстваше се леко замаяна.

Вероятно Пиърс ги беше оставил. Пък и какво значение имаше? Щеше да му се обади от хотела, за да го попита и да му благодари.

Тръгна към вратата, като се опитваше да възвърне доброто си настроение, да вдишва превъзходния топъл въздух, изпълнил къщата. Беше като в храм. Погледна назад към стълбите. На върха им Артър бе видял Стюарт Таунсенд. Е, сега там нямаше никого.

Никого. Нито в дългия салон. Нямаше никого и на верандата, засенчена от обраслата с растения мрежа.

Никого.

— Страхуваш ли се от мен? — попита тя на глас. Тези думи събудиха у нея странно вълнение. — Или очакваш аз да се страхувам от теб и те е яд, че не е така? Така е, нали?

Но й отговори само тишината и мекото шумолене на розовите листенца, които падаха по мраморната маса.

С лека усмивка тя се върна при розите, взе една от вазата и я поднесе към устните си, за да усети копринените листенца. После продължи към предната врата.

Розата наистина беше огромна, с много листа, които изглеждаха някак странно объркани. Вече вехнеше.

Всъщност листенцата бяха покафенели по краищата и бяха започнали да се навиват. Тя вдъхна сладкия аромат, после хвърли розата в градината и тръгна към портата.

Част трета

Ела в моя салон

Трийсет и три

Хаосът на реставрацията започна в четвъртък сутринта, въпреки че предния ден на вечеря с Аарън и Роуан в Оук Хейвън, Майкъл бе започнал да обяснява какво точно ще направи. Колкото до терзанията му относно гробницата, незнайния портал и номер тринайсет, те бяха запечатани в бележника му и той нямаше намерение да се тормози повече с тях.

Посещението на гробището беше доста тъжно. Утринта бе облачна и все пак красива. Майкъл се наслаждаваше на разходката с Аарън, който го научи как да блокира някои от усещанията, предизвикани от странната способност за психометрия. Беше се упражнявал, като свали ръкавиците и докосваше стълбовете на вратите или клонките на дивата лантана. Отблъскваше образите, както се прогонват лоши и натрапчиви мисли и, за своя изненада, постигна известен успех.

Но мразеше гробището, мразеше порутената му романтична красота, големите купчини вехнещи цветя, останали от погребението на Деидре около гробницата. Мразеше и зейналата дупка, в която скоро щеше да бъде положена Карлота Мейфеър за вечния й сън.

И докато стоеше там, леко замаян и унил, той си даде сметка, че криптите в гробницата са дванайсет и с гравираната врата с форма на ключалка под покрива стават тринайсет портала. Около гробницата се бяха събрали неколцина Мейфеър с бледи лица и старият му приятел Джери Лониган. Скоро ковчегът бе плъзнат в криптата след доста кратка проповед на свещеника.

Дванайсет крипти и врата с форма на ключалка, а после ковчегът се плъзва вътре и бам! Очите му се вдигнаха към гравираната врата, която приличаше досущ на вратите в къщата, но защо? Не след дълго всички си тръгнаха, след кратка размяна на любезности, защото явно предполагаха, че двамата с Аарън са били тук за церемонията и им благодариха за присъствието, преди да се разотидат.

— Мини да пийнем по бира — предложи Джери.

— Добре, поздрави Рита.

Гробището потъна в някак жужаща и потрепваща тишина. Нищо досега, от началото на странната му одисея, дори вълната от образи, когато докосна бурканите, не го бе изпълвало с такова страхопочитание, както тази гробница.

— Тринайсет са — прошепна той на Аарън.

— Да, но в тях са погребани мнозина. Знаеш как се прави.

— Не, това е модел — промърмори Майкъл вяло, чувстваше как кръвта се отдръпва от лицето му. — Виж, дванайсет крипти и един портал. Това е модел. Знам, че числото и вратата са свързани. Просто не мога да разбера какво означават.

По-късно същия следобед, докато чакаше Роуан, а Аарън работеше на компютъра си в предната стая, вероятно по историята на Мейфеър, Майкъл нарисува формата на вратата в бележника си. Ненавиждаше я. Ненавиждаше зейналата празнота в средата, защото тя беше изобразена контурно, не като врата, а като портал.

„Виждал съм го и някъде другаде, в друго изображение — написа той. — Но не знам къде.“

Беше му неприятно даже да говори за това. Дори онзи демон, който искаше да се превърне в човек, не бе събудил у него толкова страх.

Но след вечеря, във вътрешния двор на Оук Хейвън, обгърнати от пепелявия сумрак и потрепващата светлина на свещите, те отново потънаха в обсъждания и търсеха вероятни интерпретации. Трябвало да продължат напред. Двамата с Роуан прекараха нощта в предната спалня на плантацията. Беше много приятно разнообразие след хотела. На сутринта Майкъл се събуди още в шест, когато лъчите на слънцето погалиха лицето му. Роуан вече беше на верандата, пиеше втората си чаша кафе и нямаше търпение да тръгват.

Работата започна в девет, още щом се върнаха в Ню Орлиънс.

Никога не се беше забавлявал толкова.

Нае кола и обиколи града, като записваше имената на строителни фирми, които бяха построили най-красивите къщи в горната част и класните ресторанти във Френския квартал. Посети ги и поговори с управителите и строителите; понякога дори ходеше на обекти, които някои от по-словоохотливите му колеги държаха да му покажат. Обсъждаха надниците и очакванията, даваха му имена на дърводелци и бояджии, които имат нужда от работа.

Обади се на местна архитектурна фирма, за която се знаеше, че проектира големите имения, и потърси препоръки. Сърдечното отношение на всички го изуми. Дори само споменаването на къщата на Мейфеър събуждаше голямо въодушевление. Хората като че нямаха търпение да му дадат съвета си.

Оказа се, че градът е пълен с ненаети занаятчии. Петролният бум през седемдесетте и осемдесетте бе създал огромен интерес към реставрирането на къщи. Но сега над града още тегнеше облакът на петролната депресия и икономиката му бе доста пострадала. Над много имоти имаше възбрана, заради неизплатени ипотеки.

Към един часа той вече бе наел три бригади отлични бояджии и екип от най-добрите зидари в града — квартерони, наследници на цветнокожи, освободени от робство много преди Гражданската война. Те измазваха таваните и стените на нюорлиънските къщи вече осем поколения.

Нае и две бригади водопроводчици, една много добра фирма за поправка на покриви и един уважаван в горната част на града озеленител, който трябваше да разчисти и възстанови градината. В два следобед той обиколи с Майкъл имота, като все му сочеше огромните камелии и азалии, булчинския венец и старите рози, които можел да спаси.

Бяха наети и две чистачки — по препоръка на Беатрис Мейфеър — които започнаха щателно почистване на мебели, полираха среброто и миеха порцелана, който бе лежал много години под слоевете прах.

В петък трябваше да дойдат и хора, които да отводнят басейна и да преценят дали може да бъде реставриран и дали старото съоръжение може да се поправи. В петък трябваше дойде и един специалист по кухните. Строителни инженери щяха да проверят основите и верандите. Един отличен дърводелец и човек, който го биваше за всичко, Дарт Хенли, нямаше търпение да стане помощник на Майкъл в проекта. Към пет часа, докато още беше светло, Майкъл слезе под къщата с един фенер и маска против прах. След четирийсет и пет минутно пълзене долу, той се увери, че стените наистина са с метална арматура и се спускат право под земята, че долу е чисто и сухо и има достатъчно място за централна климатична инсталация.

Междувременно Райън Мейфеър дойде в къщата да опише законните притежания на Деидре и Карлота Мейфеър. Група млади адвокати, Пиърс, Франклин, Айзък и Уитфийлд Мейфеър — всички наследници на основателите на фирмата — вървяха заедно с оценителите и търговците на антики, които оглеждаха всеки полилей, картина, огледало и фотьойл.

Безценните френски антики бяха качени на тавана, заедно с няколко фини стола, които се нуждаеха единствено от претапициране, както и маси, които нямаха нужда от никаква поправка. Съкровищата на Стела в стил Ар деко, деликатни, но много запазени, бяха снети от тавана.

Там откриха и десетки стари маслени платна, както и килими, опаковани с топчета камфор, стари гоблени и всички полилеи от Ривърбенд.

Райън приключи чак след залез-слънце.

— Е, скъпа моя, щастлив съм да докладвам, че няма повече трупове.

По-късно той се обади и потвърди, че огромният опис е почти същият, като направения след смъртта на Анта. Нищо дори не беше премествано.

— През цялото време просто отмятахме нещата в списъка — каза той. Дори златото и бижутата били непокътнати. Щял да й предаде описа веднага.

По това време Майкъл се беше върнал в хотела, бе вечерял с прекрасната храна от румсървиса на „Карибския салон“ в партера, и сега внимателно преглеждаше книгите по архитектура, с които се бе снабдил от местните книжарници. Показваше на Роуан снимки на къщите около нейната и на други имения из Гардън Дистрикт.

Беше купил един „домакински“ бележник от дрогерия на Луизиана авеню и сега правеше списък на задачите си. Трябвало да се обади на майстора за керемидите сутринта, а после да огледа по-внимателно старите бани, защото те си били прекрасни и той нямал намерение да променя нищо без нужда.

Роуан четеше някакви документи, които чакаха подписа й. Беше отворила обща сметка в „Уитни Банк“ същия следобед. Специално за разходите по реставрацията бе депозирала там триста хиляди долара. А после бе поръчала да издадат на Майкъл карта и чекова книжка.

— Харчи колкото искаш за къщата — каза му. — Тя заслужава най-доброто.

Майкъл се засмя радостно. Това бе мечтата му — да прави всичко без ограничения в бюджета, сякаш е произведение на изкуството.

Към осем часа Роуан слезе във фоайето да пийне нещо в бара с Беатрис и Сандра Мейфеър. Върна се след час. На другия ден щеше да закусва с друга двойка братовчеди. Беше толкова приятно и лесно. Все те говореха, а тя се опияняваше от звука на гласовете им. Много обичаше да слуша хората, особено когато говорят толкова много, че не се налага да казва нещо. После сподели с Майкъл:

— Те знаят доста неща, но не искат да ми ги кажат. Познават старци, които също знаят доста. С тях трябва да говоря. Ще трябва да спечеля доверието им.

В петък дойдоха водопроводчиците и майсторите за покрива и зидарите с техните кофи, стълби и дочени дрехи. Шумни пухтящи машини започнаха да пресушават плувния басейн, а Роуан отиде в центъра да подпише някакви документи.

Майкъл се хвана за работа заедно с фаянсаджията в предната баня. Беше решено първо да поправят предната спалня и банята към нея, за да могат двамата с Роуан да се преместят възможно най-скоро. Тя искаше да инсталират душ извън старата вана. Това означаваше да изкъртят няколко плочки, да сложат нови и да направят остъкление около ваната.

— Ще стане за три дни — обеща майсторът.

Мазачите вече бяха започнали да свалят тапета от тавана в спалнята. Трябваше да извикат и електромонтьори, защото кабелите на стария месингов полилей явно не бяха свързани правилно. Роуан и Майкъл искаха да сложат нов вентилатор на тавана.

Накъде около единайсет Майкъл излезе на замрежената веранда до салона. Двете чистачки работеха и бърбореха в голямата стая зад него. Декораторът, препоръчан от Беа, беше измерил прозорците за нови завеси.

Ще махнем тия стари мрежи, реши той и си го записа в бележника. Погледна към стария люлеещ се стол. Беше почистен, а верандата беше пометена. Пчели жужаха в увивните растения. През гъсталака на банановите дръвчета вдясно можеше да види хората, които работеха при басейна. Бяха изринали почти метър и половина пръст от плочите в задния двор. Оказа се, че павираният участък е доста по-голям, отколкото някой си беше представял.

Пое си дълбоко дъх и се вгледа в миртата от другата страна на моравата.

— Все още няма съборени стълби, а, Лашър? — прошепна той.

Чуваше се само жуженето на пчелите и гласовете на работниците — след малко се разнесе и ниското ръмжене на косачка, и шумът на дизеловите машини за почистване на листата, които криволичеха по пътеките. Погледна си часовника. Хората за климатичната инсталация щяха да дойдат всеки момент. Беше направил схема на осем различни помпи, но големият проблем щеше да бъде с разполагането на оборудването, тъй като таванът беше пълен с кутии, мебели и други неща. Може би щяха да идат директно на покрива.

После следваха подовете. Да, трябваше да направят оценка на подовете веднага. Подът на салона беше красиво реставриран, вероятно по времето на Стела, когато го бе използвала за дансинг, но останалите бяха много замърсени и потъмнели. Разбира се, нямаше да боядисват, нито да оправят подовете, докато не свършеха със замазките. Падаше твърде много прах. Трябваше да иде да види как се справят бояджиите на фасадата, които трябваше да почакат, докато майсторите оправят покрива. Но те си имаха достатъчно работа и по капаците и рамките на прозорците. Какво още? А, да, телефонната система. Роуан я искаше доста сложна. Все пак къщата беше много голяма. Оставаше и кабината при басейна и старите сгради за слугите в задната част. Смяташе да сключи договор с някой предприемач, който да възстанови изцяло постройката.

Не искаше да признава пред Роуан, че не може да се отърси от някакво вътрешно безпокойство, и може би от усещането, че са наблюдавани. Тази къща сякаш бе живо същество. Или пък това беше само някакво остатъчно напрежение от видяното на тавана — от струпаните около него духове, привързани към настоящето, към този дом. Но не вярваше призраците да са източникът на тази тревога. Мястото като че бе попило личностите на всички Мейфеър, както вероятно ставаше с всяка стара къща. Сякаш, накъдето и да се обърнеше, щеше да види някой или нещо, което всъщност не беше там.

Изненада се, когато влезе в салона и видя само опъната светлина и тъжните, занемарени мебели. Огромните огледала се извисяваха над стаята като стражи. Старите картини изглеждаха безжизнени и мътни в тежките рамки. Той дълго гледа портрета на Стела — ретуширана фотография, усмивката й беше много сладка, черната й коса сияеше, сякаш Стела го гледаше с ъгълчето на живите си очи през мръсотията, наслоена по мътното стъкло.

— Трябва ли ви нещо, господин Майк? — попита младата прислужница.

Той поклати глава.

Обърна се и се загледа в празния люлеещ се стол. Дали не бе помръднал? Не, това беше глупаво. Сякаш очакваше нещо да се случи. Затвори бележника си и се върна към работата.

Джоузеф, декораторът, го чакаше в трапезарията.

Еужения също беше тук. Искаше да работи. Със сигурност имало работа и за нея. Никой не познавал по-добре къщата, работела тук от пет години. Сутринта казала на сина си, че не е твърде стара, за да продължава да се труди, че ще работи, докато умре.

— Наистина ли доктор Мейфеър иска копринени завеси? — попита декораторът. Сигурна ли е? Имал доста дамаски и кадифе, които можел да й покаже и щели да струват два пъти по-евтино.

Майкъл и Роуан се срещнаха за обяд в „Мейфеър и Мейфеър“. Тя още подписваше документи. Той се изненада с какво доверие и лекота Райън започна да му обяснява всичко.

— Преди Анта и Деидре имаше обичай да се прави завещание в подобен момент — каза той. — Роуан иска да съживи тази традиция. Сега правим списък на Мейфеър, които могат да станат негови получатели, а Беатрис вече се обажда на всички. Моля, разберете, че това не е толкова откачено, колкото звучи. Повечето Мейфеър имат доста пари в банката и винаги са имали. Но все пак има братовчеди, които учат в колеж и един-двама в медицински университет, а останалите спестяват за първия си дом. Такива неща. Мисля, че е препоръчително за Роуан да съживи обичая. И разбира се, като се има предвид размера на имуществото…

Все пак в Райън имаше нещо лукаво, нещо пресметливо, сякаш беше нащрек. Но нима това не беше естествено? Той като че се опитваше да изпита Майкъл с тази информация. Майкъл само кимна и сви рамене.

— Звучи страхотно.

До късния следобед двамата с Роуан се бяха върнали в къщата и вече се разправяха с хората при басейна. Вонята на тинята, източена от дъното, беше непоносима. Боси и без ризи, мъжете я изнасяха с ръчни колички. В стария бетон като че нямаше никакви пукнатини. Личеше по това, че наоколо нямаше влага. Бригадирът каза на Майкъл, че ще закърпят и измажат цялото дъно до средата на следващата седмица.

— Ако може да е по-скоро — каза Роуан. — Ще ви платя и за уикенда, но го направете бързо. Не мога да го гледам така.

Мъжете бяха доволни от допълнителните пари. Всъщност почти всеки работник тук беше доволен, че ще работи през почивните дни.

За басейна беше инсталирана съвсем нова нагревателна и филтърна инсталация. Тръбите за газта изглеждаха в добро състояние. Вече се изграждаше нова електрическа мрежа.

— Е, в какъв цвят искаш да боядисаме къщата? — попита Майкъл. — Ще свършат с измазването по-скоро, отколкото предполагаш. Сигурно ще искаш кабината и гарсониерата да бъдат в същия цвят, нали?

— Кажи ти как го искаш — отвърна тя.

— Бих я направил отново виолетова. Тъмнозелените капаци пасват идеално на този цвят. Бих запазил старата схема — синьо за покривите на верандите, сиво за подовете на верандите и черно за кованото желязо. Между другото, намерих човек, който ще закърпи и оградата. Вече прави отливките. Има си магазин близо до реката. Някой разказвал ли ти е за желязната ограда, която опасва имота?

— Не, кажи ми.

— Тя е по-стара дори от къщата. Всъщност е от началото на деветнайсети век. Ръчна изработка. Продължава по цялата Първа улица и завива по Камп, защото навремето имотът е стигал дотам. Ще трябва да я боядисаме, в черно, само една ръка, както и перилата…

— Наеми колкото хора ти трябват — каза тя. — Виолетовото ще е прекрасно. И можеш да решаваш всичко сам. Направи я както ти харесва. И харчи колкото ти е нужно.

— Ти си клиент-мечта, скъпа — отвърна той. — Вече започнахме. Трябва да вървя. Виждаш ли онзи, дето влиза през задната врата? Идва да ми каже, че има проблем със стените на банята на втория етаж. Ще видиш.

— Не се преуморявай — каза тя в ухото му, а от дълбокия й кадифен глас по гърба му преминаха тръпки. Усети възбуда, когато тя притисна гърдите си към неговите. Но нямаше време за това.

— Да се преуморявам ли? Че аз сега започвам. И знаеш ли какво, има още една-две прекрасни къщи, които смятам да пооправя, когато се установим тук. Виждам в бъдещето, Роуан. Виждам „Големите надежди“ с офиси на Мегазин стрийт. Мога малко по малко да съживя тези къщи и да размърдам пазара. Тази е само първата.

— И колко пари ще ти трябват за това?

— О, скъпа, аз имам пари — каза той и я целуна бързо. — Имам много пари. Питай братовчед си Райън, ако не ми вярваш. Много ще съм изненадан, ако вече не ме е проучил.

— Майкъл, ако той каже и една лоша дума за теб…

— Роуан, аз съм в рая. Успокой се!

Съботата и неделята се изтъркаляха със същото ускорено темпо. Градинарите работеха до мръкнало, плевяха бурените и откопаваха старите железни мебели от храстите.

Роуан, Майкъл и Аарън сложиха старата маса и столове в средата на моравата и обядваха там всеки ден.

Аарън бе постигнал известен напредък с книгите на Жулиен, но повечето се оказаха списъци с имена и кратки загадъчни забележки. Никаква автобиография.

— Най-неприятното ми предположение е, че това е просто списък на успешни вендети. — Прочете им и малко за пример.

„4 април, 1889, Хендриксон си получи заслуженото. 9 май, 1889, Карлос си плати. 7 юни, 1889, бесен на Уендел заради неговото избухване снощи. Показах му някои неща. С него вече няма да има проблеми.“

— Продължава в същия дух — рече Аарън, — страница след страница, книга след книга. Понякога се срещат и малки карти или схеми, финансови бележки. Но повечето е такова. Бих казал, че има по горе-долу двайсет и два подобни записа на година. Досега не съм попадал на цял свързан абзац. Ако съществува някаква автобиография, тя не е тук.

— Ами ако потърсим на тавана? — попита Роуан.

— Не сега. Снощи паднах лошо.

— Какво говориш?

— По стълбата на хотела. Не изчаках асансьора и паднах чак до първата площадка. Леко се разминах.

— Аарън, защо не ми каза?

— Е, казвам ти сега. Пък и си беше чиста случайност, въпреки че не мога да се сетя да съм се спъвал. Но си нараних глезена и не ми се ще сега да се качвам на тавана.

Роуан беше унила и ядосана. Взираше се във фасадата на къщата. Навсякъде имаше работници — по перилата, по верандите, по отворените прозорци на спалнята.

— Не се тревожи прекалено — каза Аарън. — Исках да ти кажа, но не и да те плаша.

Майкъл разбираше, че Роуан не е в състояние да продума. Усещаше гнева й. Беше изписан на лицето й.

— Но тук не видяхме нищо — каза той на Аарън. — Абсолютно нищо. И останалите не са виждали нищо, или поне не са ни споменавали.

— Блъснал те е, нали? — попита Роуан тихо.

— Вероятно.

— Тормози те.

— Да, вероятно — каза Аарън и кимна леко. — Той като че разпръсква книгите на Жулиен, всеки път щом изляза от стаята. Сметнах, че трябва да знаеш, но пак ти казвам, не се тревожи прекалено.

— Но защо го прави?

— Може би иска да привлече вниманието ти — отвърна Аарън. — Но не съм сигурен. Във всеки случай повярвай, че мога да се грижа за себе си. Работата тук като че ли върви перфектно.

— Да, няма проблеми — каза Майкъл, но също беше доста мрачен.

След обяда той изпрати Аарън до портата.

— Нали не се забавлявам прекалено много? — попита го.

— Разбира се, че не, що за странен въпрос.

— Искам той най-сетне да се появи, защото смятам, че ще мога да го победя. Но очакването ме влудява. Какво чака, по дяволите?

— Ами ръцете ти? Ще ми се да се опиташ да махнеш тия ръкавици.

— Свалям ги за няколко часа всеки ден. Но мога да свикна с жегата, ако не друго. Искаш ли да те изпратя до хотела?

— Не, разбира се. Ако искаш, ела довечера да пийнем нещо.

— Да, добре. Знаеш ли, за мен това е като сбъдната мечта.

— За мен също — рече Аарън.

— Значи ми вярваш?

— Защо питаш, за бога?

— Мислиш ли, че ще мога да го победя? Мислиш ли, че ще успея да изпълня заръките им?

— А ти?

— Аз мисля, че тя ме обича и всичко ще е прекрасно.

— Точно така.

Чувстваше се добре, с всеки час облекчението му ставаше все по-голямо. Този път къщата не събуждаше никакви фрагментарни образи или спомени. Никакво усещане за витаещи наоколо призраци.

Беше хубаво да си ляга всяка нощ с Роуан в прекрасния стар апартамент, да правят любов, а на сутринта да стават, за да се заемат с работата си. Беше прекрасно да се изморява от физическа работа, да чувства как тялото му се събужда след двата месеца апатия и алкохолизъм.

Пиеше най-много по една бира, и сега, когато съзнанието му не бе замъглено от алкохола, сетивата му бяха изключително изострени. Не можеше да се насити на стройното момичешко тяло на Роуан, на неизтощимата й енергия. Пълната й липса на нарцисизъм или какъвто и да било срам събуждаше в него грубост, която тя, изглежда, харесваше. Понякога сексът им ставаше доста необуздан и почти жесток, но винаги завършваше с нежност и трескава прегръдка, така че той вече се чудеше как е спал толкова много години, без да я притиска към себе си.

Трийсет и четири

Нейното лично време беше рано сутрин. Без значение, че бе чела до късно, тя отваряше очи в четири. И без значение колко рано си беше легнал, Майкъл спеше като труп чак до девет, освен ако някой не го събудеше.

Но това беше добре. Даваше й няколко часа покой, за който душата й копнееше. Никога не бе познавала мъж, който да я приема напълно такава, каквато е. Освен това имаше моменти, когато имаше нужда да се откъсне от всички.

Сега, през дните, в които бяха неразделни, тя за първи път разбра защо винаги бе приемала мъжете „на малки дози“. Защото това си беше като робство, като неугасваща страст — невъзможност да погледне към гладкия му гол гръб или към малката златна верижка на мощния му врат, без да го пожелае, без да стисне зъби при мисълта, че може да плъзне ръка между завивките и да погали тъмните косми около тестисите му и да накара члена му да се втвърди в ръката й.

Възрастта му даваше преимущество пред нея — възможността да каже след втория път едно нежно, но твърдо „не, не мога отново“ — и това го правеше още по-изкусителен дори от млад мъж. Въпреки че тя не бе сигурна в това, защото никога не бе привличана така от някой по-млад. Но когато се замислеше за неговата нежност, зрялост, за пълната му липса на младежка егоцентричност и враждебност, липсата на неограничена енергия се компенсираше напълно.

— Искам да живея с теб до смъртта си — прошепна му тя тази сутрин и прокара пръст по наболите косъмчета по брадичката и врата му. Знаеше, че няма да го събуди. — Да, имам нужда от теб, и умът, и тялото ми те искат. Ти си всичко, от което се нуждая.

Дори го целуна, без да го събуди.

Но сега следваха само нейните минути.

Беше невероятно да се разхождаш по пустите улици точно когато слънцето изгрява. Да виждаш как катеричките се щурат из клоните на дърветата, да чуваш печалните, дори отчаяни крясъци на птици.

Понякога над паважа се кълбеше мъгла. Железните огради блещукаха от росата. Небето беше осеяно с червено, кърваво като залеза и избледняващо в синьото на утрото.

В този час къщата беше прохладна.

А тази сутрин Роуан беше доволна от това, защото жегата бе започнала да я изморява, а я чакаше не съвсем приятна задача.

Трябваше да я свърши по-рано, но все я беше пренебрегвала, опитваше се да не й обръща внимание, да се отдаде на радостта и удоволствието.

Но сега, когато се качваше по стълбите, откри, че дори е нетърпелива. Беше развълнувана. Влезе в старата господарска спалня, която бе принадлежала на майка й, и отиде до леглото, където бе оставено кадифеното портмоне със златните монети. Никой не бе посмял да го докосне.

Напротив, поне шест различни работници бяха дошли да кажат, че са го видели там и някой трябвало да го прибере.

Да, някой трябваше да го прибере.

Тя се взря в златните монети, които се бяха изсипали на купчинка от него. Само Господ знаеше откъде всъщност идваха.

После грабна портмонето, събра монетите вътре, взе и кутията за бижута и ги отнесе в любимата си стая — трапезарията.

Меката утринна светлина проникваше слабо през мръсните прозорци. Подът бе покрит с найлони, а високата стълба стигаше чак до тавана.

Тя махна покривката на масата и покривалото на един стол, седна и остави съкровищата пред себе си.

— Тук си, знам, че си тук — прошепна тя. — Наблюдаваш ме. — Докато изричаше тези думи, почувства студ. Извади шепа монети и ги пръсна, за да ги разгледа. Бяха римски, не беше нужно да е специалист, за да го разбере. Имаше и една испанска, с изумително ясни цифри и букви. Бръкна в портмонето и извади още една шепа. Гръцки монети? Не беше сигурна. Бяха някак лепкави и влажни. Прииска й се да ги почисти.

Тогава й хрумна, че това ще е подходяща работа за Еужения, и се усмихна. Но в същия миг й се стори, че чува някакъв звук в къщата. Слабо шумолене. Може би просто пеенето на дъските, както би казал Майкъл, ако беше тук. Не му обърна внимание.

Събра монетите и ги върна в портмонето, отмести го настрани и взе кутията с бижутата. Беше много стара, правоъгълна, с почернели панти. Кадифето вътре бе протрито и на няколко места се виждаше дървото. Имаше шест големи отделения.

Бижутата обаче бяха нахвърляни съвсем безразборно в него. Обици, огърлици, пръстени, фиби, всичко беше накуп. А в дъното на кутията, като шепа речни камъчета, мътно проблясваха необработени скъпоценни камъни. Дали бяха истински рубини? Смарагди? Не можеше да разбере. Та тя дори не различаваше истинска перла от изкуствена. Нито пък злато от имитация. Тези огърлици обаче бяха с изящна, майсторска изработка. Докосна ги и почувства прилив на тъга и почит.

Видя Анта да бърза по улиците на Ню Йорк с шепа монети за продан и я прониза тъпа болка. Замисли се за майка си, седнала в стола на верандата, по чиято брадичка се стича лига, а на шията й блести смарагдът на Мейфеър, като нелепо детско украшение.

Смарагдът на Мейфеър. Дори не се бе сещала за него след първата нощ, когато го бе прибрала в килерчето при порцелана. Стана и тръгна натам — през цялото време бе стояло отключено. Малката кадифена кутийка си стоеше на дървения рафт зад стъклената вратичка, сред чаши и чинии „Уеджууд“, точно където го беше оставила.

Взе го, отнесе го до масата и внимателно го отвори. Беше невероятен — огромен, четвъртит, сияещ в тъмния си златен обков. Дали сега, след като знаеше историята, го гледаше с други очи?

През първата нощ й се бе сторил нереален, дори леко отблъскващ, а сега й изглеждаше като живо същество със собствена история. Не смееше да го извади от мръсното кадифе. Той не й принадлежеше! Принадлежеше на онези, които бяха вярвали в него и които го бяха носили с гордост, на онези, които бяха искали той да дойде при тях.

За момент почувства копнеж да бъде една от тях. Опита се да го отхвърли, но го усещаше — копнеж да приеме с цялото си сърце своето наследство.

Дали се беше изчервила? Чувстваше, че лицето й пламти. Или бе просто от влажния въздух и слънцето, което бавно изгряваше отвън и изпълваше градината с ярка светлина, на която дърветата изглеждаха като живи сред тревите, а небето внезапно се обливаше в синьо в горната част на прозорците.

Не, беше по-скоро срам. Срам, че Аарън и Майкъл могат да разберат какво си мисли сега. Че копнее за демона като истинска вещица. Изсмя се тихо.

Внезапно й се стори несправедливо, напълно несправедливо, че той се бе превърнал в неин враг, още преди да са се срещнали.

— Какво чакаш? — попита тя на глас. — Да не би да си като онези срамежливи вампири от легендите, които трябва да бъдат призовани? Не, не мисля. Това е твоят дом. И ти си тук сега. Чуваш ме, виждаш ме.

Облегна се в стола, оглеждаше пейзажите, които бавно оживяваха на бледата слънчева светлина. За първи път видя една миниатюрна гола жена на прозореца на огромната плантаторска къща на картината. Друга избледняла гола фигура седеше на тъмнозеления бряг на малка лагуна. Това я накара да се усмихне. Като че бе открила някаква тайна. Чудеше се дали Майкъл бе забелязал тези две голи красавици. О, къщата беше пълна с неоткрити тайни, както и тъжната, меланхолична градина.

Лавровишната отвън се разлюля леко от ветреца. Всъщност затанцува. Роуан чуваше как клонките й се удрят във верандата. Дращеха и по покрива, а после като че се усмириха, вятърът ги бе оставил и се бе прехвърлил към далечната мирта.

Танцът на тънките, отрупани с розови цветове клони бе опияняващ. Цялото дърво се удряше в сивата стена на съседната къща и изпращаше на земята дъжд от цветчета. Сякаш светлина се сипеше на миниатюрни късчета.

Очите й се бяха замъглили леко, усещаше крайниците си напълно отпуснати, сякаш се бе отдала на някаква странна дрямка. Но как танцуваше това дърво, как се сипеше зеленият дъжд по дъските на верандата. Тънките клони посягаха да издраскат прозорците.

И тогава, сепната, тя концентрира погледа си върху клоните, върху тяхното някак дирижирано, нарочно движение към стъклата.

— Ти… — прошепна Роуан.

Лашър сред дърветата, както Деидре го бе призовавала да се появява в градината на пансиона. Рита Мей така и не бе разбрала какво всъщност е описала на Аарън Лайтнър.

Беше се сковала на стола. Дървото се наведе още по-близо, после се отдръпна грациозно. Този път клоните му напълно скриха слънцето и листата им шумоляха по стъклото, прекършени и увити. И все пак стаята бе топла и тиха.

Не усети как се е изправила, но вече беше на крака. Да, той бе там. Той люлееше дърветата, защото нищо друго на земята не можеше да ги раздвижи така. Косъмчетата по ръцете й настръхнаха. Усети хлад по кожата на главата си, сякаш някой я докосваше.

Самият въздух се бе променил. Не, не беше ветрец. Като че завесата се бе люшнала към нея. Роуан се обърна и се втренчи през прозореца към Честнът стрийт. Дали там имаше нещо, някаква мимолетна сянка, която се разля като тъмно морско чудовище с пипала? Не. Само дъбовете от другата страна на улицата. И небето, което бе още по-сияйно.

— Защо не ми говориш? — попита тя. — Сега съм сама.

Колко странно прозвуча гласът й.

Вече се чуваха и други шумове. Някакви гласове отвън, наблизо спря камион. Роуан долавяше дори стърженето на портата по плочите, когато работниците я отваряха. След малко някой завъртя дръжката на вратата.

— Хей, доктор Мейфеър…

— Добро утро, Дарт. Добро утро, Роб, Били.

Тежки стъпки по стълбата. Малкият асансьор се спусна с тих вой и скоро месинговата врата се отвори с познатото изскърцване.

Да, това беше нейната къща.

Тя се обърна лениво, почти с неохота, и събра съкровищата от масата. Занесе ги до шкафа с порцелана и ги сложи в голямото чекмедже, където бяха стояли старите, вече изгнили покривки. Ключът беше в ключалката, завъртя го и го прибра в джоба си.

После излезе бавно навън, неохотно оставяйки къщата на останалите.

При портата се обърна и погледна назад. В градината не се усещаше никакъв ветрец. И само за да се увери във видяното преди малко, тя се обърна и тръгна по пътеката, която минаваше покрай старата веранда на майка й и после покрай верандата за слугите, която опасваше трапезарията.

Да, беше обсипана със зелени листа. Нещо като че отново я докосна и тя се извърна с вдигната ръка, сякаш да отмахне висяща паяжина.

Около нея се спусна безмълвие. Тук не се чуваше нито звук. Растителността бе избуяла нависоко и покриваше гъсто балюстрадата.

— Какво те спира да говориш с мен? — прошепна тя. — Да не би да се страхуваш?

Нищо не помръдна. Жегата струеше от плочките под краката й. В сенките се събираха мънички мушици. Големите сънливи бели лилиуми бяха надвиснали близо до лицето й, а някъде от дълбините на градината долиташе неясно скърцане. В тъмната плетеница бяха избуяли диви лилави ириси, отворили свирепо огромните си потрепващи цветове. Те се разлюляха така, сякаш през тях бе претичала котка.

Роуан гледаше как зеленината се олюлява и после се изправя, как потрепват цветчетата. Беше зловещо. Дощя й се да пъхне пръст в цвета. Но какво ставаше? Тя се втренчи, жегата караше клепачите й да натежават, вдигна ръка да пропъди мушиците. Дали цветето наистина растеше в момента?

Не. Нещо беше прекършило стъблото му, това бе всичко. Но колко чудовищно огромно изглеждаше; не беше просто зрителна измама. Жегата и тишината, внезапното пристигане на работниците, които нахлуха във владението й като натрапници точно в момента на най-съвършен покой. Вече не беше сигурна в нищо.

Извади кърпичката от джоба и попи бузите си, после тръгна по пътеката към портата. Чувстваше се объркана, несигурна — виновна, че бе дошла тук сама, и несигурна, че се е случило нещо необикновено.

Сега умът й отново бе зает със задачите за деня. Имаше толкова работа, толкова неща за вършене. А Майкъл сигурно тъкмо се беше събудил. Ако побързаше, можеха да закусят заедно.

Трийсет и пет

Понеделник сутринта Майкъл и Роуан слязоха заедно в центъра, за да заверят шофьорските си книжки за Луизиана. Не можеха да си купят кола без валидна за щата шофьорска книжка.

Когато върнаха калифорнийските си книжки, за да получат новите, като че изпълниха нещо като церемония по окончателното им и странно вълнуващо напускане на стария си живот. Сякаш връщаха паспорта си или се отказваха от гражданство. Майкъл погледна крадешком към Роуан и видя, че тя се усмихва някак тайнствено.

Вечеряха в „Дизайър Ойстър Бар“. Гореща бамя със скариди, наденица и леденостудена бира. Вратите бяха отворени към Бърбън стрийт и вентилаторите на тавана раздвижваха въздуха. Приятен джаз долиташе от „Махагоновата зала“ от другата страна на улицата.

— Типично за Ню Орлиънс — каза Майкъл. — Мелодичен джаз, радостта от живота. В него няма нищо печално, нищо мрачно. Дори когато го свирят на погребения.

— Да се поразходим — предложи Роуан. — Искам да видя всичко с очите си.

Прекараха вечерта в Квартала, като накрая напуснаха ярките светлини на Бърбън стрийт и минаха покрай елегантните витрини на магазините по Роял и Чартрес, а после обратно към крайбрежната улица срещу Джаксън Скуеър.

Роуан беше смаяна колко голям е Френският квартал, както и от усещането за старина, оцеляла дори след нововъведенията и модерните сгради. Майкъл отново бе завладян от неизбежния прилив на спомени — за неделите, които бе прекарал тук с майка си. Харесваха му подобренията, направени по тротоарите, както и уличните лампи, новия паваж по Джаксън Скуеър. Мястото сега изглеждаше още по-жизнено, отколкото в предишния си запуснат вид.

Беше прекрасно след дългата разходка да поседнат на пейка с изглед към реката и просто да гледат тъмната проблясваща вода. Увеселителните корабчета, осветени като големи сватбени торти, се носеха близо до потъналия в мрак отсрещен бряг.

Туристите, които се разхождаха по брега, бяха весели, разговаряха тихо, избухваха в смях. Двойките се усамотяваха в сенките. Самотен саксофонист свиреше някаква накъсана, сантиментална мелодия, а хората хвърляха монети в шапката му.

Накрая се върнаха към изпълнените с минувачи улици и тръгнаха към старото „Кафе дьо Монд“, за да пийнат прочутото кафе лате и да хапнат понички. Останаха за малко вътре и гледаха как хората ставаха и сядаха до малките лепкави масички.

После поскитаха покрай магазините, заели мястото на стария Френски пазар, срещу тъжните и елегантни сгради по Декатър стрийт с техните балкони с железни перила и изящни колони.

Роуан помоли Майкъл да минат през Айриш Ченъл, покрай тъмните руини на комплекса „Свети Томас“ и после покрай реката и изоставените складове. През нощта улица „Благовещение“ изглеждаше малко по-добре, озарявана от уютните светлинки на малките къщи. Потеглиха с колата към горната част на града, по една тясна, обрамчена от дървета уличка, към вече порутените викториански къщи с натруфена украса. Той й посочваше своите стари фаворити и онези, които би искал да реставрира.

Колко необичайно бе да е в стария си град, но с джобове пълни с пари. Да знае, че може да купи тези къщи, точно както бе мечтал преди в детството си, обхванат от безнадеждност и отчаяние.

Роуан изглеждаше запленена и щастлива от всичко видяно. Явно не съжаляваше. Но все още бе твърде рано…

От време на време тя заговаряше развълнувана, но дълбокият й дрезгав глас го омайваше дотам, че той почти не разбираше смисъла на думите й. Тя твърдеше, че хората тук са необичайно дружелюбни, че се посвещават изцяло на онова, което вършат, но все пак са напълно лишени от злоба, чак не било за вярване. Бе слисана от разнообразните акценти, с които говореха членовете на семейството й. В речта на Беатрис и Райън се долавяше съвсем слабо нюйоркско произношение. Луиза говореше с напълно различен акцент, а младият Пиърс звучеше почти като баща си. Но все пак акцентите им много приличали на този на Майкъл.

— Не им го казвай, скъпа — предупреди я той. — Аз съм роден от другата страна на Мегазин стрийт и те го знаят.

— Те много те харесват — каза тя и пренебрегна коментара му. — Пиърс казва, че си като мъжете от старите времена.

Той се засмя.

— По дяволите, може и да съм.

Останаха будни до късно, пиха бира и говориха. Старият апартамент бе доста голям. Майкъл не се бе напивал скоро и знаеше, че тя се притеснява за него, но не казва нищо. Говореха за къщата и за всичко, което смятаха да направят.

Дали й липсваше болницата? Да, липсваше й. Но това сега не беше важно. Тя имаше план, голям план за бъдещето, който съвсем скоро щеше да изпълни.

— Но не можеш да изоставиш медицината. Нали няма да го направиш?

— Разбира се, че не — каза Роуан търпеливо, като дори сниши глас. — Напротив. Говоря точно за медицина, но в съвсем различна светлина.

— Какво имаш предвид?

— Рано е още да ти обяснявам. Самата аз не съм сигурна. Но въпросът със завещанието променя доста работи и колкото повече научавам за него, толкова повече неща ще се променят. Сега съм в съвсем различни отношения с „Мейфеър и Мейфеър“. Става въпрос за пари. — Тя направи жест към документите на масата. — И нещата вървят доста добре.

— Наистина ли искаш да го правиш?

— Майкъл, ние вършим всичко в живота си с някакви очаквания. Аз израснах в охолство и това ми позволи да постъпя в медицинското училище и да завърша дългия си стаж по неврохирургия. Нямах нито съпруг, нито деца, за които да се тревожа. Всъщност нямах никакви други грижи. Но сега тези пари променят радикално нещата. С такова наследство могат да се реализират научни проекти, да се построят лаборатории. Може да се направи медицински център с клиника, която да работи специално в областта на неврохирургията. — Тя сви рамене. — Знаеш какво имам предвид.

— Да, но ако се захванеш с това, ще излезеш от операционната. Ще се превърнеш в администратор.

— Вероятно — отвърна тя. — Въпросът е, че това наследство е истинско предизвикателство. Трябва да използвам въображението си.

Той кимна.

— Да, разбирам. Но те няма ли да ти създадат проблеми?

— Донякъде. Но това няма значение. Щом бъда готова, това няма да има значение. Ще осъществя промените съвсем гладко и тактично.

— Какви промени?

— Пак ти казвам, твърде рано е. Още не съм готова да ти обясня целия си план. Но мисля за нещо като център по неврология тук, в Ню Орлиънс, с най-доброто оборудване и с лаборатории за независими изследвания.

— Господи боже, не бях си и помислял за подобно нещо.

— Досега нямах и най-малкия шанс за развиване на подобна програма — нали разбираш, да установя целите си, стандартите, бюджет. — Погледът й сякаш се зарея нанякъде. — Важното е да мисля в мащабите на наследството, както и за самата себе си.

Обхвана го смътна тревога, макар да не знаеше защо. По тила му плъзнаха тръпки, когато я чу да казва:

— Не мислиш ли, че това би било изкупление, Майкъл? Ако парите на Мейфеър отидат за лекуване на хората? Сигурна съм, че го разбираш. От времето на Сузан и Ян ван Абел до огромен, модерен медицински център, в който ще се спасяват животи.

Той не знаеше какво да отговори.

Тя сви леко рамене и притисна длани до слепоочията си.

— Да, трябва да науча още много, но нима не виждаш приемствеността?

— Да, приемственост — каза той под нос.

Като приемствеността, в която бе толкова сигурен, когато се събуди в болницата след удавянето — всичко беше свързано. Те ме избраха заради самия мен и всичко е свързано…

— Всичко е възможно — каза тя, като се взираше в лицето му и чакаше реакция. В очите й танцуваха пламъчета.

— Да, почти идеално е.

— Тогава защо изглеждаш така? Какво има?

— Не зная.

— Майкъл, спри да мислиш за онези видения. Спри да мислиш за невидимите хора на небето, които дават смисъл на живота ни. Няма никакви призраци на тавана! Помисли за себе си.

— Мисля, Роуан, не се ядосвай. Идеята е великолепна, идеална. Не знам защо така се притесних. Прояви малко търпение към мен, скъпа. Както каза, мечтите ни трябва да са съответни на възможностите ни. Но всичко това като че ми дойде в повече.

— От теб се иска само да ме обичаш и да ме изслушваш, да ме оставяш да мисля на глас.

— С теб съм, Роуан. Винаги. Мисля, че идеята е велика.

— Разбирам, че ти е трудно да си го представиш. Самата аз не мога да си го представя напълно. Но, Майкъл, имаме парите. И те са толкова много, че чак ме хваща страх. Две поколения адвокати са се грижили за това състояние, оставяли са го да се подхранва само и да се размножава като някакво чудовище.

— Да, зная.

— Още преди много години са забравили факта, че тези пари принадлежат на един човек. Богатството сякаш принадлежи на самото себе си по някакъв отвратителен начин. Толкова е голямо, че не може да бъде контролирано от един наследник.

— Много хора ще се съгласят с теб — каза той.

Но той не можеше да се отърси от спомена за това как бе лежал в болницата в Сан Франциско и вярваше, че целият му живот има някакво значение, което може да изкупи всичките му грешки.

— Да, това може да е изкупление за всичко — каза той. Тогава защо виждаше гроба с онези дванайсет крипти и издълбаната врата във форма на ключалка отгоре, името „Мейфеър“, изписано с големи букви, и вехнещите в жегата цветя?

Насили се да пропъди този образ и се посвети на единственото нещо, което успяваше да го разсее от неприятните мисли. Започна да я гледа, да си представя как я докосва, да потиска порива да го направи, въпреки че тя е само на сантиметри от него и иска, да, със сигурност иска да бъде докосната.

Това свърши работа. То бе като малък превключвател в грубия механизъм на неговия мозък. Мислеше как изглеждат голите й крака на светлината на лампата, колко нежни и пълни са гърдите й под късата копринена нощница.

Женските гърди винаги го бяха поразявали; когато ги докосваше и смучеше, бяха сладки като шербет или като крем, очакващи да се разтопят в устата ти. И все пак не се топяха, а си оставаха там, чакаха го, ден след ден, част от невероятната, неустоима женственост. Той се наведе напред, притисна устни към врата й и изръмжа тихо.

— Е, край, сега ще се започне — прошепна тя.

— Точно така, време е — каза той тихо. — Какво ще кажеш да те отнеса до леглото?

— С удоволствие — измърка тя. — Не си го правил от първия път.

— Господи! Как може да съм толкова глупав! Що за старомоден мъж съм тогава? — Пъхна лявата си ръка под горещите й копринени бедра и обгърна раменете й с дясната. Целуна я и я вдигна, тайно тържествуващ, че не изгуби равновесие. Тръгна с нея — лека и изгаряща от желание. Беше съвсем лесно да я отнесе до леглото.

Във вторник започна работата по климатичната инсталация. По покривите на верандите имаше достатъчно място за всичко. Джоузеф, декораторът, бе изнесъл френските мебели, които се нуждаеха от поправка. Красивите мебели в спалните, всички от плантаторските времена, имаха нужда единствено от излъскване, а чистачките можеха да се погрижат за това.

Мазачите бяха свършили с предната спалня и сега бояджиите застилаха всичко с найлон, за да могат да работят чисто, въпреки че доста прах се наслагваше и от останалата част на къщата. Роуан беше избрала цвят шампанско за стените в спалнята и бяло за таваните и гредите. Дойдоха да измерят и за килими. Долу работниците посипваха с пясък трапезарията, където по някаква причина хубавият дъбов под бе положен над стари чамови дъски, които имаха нужда само от циклене.

Майкъл бе проверил лично комините от покрива. Камините на дърва в библиотеката и в салона бяха в много добро състояние и дърпаха отлично. Останалите отдавна бяха пригодени да работят на газ и някои дори бяха запечатани. Беше решено да сменят нагревателите с по-модерни.

Междувременно всички кухненски уреди бяха подменени. Старите дървени плотове бяха почистени. Щяха да ги лакират към края на следващата седмица.

Роуан седеше с кръстосани крака на пода в салона заедно с декоратора. Около тях бяха разпръснати мостри от платове в ярки цветове. Тя избра бежова коприна за завесите в предната стая. Искаше някаква по-тъмна дамаска за трапезарията, нещо, което да си пасва с избелелите картини. А горе искаше всичко да е ведро и светло.

Майкъл прегледа каталозите с боите и избра меки прасковени тонове за долния етаж и тъмнобежово за трапезарията, което щеше да хармонира с картините. После избра бяло за кухнята и килерите. Свърза се с фирми за миене на прозорци и почистване на полилеи. Старият часовник в салона беше поправен.

Късно следобед в петък икономката на Беатрис, Трина, бе купила всички необходими завивки за спалните на горния етаж, включително и нови възглавници и юргани, както и чаршафи, които бяха прибрани с ароматни билки в шкафовете и чекмеджетата на дрешниците. На тавана работата по тръбите вече бе приключила. Старите тапети в стаята на Мили, на Деидре и на Карлота бяха свалени. Мазачите тъкмо привършваха с шпакловката, за да може стените да се боядисат.

Беше поставена и алармена система, както и детектори за дим, защити за стъклата, бутони за спешна медицинска помощ.

Междувременно друга бригада бояджии работеше в салона.

Единственият проблем през деня беше спорът на Роуан с доктор Ларкин от Сан Франциско. Разговаряха по телефона някъде по обед. Тя му каза, че ще си вземе дълга почивка, а той й отвърна, че се е продала. Наследството и хубавата къща в Ню Орлиънс я накарали да се откаже от призванието си. Естествено нейните неясни обяснения за намеренията й за бъдещето го ядосаха още повече. Накрая тя започна да се вбесява. Не бе обърнала гръб на работата на живота си. Напротив, мислела за съвсем нови хоризонти и щяла да му разкаже всичко подробно, когато реши.

Когато затвори телефона, беше изтощена. Дори не беше отишла в Калифорния, за да затвори къщата в Тибурон.

— Призлява ми, само като си помисля за това — каза тя. — Не знам защо е така. Просто не искам да виждам онова място отново. Не мога да повярвам, че успях да избягам. Дори ми идва да се ощипя, за да се уверя, че не сънувам.

Майкъл я разбираше много добре, и все пак я посъветва да не продава къщата, докато не мине още известно време.

Тя сви рамене. Щяла да я обяви за продан още утре, ако не я била дала под наем на доктор Слатъри, заместника й в Сан Франциско срещу съвсем ниска сума и без никакъв депозит. Слатъри се бе съгласил с радост да опакова всичките й лични вещи и да ги изпрати на юг. Райън бе уредил да бъдат оставени на склад.

— Сигурно ще си останат неотворени двайсетина години — каза тя.

Някъде към два в петък Майкъл отиде с нея до магазина на „Мерцедес“ на Сейнт Чарлз авеню. Това вече беше приятна задача. Той се намираше на същата улица, на която беше и хотелът. Като дете, когато се бе връщал към дома от библиотеката на Ли Съркъл, той често влизаше в големия шоурум, отваряше вратите на изумително красивите немски коли и се пъхаше вътре, докато не го забележи някой от продавачите. Но не спомена това пред Роуан. Всъщност имаше спомени за всяка уличка, по която минаваха.

Гледаше с тихо доволство как тя пише чек за две коли — една малка 500 SL и един голям и луксозен седан с четири врати. И двете кремави, с карамелена на цвят кожена тапицерия.

Предния ден той самият бе купил хубав, лъскав и луксозен американски ван, който можеше да натовари до пръсване и едновременно с това да кара в удобство и лекота, на климатик и под звуците на касетофона. Стори му се странно, че за Роуан тази значителна покупка като че не беше нещо особено. Тя сякаш дори не я намираше за интересна.

Помоли продавача да докара седана на Първа улица, до задните врати, през които навремето бяха влизали каретите, и да остави ключовете в „Пончартрейн“. Двамата с Майкъл се качиха в малката спортна кола.

Караше Роуан — мина по Сейнт Чарлз авеню и после към хотела.

— Хайде да се усамотим тук за уикенда — каза тя. — Да забравим за малко за къщата и семейството.

— Вече? — попита той. Много му се искаше да вечерят на някое от увеселителните корабчета по реката.

— Знаеш ли защо? Направих едно интересно откритие. Оказа се, че най-добрите плажове на Флорида са само на четири часа път оттук. Знаеше ли това?

— Аха.

— В едно градче, Дестин, има няколко къщи за продан. Една от тях си има пристан. Разбрах от Уийтфилд и Беатрис. Уийтфилд и Пиърс често ходели там през пролетната ваканция. А Беатрис през цялата година. Райън се обади на един агент на недвижими имоти. Какво ще кажеш?

— Да, разбира се, защо не.

Ето, друг спомен, помисли си той. През лятото, когато беше на петнайсет, и всички заедно отидоха до един от тези бели плажове във Флорида. Зелената вода под червения залез. Беше мислил точно за това в деня, когато падна от скалите в Оушън Бийч. Почти час преди Роуан Мейфеър да го види във водата.

— Не знаех, че сме толкова близо до Залива — каза тя. — А Пасификът е сериозен океан, не се плава лесно в него.

— Да — засмя се той. — Разбрах, че е сериозен, още щом го видях. — И направо започна да се превива от смях.

— Стига, Майкъл, умирам си да видя Залива.

— Естествено.

— Не съм го виждала, откакто ходихме на Карибите в гимназията. Ако е толкова топъл, колкото го помня…

— Да, пътуването определено ще си струва.

— Може да наема някого да докара „Сладката Кристин“ там, или по-добре да купя нова яхта. Ходил ли си някога на Карибите?

— Не. — Той поклати глава. — Да, трябваше да се сетя още щом видях оная къща в Тибурон.

— Само четири часа, Майкъл — каза тя. — Хайде, няма да ни отнеме повече от петнайсет минути да си съберем багажа.

След малко спряха пред къщата.

Еужения седеше до кухненската маса и полираше сребърните чинии от чекмеджетата.

— О, толкова е хубаво, че тази къща се връща към живот — каза тя.

— Да, прекрасно е, нали? — рече Майкъл и сложи леко ръка на крехкото й рамо. — Какво ще кажеш да се преместиш в старата си стая. Ако желаеш, разбира се.

О, да, с удоволствие. Разбира се, че ще остане за уикенда. Вече била твърде стара да се занимава постоянно с децата на сина си у дома. Постоянно трябвало да вика след тях. О, с радост ще се върне. Да, още има ключове, „но тук няма да ви трябват никакви ключове“.

Бояджиите работеха на горния етаж. Градинарите също щяха да останат до късно. Дарт Хенли, помощникът на Майкъл, с радост се съгласи да надзирава работата за уикенда. Никакви проблеми.

— Виж, басейнът е почти готов — каза Роуан. И наистина, бяха свършили с поправките и сега го боядисваха.

Всички плевели бяха разчистени от плочките около басейна, дъските за скачане бяха поправени, красивите варовикови балюстради бяха освободени от прегръдката на градината. Гъстият чемшир също беше изкоренен и сред него откриха още столове и маси от ковано желязо. Разкриха се и ниските стъпала от плочи на страничната веранда, което доказа, че преди времето на Деидре тя е била отворена. Тогава е можело да се излиза от салона през страничната веранда, после по плочите и надолу към моравата.

— Трябва да я отворим, Роуан — каза Майкъл. — Пък и си имаме вече закрита веранда зад кухнята. Сложиха й нова мрежа, ела да видиш.

— Стига вече работа — каза Роуан и му даде ключовете. — Защо не покараш? Имам чувството, че те изнервям.

— Само когато подминаваш светофари и знаци стоп с мръсна газ — каза той. — Нарушаването на два закона едновременно наистина ме изнервя малко.

— Добре, хубавецо, стига да стигнем там за четири часа.

Той хвърли последен поглед на къщата. Светлината тук беше като във Флоренция, в това отношение Роуан беше права. Обливаше високата южна фасада така, както и старите италиански дворци. Пък и всичко вървеше толкова добре, невероятно добре.

И тогава почувства странна болка в душата си, пробождане на мъка и чисто щастие.

„Тук съм, вече съм тук“, помисли си той. „Вече няма да мечтая за този миг, тук съм.“ Виденията му изглеждаха така далечни, избледняваха. Не беше получавал никакви проблясъци от тях напоследък.

Но Роуан чакаше, чакаха ги и чистите бели плажове. Чакаше го още от прекрасния му стар свят. Хрумна му, че ще е прекрасно да се любят в още едно легло.

Трийсет и шест

Пристигнаха във Форт Уолтън, Флорида, към осем часа, след дълго и бавно пътуване от Пенсакола. Явно целият свят бе тръгнал към плажовете тази нощ, колите се движеха броня до броня. Ако сега продължаха към Дестин, рискуваха да не намерят свободни места.

И тук имаше стаи само в старото крило на „Холидей Ин“. Всичките пари на света не можеха да им купят апартамент в по-луксозен хотел. Малкото градче с неговите неонови знаци беше западнало и доста депресиращо.

Стаята бе почти непоносима, миризлива и слабо осветена, с износени мебели и матраци на буци. Но те веднага облякоха банските и излязоха през стъклената врата в края на коридора, за да се озоват направо на плажа.

Светът се отвори, топъл и прекрасен под небе, осеяно с брилянтни звезди. Дори прозрачната зелена вода се виждаше на светлината на луната. Бризът бе съвсем леко хладен, дори по-нежен от нюорлиънския. Пясъкът беше чист и направо нереално бял, фин като захар под краката им.

Отидоха заедно до прибоя. Майкъл не можа да повярва колко топла и бистра е водата. Сияеше меко, докато се вихреше около глезените му. И тогава се видя отново в Оушън Бийч, от другата страна на континента. Пръстите му бяха измръзнали, вятърът пронизваше лицето му, а той мислеше за точно това място, за почти митичното и невъзможно място под звездите на Юга.

Само да можеха някак да вдишат всичко в гърдите си, да го запазят и да се освободят от мрака, който ги чакаше, дебнеше и със сигурност щеше да им се разкрие…

Роуан се хвърли към водата с радостен смях. После внезапно го спъна и той цопна в една вълна до нея. Опря се на лакът и остави водата да облее лицето му.

Плуваха бавно, лениво през нежните вълни, беше плитко и краката им почти докосваха дъното. Най-после стигнаха до дълбокото и когато се изправиха, водата стигаше до раменете им.

Белите дюни на плажа сияеха като сняг на лунната светлина, далечните светлини на по-големите хотели примигваха под черното звездно небе. Майкъл прегърна Роуан и усети ръцете й около себе си. Този свят изглеждаше напълно невъзможен — невъобразим с простотата си, с пълната липса на бариери, на трудности, на дразнители за сетивата или плътта.

— Това е раят — каза тя. — Наистина. Господи, как си могъл да си тръгнеш? — Откъсна се от него, без да дочака отговор, и заплува бързо към хоризонта.

Той не помръдна от мястото си, вдигна очи към небето и се опита да различи голямото съзвездие Орион с неговия пояс от скъпоценни камъни. Не си спомняше да е бил толкова щастлив. Никой не му носеше толкова радост, колкото Роуан. Никога не бе изживявал такъв съвършен момент — толкова свеж, красив и топъл.

Да, отново съм у дома, и тя е с мен. За нищо друго не ми пука. Поне сега…

Прекараха неделята в оглед на имоти. Почти цялото крайбрежие от Форт Уолтън до Сийсайд беше заето от големи курортни комплекси и концесии. Имаше малко отделни къщи, и то на доста висока цена.

Някъде към три часа те тръгнаха към „къщата“ — спартанска модерна постройка с ниски тавани и чисто бели стени. Квадратните прозорци приличаха на серия морски пейзажи по стените, прорязвани от хоризонта точно наполовина. Долу, под високата предна веранда, бяха дюните, които трябваше да бъдат запазени, тъй като предпазвали от високи вълни при ураган.

После минаха по дълъг кей над дюните и слязоха по стари дървени стълби на самия плаж. Под ярките слънчеви лъчи белият пясък беше съвсем невероятна гледка. Водата бе великолепно зелена и пенлива.

Далече надолу по плажа от двете страни се издигаха възвишения, които разчупваха гледката с белите си кули, също толкова чисти и геометрични, като малката къща. Скалите, зъберите и дърветата на Калифорния ги нямаше. Тук беше съвсем различно — напомняше за гръцките острови, въпреки че ландшафтът беше предимно равнинен и осеян с кубистични сгради с изчистени и остри линии.

Харесваше му. Каза й го веднага, да, наистина му харесваше, и къщата беше хубава.

Най-много му допадна контрастът с буйната растителност в Ню Орлиънс. Къщата бе добре построена, на пода имаше плочи в коралов цвят и дебели килими. Всичко в кухнята бе от неръждаема стомана. Да, кубистично и чисто. Неизразимо красиво по свой собствен начин.

Единственото разочарование за Роуан беше, че тук нямаше къде да закотви лодка, трябваше да пътува на няколко мили до яхтклуба край магистралата и да излезе с лодката от пристанището на Дестин. Но това не беше някакво ужасно неудобство и напълно се компенсираше от великолепието на обширния чист плаж.

Докато Роуан и агентът изготвяха офертата за покупката, Майкъл излезе на старата тераса. Засенчи очи и се загледа във водата. Опита се да анализира усещането за покой, което тя събуждаше у него и което сигурно имаше нещо общо с топлината и дълбоките искрящи цветове. Сега му се стори, че нюансите и багрите на Сан Франциско винаги са били като примесени с въглен, небето постоянно бе едва видимо от мъгла и от руно от почти незабележими облачета.

Не можеше да свърже тази брилянтна гледка със студения сив Пасифик, нито с беглите му мъчителни спомени за хеликоптера на спасителите и болката, докато бе превързан към носилката, мръзнещ в мокрите дрехи. Това беше неговият плаж и неговият океан, който нямаше да го нарани. По дяволите, можеше дори да му хареса да пътува със „Сладката Кристин“. Но все пак трябваше да признае, че мисълта за това му бе леко неприятна.

Късно следобед хапнаха в малък рибен ресторант близо до яхтклуба в Дестин — съвсем обикновено шумно местенце, където бирата се сервираше в пластмасови чаши, но прясната риба беше превъзходна. По залез бяха отново в мотела на брега, изтегнати на старите дървени столове. Майкъл си записваше нещо за работата по къщата на Първа улица, а Роуан спеше. Загорялата й кожа бе станала малко по-тъмна през последната седмица, прекарана предимно на открито, а и през този един час вероятно бе изгоряла на плажа. Косата й бе осеяна с жълти кичури. Майкъл я гледаше и внезапно почувства болка при мисълта колко млада е още.

Събуди я нежно, когато слънцето започна да потъва зад хоризонта — огромно и кървавочервено, то прокарваше живописната си пътека по сияещото смарагдово море.

Накрая Майкъл затвори очи, защото не можеше да поеме повече красота. Имаше нужда да се махне от нея и после отново да се върне, когато топлият бриз разроши косата му.

Към девет часа вечерта, след като се насладиха на доста сносна вечеря в един ресторант наблизо, получиха обаждане от агента по недвижими имоти. Офертата на Роуан за къщата била приета без никакви допълнителни уговорки. В цената влизали и мебелите от ракита и боядисано дърво. Решетките за камината, чиниите, всичко оставало. Можели да подпишат документите, когато пожелаят, и Роуан щяла да получи ключовете до две седмици.

В неделя следобед посетиха яхтклуба на Дестин. Имаше огромен избор на яхти, но Роуан все още се чудеше дали да не изпрати някой за „Сладката Кристин“. Искаше нещо надеждно. А тук наистина нямаше нищо, което да се конкурира по солидност и лукс със старата й яхта.

Беше вече късен следобед, когато се отправиха обратно. По радиото бяха пуснали Вивалди, а навън слънцето залязваше живописно над Мобил Бей. Небето изглеждаше необятно, сияещо с магическа светлина отвъд безкрайната пелена на притъмняващите облаци. В жегата се усещаше дъх на дъжд.

Дом. Моят дом. Където небето е, каквото го помня. Където равнината се простира до безкрая. И въздухът е мой приятел.

Колите се движеха бързо и безшумно по междущатската магистрала. Ниският лек мерцедес се носеше плавно с осемдесет и пет мили в час. Музиката разкъсваше въздуха с чистите трели на цигулките. Накрая слънцето потъна в ослепяващо злато. Тъмните мочурливи гори се сключиха около тях, докато те напредваха към Мисисипи с мощта на осемдесетте конски сили, а в далечината напред блещукаха малки градчета, които после чезнеха заедно с последните остатъци от деня.

Майкъл попита Роуан дали й липсва Калифорния. Дали й липсват скалите и жълтите хълмове?

Тя гледаше към небето, също като него. Никога не бе виждала такова небе в Калифорния. Не, отвърна тихо. Нищо не й липсвало. Сега щеше да плува в други, по-топли води.

След доста време, когато стана вече съвсем тъмно и се виждаха само червените светлини на колите пред тях, тя каза:

— Това е нашият меден месец, нали?

— Да, предполагам.

— Искам да кажа, че това е лесната част. Преди да разбереш що за човек съм всъщност.

— И що за човек си?

— Е, да не искаш да прецакаш медения месец?

— Не, не искам. — Погледна я. — Роуан, за какво говориш?

Тя не отвърна.

— Знаеш, че си единственият човек на този свят, когото наистина познавам. Единственият човек, когото не докосвам с ръкавици, и то в буквалния смисъл. Познавам те повече, отколкото си представяш.

— Какво щях да правя без теб? — прошепна тя, сви се назад в седалката и изпъна дългите си крака.

— В смисъл?

— Ами не знам. Но си мислех за нещо.

— Страх ме е да попитам за какво.

— Той няма да се покаже, докато не се почувства готов.

— Знам.

— Той иска ти да си тук сега и не ти се пречка. Явил ти се е през първата нощ само за да те подлъже.

— Настръхва ми косата от това. Но защо се съгласява да те дели с друг?

— Не зная. Дадох му няколко възможности, а той не се появи. Случиха се разни странни неща, но не съм съвсем сигурна…

— Какви неща?

— Дреболии, не си струва да ги обсъждаме. Изглеждаш уморен. Искаш ли аз да покарам малко?

— За бога, не. Не съм уморен, просто не искам да говорим за него точно сега. Имам чувството, че ще се яви твърде скоро.

Късно през нощта Майкъл се събуди сам в голямото хотелско легло. Роуан седеше във всекидневната и плачеше.

— Роуан, какво има?

— Нищо, Майкъл. Случва се на жените всеки месец — отвърна тя. Насили се да се усмихне, но усмивката й беше леко горчива. — Просто… не знам, вероятно ще ме помислиш за луда, но се надявах да съм бременна.

Той хвана ръката й, не знаеше дали да я целуне. Самият той беше разочарован, но и много щастлив, че тя наистина е искала дете от него. През цялото време се бе страхувал да я попита какво мисли по въпроса, а това, че не взимаше никакви предпазни мерки, доста го притесняваше.

— Щеше да е прекрасно, скъпа — каза той. — Прекрасно.

— Наистина ли? Ти искаш ли го?

— О, да.

— Нека го направим тогава. Нека се оженим.

— Роуан, нищо друго не може да ме направи по-щастлив — каза той простичко. — Но сигурна ли си, че ти го искаш?

Тя му се усмихна вяло, търпеливо.

— Майкъл, няма да се отървеш от мен — прошепна и изкриви дяволито уста. — Какъв е смисълът да чакаме?

Той се засмя.

— Ами „Мейфеър Ънлимитид“? Братовчедите, компанията, какво ще кажат те, скъпа?

Тя тръсна глава със същата знаеща усмивка и каза:

— Знаеш ли какво, ще сме глупаци, ако не го направим.

Сивите й очи още бяха зачервени, но лицето й вече бе спокойно и много красиво, меко на допир. Така различно от лицата на онези, които бе познавал, обичал, за които бе мечтал.

— Искам да го направим — прошепна той. — Но аз съм на четирийсет и осем, връстник съм на майка ти. Да, искам да се оженим, искам го с цялото си сърце, но трябва да помисля и за теб.

— Тогава да се оженим на Първа улица — каза тя с тих дрезгав глас, очите й леко се присвиха. — Какво? Не искаш ли? На красивата странична морава.

Идеално. Като планът за болниците, построени с наследството на Мейфеър. Идеално.

Тогава защо се колебаеше? Беше по-силно от него. Беше твърде хубаво, за да е истина, твърде съвършено — нейната откритост, любовта й, гордостта, че се е спряла на него — че точно тази жена от всички на света ще го обича и ще се нуждае от него, както той от нея.

— Братовчедите ти ще довлекат куп документи, за да те защитят… нали се сещаш, къщата, наследството и прочие.

— А, не, това става автоматично. Всичко е уредено още в миналото. Но те сигурно наистина ще донесат доста хартии.

— Е, ще се подпиша на пунктираната линия.

— Майкъл, документите не значат нищо. Всичко мое е и твое.

— Аз искам само теб.

Лицето й просветна, тя сви колене и се обърна настрани на дивана, за да го вижда. Наведе се и го целуна.

В този миг прозрението го порази — внезапно и омайващо. Ще се ожени. За Роуан. Беше обещал, като омагьосан, като дете. Подобно щастие бе така непознато за него, че почти го плашеше. Но не съвсем.

И тогава реши, че трябва да го направят на всяка цена. Да запазят онова, което имаха, и онова, което искаха, въпреки мрачното течение, което ги бе събрало. Щом се сети за годините напред — за всичките прости и невероятно важни възможности — щастието му стана толкова голямо, че не можеше да бъде изразено.

Мълчаха известно време и тогава той се сети за късчета поезия, за малки фрази, които едва успяваха да изразят яркостта на щастието му — както късчета стъкло отразяват слънцето. Изостави ги. Беше доволен и някак празен, всъщност не, изпълнен с покой и с неизразима любов.

Спогледаха се в един и същи миг. Сега всички тревоги на живота, страхът от провал, вечното бързане, нямаха значение. Тишината в нея говореше на тишината в него.

Когато влязоха в спалнята, тя каза, че иска да прекарат първата си брачна нощ в къщата, а после да заминат за Флорида на меден месец. Нима няма да е най-добре така? Брачна нощ под онзи покрив и после заминаване.

Работниците сигурно щяха да завършат предната спалня до две седмици.

— Да, гарантирам — рече Майкъл.

Там имаше голямо старинно легло. Почти чуваха как призракът на Бел казва: „Мили мои, та то е точно за вас“.

Трийсет и седем

Спа неспокойно. Въртеше се, слагаше ръка на гърба му, свиваше колене под неговите, топла и сгушена. Климатикът беше почти толкова приятен, колкото и крайбрежният бриз.

Но какво се врязваше във врата й, оплиташе се в косата й, скубеше я? Тя се отмести настрани да освободи косата си. Нещо студено се притисна до гърдите й. Не й харесваше.

Обърна се по гръб. В просъница се виждаше отново в операционната, в някаква много сложна операция. Трябваше много да внимава — да води с мисълта си ръцете си през всеки етап от интервенцията — да забрани на кръвта да тече, да нареди на тъканта да зарасне. А мъжът бе разрязан от чатала до темето, всичките му миниатюрни органи се виждаха, потрепващи, червени, невъзможни по размер, очакващи тя някак да ги накара да пораснат.

— Не, не мога да направя това — каза тя. — Аз съм неврохирург, а не вещица!

Виждаше всеки кръвоносен съд по краката и ръцете му, сякаш той беше една от онези пластмасови кукли, по които децата изучаваха човешкото кръвообращение. Краката му потрепваха. Бяха твърде малки, мърдаше пръсти, за да ги накара да пораснат. Колко безизразно беше лицето му, което гледаше към нея.

Нещо отново се заплете в косата й, скубеше я. Тя пак замахна с ръка и този път докосна нещо — не беше ли верижка?

Не искаше да изгуби съня. Знаеше, че сънува, но искаше да разбере какво ще стане с този мъж, как ще свърши операцията.

— Доктор Мейфеър, оставете скалпела — каза Лемли. — Вече нямате нужда от него.

— Не, не можеш да оперираш тук — каза Ларк.

Имаха право. Да, тук нямаше работа жестокото миниатюрно стоманено острие. Тук не трябваше да се реже, а да се конструира. Тя се взираше в дългия разрез, в крехките органи, които потрепваха като листенцата на огромните ириси в градината. Умът й препускаше през правилните определения, докато обясняваше на младите лекари какво прави.

— Тук има достатъчно клетки, даже в излишък. Важното е да им осигурим по-висша ДНК, така да се каже, нов и невиждан импулс, който ще оформи органи с подходящия размер. — И после раната се затвори над органи с подходящия размер, а мъжът обърна глава към нея и очите му се отвориха и затвориха като на кукла.

Навсякъде около нея се чуха ръкопляскания. Тя вдигна поглед и с изненада видя, че всички са холандци, бяха се събрали в Лайден; дори тя носеше голяма черна шапка и бухнали ръкави. Не, това беше картината на Рембранд, разбира се, „Урок по анатомия“. Ето защо тялото изглеждаше така прозрачно, въпреки че тя не можеше да обясни как така вижда през него.

— О, но вие имате дарба, дете мое, вие сте вещица — каза Лемли.

— Точно така — каза Рембранд. Сладък старец. Седеше в ъгъла, килнал глава на една страна, червеникавата му коса беше вече оредяла.

— Само гледайте Петир да не ви чуе — каза тя.

— Роуан, свали смарагда — каза Петир. Стоеше прав до масата. — Свали го, на врата ти е. Махни го!

Смарагда ли?

Тя отвори очи. Сънят изгуби яркостта си, сякаш внезапно беше съдрано изопнато було от коприна. Около нея имаше само чернота.

Много бавно започна да различава очертанията на познатите предмети. Вратите на гардероба, масичката до леглото, Майкъл, обичният й Майкъл, спеше до нея.

Усети нещо хладно на гърдите си, нещо се оплиташе в косата й и тя знаеше какво е.

— О, господи! — Закри уста с лявата си ръка, но все пак не успя да потуши слабия писък. Дясната й ръка посегна към врата, сякаш гонеше някакво отвратително насекомо.

Седна, приведе се напред и се взря в дланта си. Приличаше на капка зелена кръв. Дъхът й заседна в гърлото, когато видя, че е скъсала старата верижка. Ръката й трепереше неудържимо.

Дали Майкъл беше чул писъка й? Той не помръдна, когато се наведе към него.

— Лашър! — прошепна тя, очите й претърсваха сенките. — Нима искаш да ме накараш да те намразя! — Думите й излизаха като съсък. За секунда булото на съня отново се появи ясно пред очите й. Лекарите вече се разотиваха.

— Браво, Роуан. Прекрасно, Роуан.

— Това е нова ера, Роуан.

— Просто чудо, скъпа моя — каза Лемли.

— Махни го, Роуан — настоя Петир.

Тя хвърли смарагда над таблата на леглото и той падна някъде на килима в малкия коридор. Тъп, безжизнен звук.

Роуан закри лице с длани и после сякаш в треска, осъзна, че още го чувства на врата и гърдите си. Сякаш проклетото нещо бе оставило слой прах или мръсотия върху нея.

— Мразя те заради това — прошепна тя в тъмното. — Това ли искаш?

Стори й се, че чу въздишка и шумолене. Смътно различаваше завесите във всекидневната отвъд малкия коридор, откъдето струеше светлината от улицата. Развяваха се, сякаш развълнувани от леко течение. Дали от тях бе дошъл звукът? След това се заслуша в бавното, ритмично дишане на Майкъл. Почувства се като глупачка, че бе хвърлила смарагда. Седеше, запушила уста с ръце, със свити колене, втренчена в сенките.

Е, нали не вярваше в тия стари глупости? Защо се тресеш така? Това е само още един от триковете му, не е по-трудно, отколкото да накара клоните на дърветата да танцуват. Или пък някой ирис в градината да се разлюлее. Да се разлюлее. Не, беше нещо повече, нали? Всъщност… И тогава тя си спомни странните огромни рози на масата в салона. Така и не бе попитала Пиърс откъде са. Нито Джералд.

Защо си толкова изплашена?

Стана, облече си халата и тръгна боса към коридора. Майкъл спеше непробудно зад нея.

Взе смарагда и уви внимателно скъсаната верижка около него. Чувстваше се ужасно, че бе повредила крехките старинни брънки.

— Голям глупак си — прошепна тя. — Сега вече никога няма да го сложа, не и по собствена воля.

Матракът леко изскърца, когато Майкъл се обърна. Дали не беше промълвил нещо? Може би нейното име?

Тя влезе тихо в спалнята, коленичи пред дрешника, откри чантичката си в ъгъла и прибра огърлицата в страничния джоб с цип.

Вече не трепереше, страхът й се бе превърнал в гняв. Знаеше, че няма да може да заспи.

Седя сама във всекидневната, докато не се зазори. Мислеше за портретите в къщата, които беше бърсала, за да окачи по-късно, за най-старите, на които разпознаваше вече забравените от семейството предци. Шарлот с русата коса, образът й бе съвсем избледнял под слоя лак, приличаше на призрак. Жан-Луиз с брат си, близнака, зад нея. Сивокосата Мари Клодет, а на стената над нея — малка картина на Ривърбенд.

Всички те носеха смарагда. Тази огърлица бе рисувана безброй пъти. Тя затвори очи и задряма на кадифеното канапе, мечтаеше за кафе и все пак бе твърде сънлива, за да стане да си направи. Беше сънувала нещо, преди да се случи всичко това — но какво? Нещо за болница и операция, вече не можеше да си спомни. Лемли беше там. Лемли, когото мразеше толкова много…

И ирисът с тъмната уста, сътворен от Лашър…

Да, знам ти номерата. Ти го накара да се подуе и да се откърши от стъблото, нали? О, никой не разбира колко много сила имаш. Можеш да накараш сухо стъбълце на роза да се разлисти. Откъде вземаш хубавия си облик, когато се появяваш, защо не искаш да се появиш и пред мен? Страхуваш се, че ще те попилея в четирите посоки на света и никога вече няма да имаш силата да се събереш отново?

Отново сънуваше, нали? Представяше си цвете, което се променя като онзи ирис, клетките се деляха и мутираха…

Освен ако не беше просто номер.

— Е, момчета и момичета — бе казал Ларк веднъж до леглото на умиращ пациент в кома. — Пробвахме всичките си номера, нали?

Какво щеше да стане, ако и тя опиташе няколко? Например да каже на клетките на някой умиращ да се делят, да мутират, да се преструктурират и да затворят раната. Но още не знаеше колко далече може да стигне.

Да, сънуваше. Вървяха из коридорите в Лайден. Знаеш какво направиха на Майкъл Серветус в калвинистка Женева, когато той описа човешкото кръвообращение през 1553 година, изгориха го на клада, заедно с еретичните му писания. Внимавай, доктор Ван Абел.

Не съм вещица.

Разбира се, никой от нас не е. Просто трябва постоянно да преосмисляме концепцията си за природните принципи.

Но в онези рози нямаше нищо природно.

И течението в стаята, което люлееше пердетата, караше ги да танцуват, разпиляваше документите по масичката за кафе пред нея, дори развяваше косата й и разхлаждаше тялото й. Номера. Не искаше вече този сън. Дали пациентите в Лайден винаги стават и се разхождат след урок по анатомия?

Срещна се с Райън в десет часа и му каза, че смята да се омъжи. Опита се да звучи категорична и решена, за да не последват много въпроси.

— Искам да те помоля за нещо — добави тя и извади смарагдовата огърлица от чантата си. — Можеш ли да я сложиш в някой сейф? Просто я заключи някъде.

— Разбира се, мога да я задържа тук в офиса, но съм длъжен да ти кажа някои неща. Това завещание е много старо — ще трябва да проявиш малко търпение. Условията и клаузите по него са в известна степен странни, но въпреки това категорични. Страхувам се, че ще трябва да носиш Смарагда на сватбата.

— Глупости, не може да е вярно.

— Сигурно разбираш, че тези изисквания са доста уязвими в съдебната зала, но смисълът да бъдат изпълнени е да се избегнат всякакви претенции от трити страни, които биха се опитали да оспорят завещанието.

И той продължи в същия дух, но тя беше разбрала. Лашър беше спечелил този рунд. Той знаеше условията на завещанието, нали така? Просто й беше подарил подходящия сватбен подарък.

Гневът й бе студен, мрачен и неимоверно силен. Тя се загледа през прозореца на кабинета, но дори не виждаше покритото с облачета небе, нито дълбоката лъкатушеща река.

— Ще дам да поправят верижката, май е счупена — каза Райън.

Беше един часът, когато стигна до къщата на Първа улица. Носеше обяд, опакован в кафява книжна кесия — два сандвича и две бутилки холандска бира. Майкъл беше много развълнуван. Бяха открили истинско съкровище от стари нюорлиънски червени тухли под земята в задния двор. Красиви тухли, вече не се правели такива. Сега можели да построят нови колони за портите. А освен това на тавана открили и стари чертежи.

— Изглежда са оригиналните — каза Майкъл. — Сигурно са направени от самия Дарси. Ела, оставих ги горе. Много са крехки.

Тя се качи с него. Всичко изглеждаше много свежо с новата боя, дори стаята на Деидре изглеждаше хубава.

— Всичко ли е наред? — попита я Майкъл.

Дали знаеше? Дали го бе усетил? Като си помислеше само, че трябва да носи проклетото нещо на сватбата. Голямата й мечта за медицински център и всичко останало щеше да иде по дяволите, ако не го направеше. Той сигурно щеше да откачи, когато разбере. А тя нямаше да може да понесе уплахата в очите му. Нямаше да понесе да го вижда така разтревожен, слаб, да, това беше истината.

— Да, няма проблеми — каза тя. — Просто цяла сутрин бях в центъра с адвокатите и ти много ми липсваше. — Прегърна го и потърка глава под брадичката му. — Много, много ми липсваше.

Трийсет и осем

Като че никой не бе изненадан от новината. Аарън вдигна тост за тях на закуска и после се върна към работата си в библиотеката на Първа улица, където по покана на Роуан бе започнал да каталогизира редките книги.

Райън дойде във вторник следобед да поздрави Майкъл. След няколко любезни думи той заяви, че е впечатлен от постиженията му, което, разбира се, означаваше, че го е проучил по обичайните финансови канали. Накрая призна:

— Сигурен съм, че е доста изнервящо да знаеш, че някой те проучва, но, надявам се, разбираш, че нямам друг избор…

— Нямам нищо против — каза Майкъл с усмивка. — Ако искаш да знаеш още нещо, просто питай.

— Е, тогава кажи как така си се справил толкова добре, без да извършиш нито едно престъпление?

Майкъл се засмя.

— Когато видиш тази къща след месец-два, ще разбереш. — Но не беше толкова глупав да мисли, че скромното му състояние е впечатлило този човек. Какво бяха няколко милиона в ценни книжа пред наследството на Мейфеър? Не, това беше разговор за друго — за това, че бе роден от другата страна на Мегазин стрийт и че още имаше акцента на Айриш Ченъл в гласа си. Но Майкъл бе живял твърде дълго на запад, за да се притеснява за подобно нещо.

Разходиха се заедно по окосената трева. Сега из цялата градина бе засаден нов чемшир — нисък и подрязан. Вече се виждаха и цветните лехи, оформени още преди век, както и малките гръцки статуи в четирите ъгъла на двора.

Всъщност бе възстановен първоначалният класически план. Дългата осмоъгълна морава беше със същата форма като басейна. Квадратните плочи бяха наредени във формата на диамант срещу варовиковите балюстради, които накъсваха вътрешния двор на отчетливи правоъгълници и маркираха пътеките, срещащи се под прав ъгъл и опасващи и къщата, и градината. Старите дървени решетки бяха изправени и отново ограждаха портите. Оградата от ковано желязо беше боядисана в черно и орнаментите и повтарящите се завъртулки и розетки бяха върнати към живот.

Да, повтарящи се орнаменти — Майкъл ги съзираше навсякъде — които се бореха с пълзящата мирта, камелиите с лъскави листа и със старата роза, сякаш се опитваха да си проправят път към дървените решетки отгоре. Бореха се и с малките лунничета, които пък се опитваха да се докопат до светлината, струяща от ярките кръпки незакрито небе.

Беатрис, много красива с голямата си розова шапка и големи квадратни очила със сребърни рамки, се срещна с Роуан в два по обед, за да обсъдят сватбата. Роуан бе определила датата за следващата събота.

— След по-малко от две седмици! — изуми се Беатрис. Не, всичко щяло да е наред. Но разбирала ли Роуан какво означава тази сватба за семейството? Хората щели да дойдат чак от Атланта и Ню Йорк.

Не можело да стане преди края на октомври. Пък и нали Роуан щяла да иска ремонтът на къщата да бъде завършен. Всички много искали да я видят.

Накрая Роуан се съгласи, предположи, че с Майкъл ще могат да изчакат малко, особено ако трябва да прекарат първата си брачна нощ в къщата, пък и самият прием щеше да се състои тук.

Майкъл се съгласи; това щеше да му даде цели осем седмици да довърши всичко. Със сигурност първият етаж щеше да бъде завършен, както и предната спалня на втория.

— Това ще е двоен празник — рече Беа, — по случай сватбата, и в чест на реставрирането на къщата. Скъпи мои, ще направите всички щастливи.

О, и всеки Мейфеър в проект щял да е много очаквано събитие. Беатрис започна да прави списък на фирми за кетъринг. Около басейна и по моравата можело да се разпънат хиляди тенти. Не, да не се притесняват. И децата ще могат да поплуват, нали?

Да, щяло да е като в старите времена, като в дните на Мери Бет. Дали Роуан би искала няколко стари фотографии от последните партита преди смъртта на Стела?

— Ще съберем всички фотографии за приема — каза Роуан. — Ще е нещо като повторно обединяване на семейството. Ще ги изложим така, че всички да могат да им се порадват.

— О, това е прекрасно.

Внезапно Беатрис хвана ръката на Майкъл и рече:

— Може ли да те питам нещо, скъпи? Сега вече си част от семейството, нали? Защо, по дяволите, носиш тези ужасни ръкавици?

— Защото, когато докосна хората, виждам разни неща — каза той, преди да се усети.

Сивите й очи блеснаха.

— О, но това е много интересно. Знаеш ли, че и Жулиен е имал такава способност? Така са ми казвали. А също и Мери Бет. О, скъпи, моля те, позволи ми. — Тя започна да навива черната кожа, дългите й розови нокти леко драскаха ръката му. — Моля те, нали нямаш нищо против. — Тя свали ръкавицата и я вдигна с триумфална и все пак невинна усмивка.

Той не направи нищо, ръката му стоеше гола, с леко свити пръсти. Гледаше как тя слага нейната в дланта му и я стиска силно. Главата му се изпълни с цял порой от случайни образи. Бяха така смесени и прииждаха толкова бързо, че не можеше да различи нищо — само цялостната им атмосфера, свежест, светлина и много ясно усещане, че тя е невинна. Не е една от тях.

— Какво видя? — попита Беатрис.

Устните й спряха да се движат още преди да са изрекли втората дума.

— Нищо — каза той и се отдръпна. — Просто усещане за доброта и благоденствие. Нищо друго. Никаква загадка, никаква тъга, нито болест, нищо. — И всъщност това си беше самата истина.

— О, ти си съкровище — каза Беатрис, изглеждаше напълно искрена. В следващия миг се надигна и го целуна. — Къде намери това съкровище? — обърна се тя към Роуан и без да дочака отговор, каза: — И двамата сте прекрасни! Не само ви обичам, но и ви харесвам, а това е невероятна изненада. Вие сте изумителна двойка. Ти, Майкъл, с тези сини очи и Роуан с този чудесен, дрезгав глас! Иде ми да те целувам по очите всеки път, щом ми се усмихнеш, а нея да целувам по гърлото, всеки път, щом заговори!

— А може ли аз да те целуна по бузата, Беатрис? — попита той нежно.

— Братовчедке Беатрис, момче — каза тя театрално. — Е, хайде, целувай! — Затвори очи и после ги отвори с широка лъчиста усмивка.

Роуан ги гледаше развеселена.

Но вече бе време Беатрис да се връща в офиса на Райън. Безкрайните юридически глупости. Колко ужасно.

Майкъл видя, че черната му ръкавица е паднала на земята. Вдигна я и си я сложи.

Не е една от тях…

Но кой го бе казал? Кой бе получил и предал тази информация? Може би просто беше станал по-добър в това, беше се научил да задава въпроси, както Аарън го инструктираше.

Истината беше, че не бе обърнал особено внимание на този аспект от обучението си. Искаше главно да може да „изключва“ силата си. Във всеки случай за първи път след преживяването с бурканите, получи ясно и разбираемо послание. То беше много по-кратко и повелително от повечето ужасни сигнали, които бе получил онзи ден. Беше също толкова ясно, както бе ясно и пророчеството на Лашър.

Вдигна бавно поглед. Беше сигурен, че някой го наблюдава от сенките на страничната веранда. Но там нямаше никого. Само бояджиите работеха по кованото желязо.

Верандата изглеждаше великолепно. Старата мрежа беше свалена и временните дървени перила бяха демонтирани. От нея вече можеше да се излиза от двойния салон към красивата морава.

„Тук ще се оженя“, помисли си той замечтано. И като в отговор големите мирти се залюляха от бриза, затанцуваха и светлорозовите им цветове започнаха да се извиват красиво на фона на синьото небе.

Когато се върна в хотела този следобед, го чакаше плик от Аарън. Отвори го, преди да е стигнал до апартамента, и щом затръшна вратата зад себе си, извади дебела цветна фотография и я вдигна към светлината.

От божествения сумрак, изпреден от Рембранд, в него се взираше красива тъмнокоса жена. Беше като жива и на устните й играеше точно същата усмивка, която бе видял и на лицето на Роуан преди малко. Смарагдът на Мейфеър светеше в разкошния здрач. Илюзията бе така съвършена, че той имаше чувството, че картонът, на който бе разпечатана снимката, ще се разтопи и лицето на жената ще започне да се рее като призрак във въздуха.

Но това ли беше неговата Дебора, жената от виденията? Не знаеше. Не почувства никакво разпознаване, колкото и да я гледаше.

Свали ръкавиците, но това не му помогна — само влудяващи безсмислени образи на хора, които бяха докосвали снимката. Седна на дивана. Знаеше, че щеше да е същото, ако докосне и самия портрет.

— Какво искаш от мен? — прошепна.

Тъмнокосото момиче му се усмихваше невинно от своето безвремие. Непозната, уловена в миг от краткото си и отчаяно детство. Просто една новоизпечена вещица и нищо повече.

Но този следобед, когато докосна ръката на Беатрис, някой му бе казал нещо! Някой бе използвал силата му. Или беше просто вътрешният му глас?

Остави настрани ръкавиците си, както беше свикнал да прави от време на време насаме, и взе бележника и химикалката.

„Да, това вече може да се нарече конструктивна употреба на силата ми. Защото образите бяха сведени до посланието. Не мисля, че се е случвало преди, дори в деня, когато докосвах бурканите. Тогава посланията бяха премесени с образите и Лашър ми говори директно. Сега беше нещо друго.“

Ами ако докоснеше ръката на Райън на вечеря, когато всички се съберат около осветената от свещи маса в „Карибския салон“? Какво щеше да му каже вътрешният му глас? За първи път беше нетърпелив да използва силата си. Вероятно, защото малкият експеримент с Беатрис беше минал така добре.

Но той я харесваше и вероятно бе видял каквото бе пожелал да види. Обикновено човешко същество, част от реалността, която двамата с Роуан така ценяха.

— До ноември ще съм женен. Господи, трябва да се обадя на леля Вив. Ще е много разочарована, ако не го направя.

Той сложи фотографията на масичката от страната на Роуан, за да може и тя да я види.

Там имаше красиво бяло цвете — изглеждаше като познатите лилиуми, но беше някак по-различно. Майкъл го взе, разгледа го и се опита да определи какво му се бе сторило толкова странно. Тогава осъзна, че е много по-дълго от всеки лилиум, който бе виждал, а листата му бяха необикновено крехки.

Беше красиво. Роуан сигурно го бе откъснала, докато се бе разхождала в задната част на градината. Стана и отиде в банята, напълни чаша вода, потопи цветето и го занесе на масичката.

Спомни си за намерението си да докосне ръката на Райън чак когато вечерята свърши и отново бе сам в апартамента. Беше доволен, че не го стори. Вечерята бе твърде приятна.

Младият Пиърс ги забавляваше със старите легенди за Ню Орлиънс — той самият ги беше чувал, но за Роуан бяха нещо ново. Разказаха се и няколко смешни случки за братовчедите. Но майката на Пиърс, Джифорд, кокетна красива брюнетка, и също Мейфеър по баща, се взираше някак уплашено в него и Роуан и не говореше почти с никого.

Тази вечеря беше още един от тайно лелеяните моменти в неговото детство и можеше да се сравнява с вечерята след пристигането на леля Вив от Сан Франциско. Тогава за първи път бе вечерял в „Карибския салон“.

Като си помислеше само, че леля Вив щеше да пристигне преди края на следващата седмица. Беше объркана, но щеше да дойде. Това бе огромно облекчение за него.

Щеше да я настани в някоя от хубавите сгради по Сейнт Чарлз авеню — една от онези нови тухлени градски къщи с красиви мансарди и френски прозорци. Щеше да я избере точно на маршрута, по който минава парадът на Марди Грас, за да може тя да го гледа от балкона си. Всъщност трябваше да прегледа обявите още сега. Ако леля Вив искаше да иде някъде, можеше да вземе такси.

Щеше да й каже много внимателно, че му се иска тя да остане тук, да не се връща в Калифорния, че къщата на Либърти стрийт вече не е негов дом.

Някъде към полунощ затвори книгите по архитектура и влезе в спалнята. Роуан тъкмо изгасяше светлината.

— Роуан, ако видиш онова нещо ще ми кажеш, нали?

— За какво говориш?

— Ако видиш Лашър, ми кажи. Веднага.

— Разбира се, че ще ти кажа. Защо въобще отваряш дума? Я остави книгите и идвай в леглото.

Той видя, че снимката на Дебора е подпряна под лампата. Красивият бял лилиум в чашата беше пред нея.

— Красива е, нали? — обади се Роуан. — Предполагам, че нищо на света не би принудило Таламаска да се раздели с оригинала.

— Не зная, вероятно. Но това цвете е доста необикновено. Този следобед, когато го сложих в чашата, имаше само един цвят, а сега има три големи цвята, виж. Не забелязах пъпки.

Тя изглеждаше объркана. Извади внимателно цветето от водата и го разгледа.

— Що за лилиум е това? — попита го.

— Прилича на Великденска лилия, но те не цъфтят по това време на годината. Не знам какъв вид е. Откъде го взе?

— Аз ли? За първи път го виждам.

— Реших, че си го откъснала отнякъде.

— Не, не съм.

Погледите им се срещнаха. Тя първа погледна настрани, вдигнала вежди. После килна леко глава и остави цветето в чашата.

— Може някой да го е донесъл.

— Какво ще кажеш да го изхвърля? — попита той.

— Не се ядосвай, Майкъл. Това е само цвете. Пък и той обича тези номера, нали знаеш.

— Не се ядосвам, само че тя вече вехне. Погледни, става кафява и изглежда някак странно. Не ми харесва.

— Е, добре, изхвърлил — каза Роуан много спокойно и се усмихна. — Но не мисли повече за това!

— Добре, няма. Какво тревожно има тук? Само някакъв си тристагодишен демон, който може да кара цветята да летят из въздуха. Защо ще се впечатлявам от някакъв си странен лилиум, изникнал от нищото? По дяволите, може да го е донесъл за Дебора. Колко мило от негова страна.

Обърна се и се вгледа отново в снимката. Като при повечето портрети на Рембранд и тук Дебора гледаше сякаш право в него.

Майкъл се сепна, когато Роуан тихо се изсмя.

— Знаеш ли, много си сладък, като се ядосаш. Но вероятно си има съвсем обикновено обяснение за появата на това цвете.

— Да, по филмите все така казват — отвърна той. — А зрителите знаят, че изобщо не е вярно.

Той отнесе лилиума в банята и го хвърли в кошчето, наистина бе започнал да вехне. „Не е голяма загуба, откъдето и да се е появил“, помисли си Майкъл.

Роуан го чакаше в леглото, прегърна го приканващо и й веднага забрави за книгите във всекидневната.

На следващата вечер тръгна сам към Първа улица. Роуан бе излязла със Сесилия и Кланси Мейфеър да обиколи Търговските центрове.

Къщата беше тиха и пуста. Дори Еужения я нямаше тази вечер, беше излязла със синовете и внуците си. Майкъл беше съвсем сам.

Работата бе напреднала значително, но все още навсякъде имаше стълби и покривала. Прозорците бяха голи и бе твърде рано да се мият. Дългите капаци бяха свалени за циклене и боядисване и сега лежаха един до друг като огромни дълги дъски в тревата.

Майкъл влезе в салона и дълго се взира в сенчестото си отражение в огледалото над първата камина, мъничкото червено огънче на цигарата му приличаше на светулка в тъмното.

„В къща като тази никога не е съвсем тихо“, помисли си той. Дори сега се чуваше тихото проскърцване на мертеците и старите дъски на пода. Човек можеше да се закълне, че някой ходи по горния етаж или току-що е затворил вратата на кухнята в дъното на къщата. А и този странен шум, като бебешки плач, някъде много далече.

Но тук нямаше никой. Не за първи път идваше в къщата, за да я изпита, да изпита себе си. Знаеше, че няма да е и последният.

Мина бавно през трапезарията, през тъмната кухня и излезе през френските прозорци. Нощта бе озарена с меко сияние, струящо от фенерите на реставрираната кабина край басейна и от подводните му светлини. То осветяваше и красиво подрязаните храсти и дървета, столовете от ковано желязо, излъскани, боядисани и подредени на малки групички по пометените плочи.

Басейнът беше напълно ремонтиран и напълнен до ръба. Изглеждаше разкошно — дълъг правоъгълник дълбока синя вода, чиято повърхност се набраздяваше леко и сияеше на залеза.

Майкъл коленичи и докосна водата. Беше малко по-топла, отколкото трябваше да е по това време на годината, в края на септември, който всъщност не беше по-хладен от август. Но беше съвсем подходяща за едно вечерно плуване.

Да, точно така, защо да не поплува? Обаче не му се струваше редно да го прави без Роуан — първото скачане в басейна беше момент, който трябва да се сподели. Но какво пък толкова? Роуан сигурно си прекарваше чудесно със Сесилия и Кланси. А водата бе така примамлива. От години не бе плувал в басейн.

Погледна назад към малкото осветени прозорци по тъмновиолетовата стена на къщата. Нямаше кой да го види.

Свали сакото, ризата и панталоните си, събу обувките и чорапите. Свали и боксерките. После отиде до дълбоката страна и се гмурна, без да му мисли повече.

Господи! Това беше живот! Гмурна се толкова надълбоко, че ръцете му докоснаха синьото дъно, после се обърна и видя как светлината блещука по повърхността на водата.

Стрелна се нагоре и излезе на повърхността. Разтръска глава и погледна към звездите. Отвсякъде прииждаха звуци! Смях, разговори на висок глас, хора говореха един през друг, ритмичният вой на диксиленд.

Обърна се изумен и видя моравата, осеяна с фенери и пълна с хора; млади двойки танцуваха по плочите и дори по тревата. Всички прозорци в къщата светеха. Някакъв млад мъж с черен смокинг внезапно се гмурна в басейна точно пред него и го заслепи с фонтан от пръски.

Устата му се напълни с вода. Шумът стана оглушителен. В другия край на басейна стоеше възрастен мъж във фрак и бяла връзка и го викаше.

— Майкъл, махай се веднага, човече, преди да е станало твърде късно!

Британски акцент. Това беше Артър Лангтри. Майкъл заплува трескаво към него, но преди да загребе и три пъти, започна да се задъхва. Остра болка го проряза в ребрата и той се обърна настрани.

Щом най-сетне се хвана за ръба на басейна и се изтегли, нощта около него притихна.

В първия миг не смееше да помръдне. Само дишаше тежко и се опитваше да успокои пулса си, чакаше болката в дробовете да премине. Оглеждаше трескаво празния вътрешен двор, голите прозорци и празната морава.

После се опита да излезе от басейна, но усещаше тялото си невероятно тежко и измръзнало въпреки жегата. Остана за миг треперещ на мястото си, после тръгна към кабината и взе една от хавлиите, които бе използвал през деня, когато бе дошъл да си измие ръцете. Подсуши се и се върна обратно, за да огледа празната градина и притъмнялата къща. Прясно боядисаните виолетови стени сега се бяха обагрили в цвета на здрачното небе.

Само тежкото му дишане нарушаваше тишината. Но болката в гърдите бе отминала и той се насили да задържи на няколко пъти дъха си.

Беше ли изплашен? Гневен? Не знаеше. Вероятно беше в шок. Имаше чувството, че е тичал поне цяла миля. Главата започваше да го боли. Взе дрехите си и се облече, без да бърза, не искаше да бъде прогонен така лесно.

После седна на желязната пейка с извита облегалка и изпуши цигара. Оглеждаше всичко наоколо и се опитваше да си спомни какво точно бе видял. Последното парти на Стела. Артър Лангтри.

Дали това бе още един от номерата на Лашър? Стори му се, че отвъд моравата, някъде до предната ограда, сред камелиите, някой помръдна. Чу стъпки. Не, това бе просто минувач, който сигурно надничаше през листата.

Заслуша се, докато стъпките не заглъхнаха. Чу потракването на влака по линията до реката, точно както го бе чувал и като дете, на улица „Благовещение“. И отново бебешки плач, не, това бе свирката на влака.

Стана, стъпка цигарата и влезе в къщата.

— Не успя да ме изплашиш — каза внезапно. — Не вярвам, че това беше Лангтри.

Дали не чу въздишка в мрака? Обърна се. Нищо, трапезарията беше празна. Тръгна към високата врата към коридора. Не си правеше труда да върви по-тихо, стъпките му кънтяха силно.

Чу тихо изщракване. Дали не се бе затворила някаква врата? После шум от вдигане на прозорец.

Обърна се и тръгна по стълбището. Провери всяка стая. Не си правеше труд да светва лампите. Знаеше пътя покрай старите мебели, които бяха покрити с найлони и приличаха на призраци. Слабата светлина от уличната лампа му беше напълно достатъчна.

Най-сетне обиколи цялата къща и си тръгна.

Върна се в хотела и се обади от фоайето на Аарън. Помоли го да слезе в бара за по едно питие. Мястото беше доста приятно — малко, с няколко уютни сепарета, и почти безлюдно.

Седнаха на една маса в ъгъла. Майкъл погълна почти половин бира наведнъж и разказа на Аарън какво му се е случило. Описа му и сивокосия мъж.

— Знаеш ли, не ми се ще да казвам на Роуан — каза той.

— Защо? — попита Аарън.

— Защото не иска да знае. Не иска да ме вижда разстроен отново. Това направо я подлудява. Опитва се да ме разбере, но просто не може. Аз откачам, а тя се ядосва.

— Мисля, че трябва да й кажеш.

— Тя ще отговори, че трябва да го забравя и да се посветя на нещо приятно. Понякога си мисля, че ако успеем да пропъдим този ад оттук, ако въобще е възможно…

— Какво?

— О, звучи налудничаво, но бих убил всеки, който се опита да навреди на онази къща.

— Кажи й. Просто й кажи какво се е случило. Не й обяснявай как си се чувствал, освен ако не те попита, разбира се. Но не го пази в тайна.

Майкъл мълчеше. Аарън почти бе привършил питието си.

— Аарън, а какво може да направи тя със силата си, ако се опита да я използва и да я контролира?

Англичанинът кимна.

— Използвала я е през целия си живот, за да лекува. А не иска да развива негативния потенциал; иска да я използва само частично.

— Да, но дали няма да започне да си играе със силата си в лабораторията.

— Може би, след време. Но мисля, че сега се е концентрирала върху идеята за медицински център. Иска да бъде със семейството си и да реализира този план. Трябва да призная, че концепцията й е прекрасна. Сигурен съм, че в „Мейфеър и Мейфеър“ са много впечатлени, въпреки че едва ли ще го признаят. — Аарън изпи виното си. — Ами ти? — И направи жест към ръцете му.

— О, имам напредък. Свалям ги все по-често. Не зная…

— А когато плуваше?

— Сигурно съм ги свалил. Господи, дори не помислих за това. Аз… Мислиш ли, че има нещо общо?

— Не, не мисля. Но според мен с право смяташ, че онзи мъж не е бил Лангтри. Просто предчувствие, но не мисля, че Лангтри би се опитал да се намеси по този начин. Обаче на всяка цена кажи на Роуан, ако искаш и тя да е напълно откровена с теб. Кажи й всичко.

Знаеше, че Аарън е прав.

Беше облечен за вечеря и седеше във всекидневната на апартамента, когато Роуан се прибра. Направи й питие и й разказа накратко целия инцидент.

Видя тревога на лицето й, дори разочарование, че нещо толкова мрачно и ужасно разклаща увереността й, че всичко ще бъде наред. Изглеждаше неспособна да каже каквото и да било. Просто седеше на дивана, до купчината пакети, които бе донесла. Не беше докоснала питието си.

— Мисля, че беше един от номерата му — каза Майкъл. — Както лилиума. Не трябва да му придаваме голямо значение.

Нали това искаше да чуе тя?

— Да, точно така ще направим — отвърна Роуан с леко раздразнение в гласа. — А ти… как ти се отрази? Аз бих откачила, ако видя подобно нещо.

— Ами стреснах се, но беше дори някак вълнуващо. Ядосах се и май пак получих… пристъп…

— Господи, Майкъл!

— Не, не. Седнете, доктор Мейфеър. Добре съм. Обикновена реакция на организма. Не знам точно. Може би просто съм се уплашил. Веднъж, като дете, се спусках с шейна на колела по плажа Пончартрейн. Качвахме се до върха на хълма и се спусках надолу съвсем спокоен. Но веднъж се случи нещо много странно. Получих някакво стягане в гърдите и корема. Много болеше! Сякаш тялото ми се бе вдървило. Е, сега беше нещо подобно.

Тя седеше със скръстени ръце и стиснати устни. Накрая каза тихо:

— Хората умират от сърдечен удар и при спускане от хълм, и при други силни вълнения.

— Аз няма да умра.

— Така ли?

— Да, защото вече съм умирал и знам, че не ми е дошло времето.

Тя се засмя горчиво.

— Много смешно, няма що.

— Напълно сериозен съм.

— Не искам повече да ходиш там сам. Не му предоставяй още възможности да ти причинява подобно нещо.

— Глупости, Роуан! Не се страхувам от тъпия призрак. Освен това ми харесва да ходя там. Пък и…

— Какво?

— Така или иначе той все някога ще се появи.

— И защо смяташ, че е бил Лашър? — попита тя тихо. Лицето й внезапно се бе отпуснало. — Ами ако е бил Лангтри, ако е искал да ме напуснеш?

— Откъде го измисли?

— Ами измислих го.

— Виж, нека зарежем това. Просто исках да бъда откровен с теб, да ти кажа какво се е случило, а не да започна да умувам по въпроса. Не искам и ти да се тормозиш.

— Не ходи там сам — каза тя с потъмняло лице. — Никога сам и през нощта, не си търси още проблеми.

Той изсумтя пренебрежително.

Тя стана и излезе от стаята. Никога не я бе виждал да се държи така. След малко се върна с голяма черна кожена чанта.

— Разкопчай си ризата, моля те. — И извади стетоскоп.

— Какво, да не се майтапиш.

Стоеше пред него със стетоскопа в ръка и се взираше театрално в тавана. После сведе поглед и се усмихна.

— Опитваш се да измамиш чичо доктор? Е, добре, разкопчай си ризата.

— Само ако и ти разкопчаеш твоята.

— Веднага след това, обещавам. Всъщност, ако искаш, и ти можеш да послушаш сърцето ми.

— Добре, ако махнеш това. Господи, Роуан, студено е.

— Топля го в ръце само за децата, Майкъл.

— Ох, по дяволите, нима мислиш, че големите и силни мъже като мен не могат да усещат студ?

— Спри да ме разсмиваш. Поеми си дълбоко дъх.

Той изпълни нареждането.

— Е, какво чу там вътре?

Тя се изправи, свали стетоскопа и го прибра в чантата. Седна до Майкъл и притисна с пръсти китката му.

— Кажи де.

— Всичко е наред. Не чух никакъв шум. Не установих и никакви вродени увреждания, нито пък дисфункция или каквато и да било слабост.

— О, значи старият Къри е здрав като камък! А какво ти подсказва шестото чувство?

Тя сложи ръка на врата му и плъзна пръсти в отворената яка, като леко галеше кожата. Беше толкова нежно и така необичайно за нея, че по целия му гръб плъзнаха тръпки и пламъчето на страстта се разгоря.

Едва се сдържаше да не я сграбчи и тя сигурно го усещаше. Но лицето й си остана безизразно; очите й бяха някак стъклени и не се откъсваха от него. Той започна да се тревожи.

— Роуан?

Тя бавно отдръпна ръцете си. Отново се превърна в старата Роуан и остави пръстите си да се плъзнат с влудяваща нежност в скута му. Стисна подутината на джинсите му.

— Е, какво ти каза шестото чувство? — попита той отново, като едва се удържаше да не разкъса дрехите й.

— Че си най-красивият и секси мъж, с когото съм спала — каза тя лениво. — Че е било много умно от моя страна да се влюбя точно в теб. И че нашето първо дете ще бъде невероятно красиво и силно.

— Наистина ли това видя?

— Не, но така ще стане — отвърна тя и положи глава на рамото му. — Ще се случат прекрасни неща — добави и се сгуши в него. — Защото ние ще ги накараме да се случат. Можем да започнем още сега.

Към края на седмицата в „Мейфеър и Мейфеър“ се проведе първото сериозно заседание по въпроса за създаването на медицинския център. След консултация с Роуан бе решено да бъдат проведени няколко координирани проучвания относно осъществимостта му, оптималния му размер и най-подходящото място в Ню Орлиънс.

Райън уреди няколко срещи на Ан Мари и Пиърс в главни болници в Хюстън, Ню Йорк и Кеймбридж. На тях щяха да бъдат обсъдени възможностите за сдружаване с университети или съществуващи институции в града.

Роуан се зае да проучи техническите сведения за развитието на американските болници. Проведе четиричасов разговор с Ларкин, стария си шеф, и с лекари от цялата страна, като молеше за предложения и идеи.

Вече бе разбрала, че най-грандиозната й мечта може да бъде реализирана само с частица от капитала й, ако въобще се наложеше да се черпи от него. Или поне така твърдяха Лорън и Райън Мейфеър. Беше най-добре нещата да продължат да се развиват на тази основа.

— Но някой ден може цялото богатство, до последното пени, да се влее в медицината — каза тя на Майкъл, когато бяха насаме, — да се вложи в създаването на ваксини и антибиотици, в операционни и болнични легла.

Реставрацията на къщата вървеше така гладко, че Майкъл дори имаше време да огледа няколко други имота. Към средата на септември той купи един голям, прашен магазин на Мегазин стрийт, където щеше да направи офис на „Големите надежди“. Намираше се само на няколко преки от Първа улица и от родната му къща. Сградата беше старомодна, с плосък покрив и веранда от ковано желязо, която стърчеше над тротоара. Още един от онези перфектни моменти.

Да, всичко вървеше просто прекрасно и те много се забавляваха. Салонът беше почти готов. Бяха постлали няколко от китайските килими на Жулиен и подредиха прекрасните френски мебели. Старият стенен часовник отново работеше.

Разбира се, роднините постоянно ги умоляваха да оставят хотела и да заживеят с едно или друго семейство, докато дойде денят на сватбата. Но те се чувстваха много удобно в големия апартамент с изглед към Сейнт Чарлз авеню. Обожаваха „Карибския салон“ и персонала на малкия елегантен хотел, дори и асансьора с изрисуван с цветя таван и малкото кафене, където понякога закусваха.

Пък и Аарън още живееше в апартамента на горния етаж, а и двамата много го обичаха. Не минаваше ден, без да пият кафе с него и да си побъбрят. Той не спомена повече за никакви необясними инциденти.

През последните седмици на септември захладня. Често оставаха вечер в къщата на Първа улица, след като работниците си тръгнеха. Пиеха вино на масата от ковано желязо и се наслаждаваха на залеза.

Последният светлик на слънцето винаги се отразяваше във високите прозорци на таванския етаж и позлатяваше стъклата.

Беше великолепно. Бугенвилията бе омайваща с пурпурните си цветове.

Всяка завършена стая, всяка боядисана част от перилата ги изпълваше с радост и с мечти за бъдещето.

Междувременно Беатрис и Лили Мейфеър бяха говорили с Роуан за тържествена венчавка в църквата „Успение Богородично“. Очевидно завещанието изискваше католическа церемония. Стана ясно и че за щастието и доволството на целия род всичко ще е изключително пищно. Роуан накрая се предаде, но не изглеждаше недоволна.

Майкъл тайно ликуваше.

Беше по-развълнуван, отколкото можеше да признае. Не се беше надявал на нещо толкова прекрасно, толкова традиционно. Разбира се, жената решаваше, а той не искаше да й оказва натиск. Но само като си помислеше — пищна сватба в старата църква, където бе служил като иподякон.

Когато дните захладняха още повече и настъпи красивият и ароматен октомври, Майкъл внезапно осъзна, че съвсем скоро ще прекарат първата си Коледа заедно, и то в тази къща. Представяше си украсеното дръвче в огромния салон. Щеше да е великолепно, а леля Вив най-сетне щеше да свикне с новия си дом. Тя още мрънкаше за старите си вещи и той все обещаваше да иде някой ден до Сан Франциско да ги вземе, но знаеше, че тук й е добре. Тя също бе харесала семейство Мейфеър.

Да, Коледа. Винаги си я бе представял точно така. Във великолепна къща, с разкошно дърво и огън в мраморната камина.

Коледа.

Но тази мисъл неизбежно събуди спомена за Лашър в църквата. Да, Лашър, в осветената от свещи църква, изпълнена с аромат на борови иглички. И малкият Исус, който се усмихваше в яслата.

Защо Лашър го бе гледал така приветливо в онзи отдавна отминал ден, а после бе изчезнал зад олтара?

Защо се бе случило всичко това? Защо?

Може би никога нямаше да узнае. Може би някак бе изпълнил мисията, заради която го бяха върнали към живота. Може би не бе имал друга мисия, освен да обича Роуан и да живеят щастливо в тази къща.

Но знаеше, че не може да е толкова просто. Щеше да е чудо, ако щастието им траеше вечно. Чудо, както създаването на медицинския център щеше да е чудо и това, че Роуан искаше бебе, че къщата скоро щеше да е тяхна… и като това да видиш призрак, който се взира в теб от олтара на църквата или изпод някое голо миртово дърво в прохладна нощ.

Трийсет и девет

„Е, добре, какво следва сега“, помисли си Роуан. Може би годеж? Беше ходила на чай с Лили, на обяд с Беатрис и на лека вечеря със Сесилия в „Антоан“. Имаше и парти у Лорън, в красивата стара къща на Еспланада авеню.

Сега следваше Метаир — къщата на Кортланд, както все още я наричаха, въпреки че беше вече дом на Джифорд, Райън, и техния най-малък син Пиърс.

Ясният октомврийски ден беше перфектен за градинско парти. Събраха се около двеста души.

Нямаше значение, че сватбата беше само след десет дни, на първи ноември, на Вси светии. Дотогава Мейфеър щяха да организират пак някое събиране на чай, чийто час и дата щяха да бъдат уговорени по-късно.

— Не ни трябват поводи да се събираме! — каза Клеър Мейфеър. — Скъпа, нямаш представа откога чакаме да дойде това време.

Те сновяха по моравата под малките, спретнато подрязани магнолии и из разкошните стаи с ниски тавани в тухлената къща стил Уилямсбърг. Тъмнокосата Ан-Мари, болезнено честна жена, която сега като че бе изцяло погълната от плановете на Роуан за медицински център, я представи на хората, които бе видяла на погребението, и на още много, които виждаше за първи път.

Аарън беше описал доста добре Метаир като американско предградие. Все едно бяха в Бевърли Хилс или в Шърман Оукс в Хюстън. Само дето небето тук бе сияйно като никъде другаде, освен, разбира се, на Карибите. Старите дървета до тротоарите бяха също толкова достолепни като тези в Гардън Дистрикт.

Но самата къща беше типична за елитните предградия с нейните филаделфийски антики от осемнайсети век и огромни килими. Всичките семейни портрети бяха в красиви рамки и подходящо осветени. Мекият, предразполагащ звук на саксофона на Кени Джи се лееше от скритите в белите стени тонколони.

Един съвсем черен сервитьор с удивително кръгла глава и мелодичен хаитянски акцент наливаше бърбън или бяло вино в кристалните чаши. Две тъмнокожи готвачки с колосани униформи обръщаха силно подправените розови скариди на димящата скара. Дамите Мейфеър бяха облечени с рокли в меки пастелни цветове и приличаха на цветя сред мъжете в бели костюми. Две малки дечица палуваха на тревата и пъхаха малките си розови ръчички в струите на фонтанчето в средата на моравата.

Роуан си бе намерила удобно местенце на един бял градински стол под най-голямата магнолия. Отпиваше от бърбъна и се здрависваше с безбройните си братовчеди. Беше започнала да харесва вкуса на тази отрова.

По-рано същия ден тя направи последната проба на бялата булчинска рокля и воала и установи, че всъщност е доста развълнувана от събитието и дори се радва, че се бе съгласила на толкова пищна церемония.

Да, щеше да бъде „принцеса за един ден“. Дори носенето на смарагда вече не й се струваше потискащо, особено откакто бе затворен на сигурно в касата след онази ужасна нощ. Не бе казала на Майкъл за мистериозното му и нежелано появяване. Знаеше, че трябва и на няколко пъти дори щеше да го направи, но просто не намери сили.

Майкъл бе много щастлив, че ще има църковна венчавка. Родителите му се бяха оженили в тази енория, както и дядо му и баба му. Да, беше ужасно щастлив, може би дори повече от нея. Така че тя не искаше да му разваля настроението, освен ако, разбира се, не се случеше още нещо с отвратителната огърлица. После винаги можеше да му обясни всичко, след като отново заключат бижуто в сейфа. Да, не беше го излъгала, просто малко отлагаше разговора.

Пък и не се случи нищо друго. Нямаше вече мутирали цветя до леглото. Всъщност времето бе изтекло почти незабелязано, реставрацията беше към края си, а къщата във Флорида бе обзаведена и готова за медения им месец.

Другото хубаво нещо беше, че Аарън бе напълно приет от семейството и сега го канеха на всяко събиране. Беатрис дори се бе влюбила в него и непрестанно го подкачаше за британските му обноски и че наоколо има доста вдовици, които биха били изгодна партия за брак. Дори стигна дотам, че го заведе на симфоничен концерт с Агнес Мейфеър, много красива по-възрастна братовчедка, чийто съпруг бе починал преди година.

Роуан се чудеше как ли Аарън приема всичко това, но вече бе разбрала, че той може да спечели благоразположението и на дявола в ада. Дори ледената Лорън си падаше по него. Един ден на обяд двамата бяха разговаряли за историята на Ню Орлиънс. Райън също го харесваше, както и Айзък и Уийтфилд. Дори Пиърс постоянно го разпитваше за пътуванията му из Европа и Изтока.

Освен всичко друго, Аарън беше и неизменен компаньон на леля Вив. Роуан смяташе, че всеки трябва да си има по една леля Вив — крехка като кукла женица, която обичаше Майкъл до полуда. Тя напомняше на Роуан за Милата Мили и леля Бел по описанията на Аарън в досието, разбира се.

Преместването в Ню Орлиънс не беше лесно за леля Вив. Мейфеър я бяха спечелили напълно, но все пак тя не успяваше да следва бясното им темпо и да участва в енергичните им разговори. Този следобед бе помолила да остане у дома, за да подреди новите вещи, които Роуан й беше купила. Все молеше Майкъл да отиде в Сан Франциско да опакова нещата й от къщата на Либърти стрийт, и той все отлагаше, въпреки че и двамата с Роуан знаеха, че подобно пътуване е неизбежно.

Но отношението му към леля Вив й даваше още безброй причини да го обича; никой не бе по-мил и по-търпелив от него.

— Тя е единственото ми семейство — каза той веднъж. — Всички други си отидоха. Нали знаеш, че ако между нас не беше потръгнало, сега щях да съм в Таламаска. Те щяха да са новото ми семейство.

Колко добре го разбираше само; тези думи я бяха върнали към месеците горчива самота.

Колко й се искаше нещата тук да потръгнат! И призракът от Първа улица сякаш искаше същото. Или пък гневът й го беше отблъснал? Защото след появата на огърлицата през онази нощ тя цели дни го бе проклинала в ума си.

Семейството бе приело идеята за Таламаска, въпреки че Аарън отговаряше доста мъгляво на въпросите им какво точно представлява орденът. Те явно го смятаха за изследовател, пътешественик, който винаги се интересува от историята на Мейфеър, защото те са старо и уважавано семейство от Юга, а те биха заобичали всеки изследовател, който може да изкопае името на тяхната невероятно красива предтеча Дебора, обезсмъртена не от друг, а от великия Рембранд, и то с прочутия смарагд на гърдите. Бяха объркани от късчетата родова история, които Аарън реши да им разкрие. Господи боже, те смятали, че Жулиен е измислил баснята за шотландските им предшественици.

Междувременно Беа поръча да й направят репродукция с маслени бои по снимката на портрета на Дебора, за да може да я окачат на стената в къщата на Първа улица в деня на приема. Тя беше бясна на Райън, че бе отказал да закупят оригинала. Но и Таламаска едва ли щеше да се раздели с него. Слава богу, че след като Райън предположи каква ще е цената, въпросът бе изоставен напълно.

Да, всички обичаха Аарън, всички обичаха Майкъл, всички обичаха Роуан.

Обичаха и Дебора.

Ако знаеха нещо за случилото се между Аарън и Кортланд, или Карлота, през годините, не казаха и дума за това. Не знаеха, че Стюарт Таунсенд е бил член на Таламаска. Всъщност бяха доста объркани от откриването на мистериозния скелет на тавана. Малко по малко стана ясно, че всички смятат Стела отговорна за това.

— Вероятно е умрял от опиум или пиене на някое от дивите й партита и тя просто го е увила в килима и е забравила за него.

— Или пък го е удушила. Помните ли какви купони правеше?

Роуан слушаше с почуда тези разговори и изблиците на смях. Не долавяше никаква злоба в тях. Но пък усещаше добрите им намерения и празничното им настроение.

Някои от тях имаха своите тайни, особено по-възрастните. При всяко ново събиране тя долавяше все по-силни индикации за това. Всъщност, колкото повече наближаваше сватбата, като че нещо назряваше.

Старите Мейфеър не се отбиваха на Първа улица само за да поднесат добрите си пожелания или пък да видят как върви ремонта. Те бяха любопитни. Бяха уплашени. Искаха да споделят някакви тайни, или да я предупредят, или пък да я попитат нещо. Може би просто изпитваха силите й, защото със сигурност и те притежаваха такива. Тези хора я обичаха много и умело успяваха да скрият негативните си емоции. Това й се струваше много странно.

Но може би точно днес щеше да се случи нещо необичайно.

Много от старите бяха тук, алкохолът се лееше обилно, а след няколкото хладни октомврийски дни, времето отново бе станало приятно топло. Небето бе съвършено синьо и големите пухкави облаци плаваха по него бързо, като изящни галеони под напора на вятъра.

Тя отпи още една голяма глътка от бърбъна, наслади се на изгарящото усещане в гърдите и се огледа за Майкъл.

Ето го там, все още в плен на Беатрис и изумително хубавата Джифорд, чиято майка бе наследница на Лестан Мейфеър, а баща й пък бе наследник на Клей. Тя, разбира се, се бе омъжила за внука на Кортланд — Райън Мейфеър. Сигурно щеше да се сети за още заплетени роднински връзки, но вниманието й бе привлечено от друго — кръвта й закипя, щом видя, че бледите пръсти на Джифорд се увиват — без никаква причина — около ръката на Майкъл.

Какво толкова вълнуващо намираха в гаджето й, че не искаха да го оставят на мира? И защо тази Джифорд бе толкова нервна? Горкият Майкъл. Той не знаеше какво да направи. Седеше там с ръце в джобовете, кимаше и се усмихваше на шегите им. Не осъзнаваше, че флиртуват с него, не виждаше пламъците в очите им, прелъстителния звън на смеха им.

Явно беше нормално. Грубите момчета бяха неустоими за изисканите дами. Просто не можеха да се откъснат от него, за тях той беше бабаит, който чете Дикенс.

Предния ден се бе качил по дългата тясна стълба на страничната стена на къщата, както пират се катери по мачтата на кораб. Гол до кръста, с крака на парапета, развята коса и вдигната за поздрав към нея ръка, той явно изобщо не съзнаваше, че е неустоим, че направо я влудява. Сесилия погледна нагоре и каза:

— Боже, ама той е много готин, да знаеш.

— Знам — промърмори Роуан.

В такива моменти желанието й към него ставаше направо мъчително. А сега той беше още по-неустоим в новия ленен костюм от три части („Приличам на продавач на сладолед“), който Беатрис го бе изнудила да купи в „Перлис“. „Скъпи, сега си същински южняшки джентълмен!“

Беше секси, просто ходещ сексапил. Например, когато навиваше ръкавите си и пъхаше пакета „Кемъл“ в десния, или пък мушкаше молива зад ухото си и започваше да спори с някой от дърводелците или бояджиите, а после изместваше единия си крак напред и вдигаше рязко ръка, сякаш смяташе да забие брадичката на човека чак в мозъка му.

После, след като всички си тръгнеха, се гмуркаше гол в басейна (вече не виждаше никакви призраци). Един уикенд отидоха до Флорида, за да подпишат документите за новата къща. Той легна гол на терасата, само със златния часовник и малката верижка на врата. Нямаше нищо по-сексапилно от него.

А сега беше така невероятно щастлив! Беше единственият човек на този свят, който обичаше къщата на Първа улица дори повече, отколкото я обичаха Мейфеър. Беше направо обсебен от нея. Използваше всяка възможност да свърши по някоя работа заедно с работниците. И все по-често сваляше ръкавиците. Като че вече можеше да прекъсне потока от образи и ако не докосваше хора, спокойно можеше да работи с голи ръце.

Слава богу, че всички призраци и привидения най-после ги бяха оставили на мира. И тя наистина трябваше да спре да се притеснява, че той е в компанията на тези жени.

По-добре беше да се концентрира върху хората, събрали се около нея — достолепната стара Фелиша тъкмо бе придърпала един стол, а хубавата бъбрива Маргарет Ан се настаняваше на тревата. Намусената Магдален, която изглеждаше млада, но не беше, също бе дошла преди малко и наблюдаваше мълчаливо останалите.

От време на време някой обръщаше глава и поглеждаше към Роуан, и тя отново долавяше вибрацията на някакво скрито знание, на въпрос, може би, но всичко бързо изчезваше. Винаги идваше откъм някой от по-старите — Фелиша, най-малката дъщеря на Баркли, вече седемдесет и пет годишна, или пък от Лили, седемдесет и осем годишната внучка на Винсент, или пък от стария плешив Петер Мейфеър, с влажните искрящи очи и дебелия врат, въпреки че не беше пълен човек — най-младия син на Гарланд.

А също и Рандъл, по-възрастен дори от чичо си Петер, със сиви, умни очи, отпуснал се на желязната пейка в другия край на градината. Взираше се неотклонно в нея, без значение колко хора закриваха от време на време видимостта му. Сякаш искаше да й каже нещо изключително важно, но не знаеше как да започне.

Искам да знам. Искам да знам всичко.

Пиърс я гледаше с неприкрито страхопочитание, явно вече спечелен от мечтата за медицински център и почти нетърпелив да я превърне в реалност. Лошото беше, че вече бе изгубил отчасти топлотата, която бе показвал преди. Сега се държеше сякаш извинително, когато представяше младите мъже и накратко обясняваше роднинската им връзка и настоящата им професия. (Ние сме семейство на адвокати, или „Какво друго може да прави един джентълмен, когато всъщност не му се налага да прави нищо?“) Пиърс й изглеждаше изключително мил и привлекателен. Щеше й се да го накара да се отпусне отново.

Роуан с удоволствие забеляза, че след като й представеше някого, Пиърс го водеше да се запознае и с Майкъл, и то с проста и невероятна сърдечност. Всъщност всички бяха любезни с Майкъл. Джифорд не спираше да долива бърбън в чашата му. Ан Мари сега се бе настанила до него, говореше му нещо и рамото й от време на време се опираше в неговото.

„Престани, Роуан. Не можеш да заключиш този красив звяр на тавана.“

Но хората идваха към нея на групи, после се разделяха и бяха следвани от други. През цялото време говореха за къщата на Първа улица, преди всичко за нея.

Явно текущата й реставрация им доставяше неизразима радост.

Къщата на Първа улица била символ на рода, с каква мъка само я гледали да се руши, колко мразели Карлота заради това.

Да, Роуан долавяше това в поздравителните думи, усещаше го в погледите им. Къщата най-после бе свободна от презряното си изгнание.

Постоянно се изумяваше колко добре са осведомени за последните промени и нововъведения. Знаеха дори какви цветове е избрала за стаите, без да са ги видели.

Колко прекрасно, че е решила да запази старите мебели в спалните. Знае ли, че навремето Стела е спала в леглото на Карлота? А леглото в стаята на Мили е принадлежало на прабаба Катерин, а прачичо Жулиен е роден в леглото в предната стая, което сега щяло да е на Роуан и Майкъл.

Какво смятат за нейния план за голяма болница? От няколкото кратки разговора извън „Мейфеър и Мейфеър“ тя се бе уверила, че приемат много добре идеята. Името „Медицински център Мейфеър“ явно много ги въодушевяваше.

Предната седмица бе обяснила на Беа и Сесилия, че за нея е изключително важно този център да се заеме с нови проучвания, да удовлетворява нови нужди. Че ще е идеална среда за проучвания, задължително, но няма да е затворен като крепост институт, а истинска болница с голяма леглова база, предназначена за бедни пациенти. Ако успее да привлече и най-добрите невролози и неврохирурзи в страната и стане най-иновативната, най-ефективната и най-добре оборудваната клиника за лечение на неврологични проблеми, то мечтата й ще е изпълнена.

— На мен ми звучи прекрасно — бе казала Сесилия.

— Само въпрос на време е — каза Кармен Мейфеър на един обяд. — Нали знаеш, че „Мейфеър и Мейфеър“ винаги са раздавали милиони, но за първи път някой поема подобна инициатива.

Но това, разбира се, беше само началото. Сега нямаше нужда да им обяснява, че предвижда да експериментира в структурирането и уреждането на интензивните отделения, че иска да построи и жилищни помещения за семействата на пациентите, със специални обучаващи програми за съпрузите и децата, които трябва да участват в последващата рехабилитация на хората с нелечими заболявания или увреждания.

Всеки ден й идваха все нови идеи. Мечтаеше за хуманна обучаваща програма, която да изличи всички ужаси и оскърбления, станали обичайни в модерната медицина; планираше да основе училище за медицински сестри, в което да се обучават нови кадри, със съвсем нов набор от умения и отговорности.

Името „Медицински център Мейфеър“ щеше да стане синоним на най-добрите, най-хуманните и най-чувствителните специалисти в тази област.

Да, всички щяха да се гордеят с нея. Как иначе?

— Още едно питие?

— Да, благодаря. Бърбън. Започна да ми харесва.

Смях.

Тя отпи още една глътка и кимна на младия Тими Мейфеър, който току-що бе дошъл да й стисне ръката. Да, и поздрави Бернадет Мейфеър, която бе срещнала за кратко на погребението. Поздрави и красивото малко червенокосо момиче с панделката в косата, което се казваше Мона Мейфеър — дъщеря на Сиси. И мъжкараната Дженифър Мейфеър, най-добрата приятелка и четвърта братовчедка на Мона. Джен имаше като нейния глас, дълбок и дрезгав.

Бърбънът бе по-вкусен, когато бе силно изстуден, но и малко коварен. Тя вече усещаше, че е пила повече, отколкото трябва. Пийна още, защото видя, че вдигат тост в другия край на градината. Постоянно се вдигаха наздравици за къщата и за сватбата. Тук май никой не говореше за друго.

— Роуан, имам много стари фотографии…

— … майка ми е запазила всички статии от вестниците…

— Знаеш ли, че къщата я има в книгите за Ню Орлиънс. Имам няколко доста стари, мога да ти ги донеса в хотела…

— … естествено, няма да ти досаждаме денонощно, но просто да знаеш…

— Роуан, нашите прадеди са родени в тази къща… всички тук са…

— О, бедната Мили не доживя да види този ден…

— … имам плик с дагеротипии… Катерин и Дарси, и Жулиен. Знаеш ли, че Жулиен винаги е сниман пред портата. Имам седем различни снимки и винаги е там.

Портата ли?

Прииждаха още и още роднини. Най-накрая дойде и старият Фийлдинг — син на Клей — напълно плешив, с тънка, прозрачна кожа и зачервени очи — наложи се да го доведат, за да седне до нея.

Още щом се отпусна на стола, младите започнаха да идват, за да го поздравят.

Херкулес, хаитянският слуга, сложи чаша бърбън в ръката на стареца.

— Ще пийнете ли, господин Фийлдинг?

— Да, Херкулес, ще пийна, писна ми от ядене. Цял живот ям. — Гласът му беше дълбок и сякаш без възраст.

— Сега, когато Карлота вече я няма, аз останах най-старият — каза той тъжно на Беатрис, която бе дошла да го целуне.

— Не говори за това, ще бъдеш с нас вечно — каза Беа, а парфюмът й ги лъхна — сладък, цветен и скъп, като разкошната й червена копринена рокля.

— Хайде, хайде, не си много по-стар от мен — обяви Лили Мейфеър и седна до него. Всъщност точно в този миг тя наистина изглеждаше на годините си — с оредялата си искрящо бяла коса, хлътнали бузи и костеливи ръце.

Фийлдинг се обърна към Роуан.

— Значи реставрираш къщата. И ще живееш тук с мъжа си. И досега всичко върви нормално?

— Да, защо да не е нормално? — попита Роуан с любезна усмивка.

Но в следващия миг се смрази от тревога, защото Фийлдинг вдигна ръка и я сложи върху нейната за благословия.

— Прекрасни новини, Роуан — каза той, ниският му глас като че резонираше в гърдите, защото старецът се опитваше да задържи дъха си след дългата одисея от портата дотук. — Прекрасни новини. — Бялото на очите му беше пожълтяло, а изкуствените му зъби искряха. — Всичките тези години тя не позволяваше на никого да я докосне — рече с гняв. — Дърта вещица!

От жените, събрали се вляво, долетяха въздишки. Но Роуан искаше точно това — лъскавата повърхност да се разчупи.

— За бога, дядо! — възкликна Джифорд, вдигна бастуна му от тревата и го закачи на облегалката на стола. Той не й обърна внимание и продължи да говори:

— Да, такава беше. Остави къщата да се превърне в руина! Чудо е, че изобщо може да се възстанови.

— Дядо-о-о — изстена Джифорд почти отчаяно.

— Остави го да говори, скъпа — каза Лили, държеше главата си някак сковано, клепачите й пърхаха към Роуан, а слабата й ръка стискаше чашата.

— Да не мислиш, че някой може да ми затвори устата — рече старецът. — Тя каза, че той не й позволявал, обвиняваше него. Вярваше в него и го използваше за своя изгода.

Всички притихнаха. Като че ли и светлината притъмня, когато към малката им групичка се присъединиха още хора. Роуан смътно забеляза с крайчеца на окото си тъмната фигура на Рандъл.

— Дядо, моля те, недей… — започна отново Джифорд.

Но аз искам да знам!

— Да, тя е виновна — продължи Фийлдинг. — Тя искаше къщата да се разруши. Даже понякога се чудя защо не я изгори като онази откачена икономка в „Ребека“. Често се притеснявах да не го направи. Да не изгори и старите снимки. Ти видя ли ги? Видя ли снимката на Жулиен и синовете му пред портала?

— Пред портата. Искаш да кажеш пред вратата с формата на ключалка в предната част на къщата?

Дали Майкъл ги чуваше? Да, идваше към тях, като явно се опитваше да накара Сесилия да замълчи, защото тя непрестанно шепнеше нещо в ухото му, без да обръща внимание на странното му изражение. Аарън също беше наблизо, под една магнолия, незабележим, но втренчен в групата. Щеше й се да може да изрече някакво заклинание и той да стане съвсем невидим за околните.

Но те и без това не забелязваха нищо странично. Фийлдинг кимаше, а Фелиша говореше. Сребърните й гривни изтракаха, когато посочи към стареца.

— Кажи й, Фийлдинг. Мисля, че трябва. Карлота искаше тази къща, искаше да я управлява. Тя беше нейна господарка до смъртта си.

— Не, тя не искаше нищо — изсумтя Фийлдинг и направи рязък пренебрежителен жест с лявата си ръка. — В това беше и проклятието й. Тя искаше само да руши.

— Ами портата? — попита Роуан.

— Дядо, ще те отведа…

— Няма да ме водиш никъде, Джифорд — каза той и решителността подмлади значително гласа му. — Роуан ще живее в тази къща и аз трябва да й кажа някои неща.

— Но насаме! — обяви Джифорд.

— Остави го да говори, скъпа — обади се Лили. — Пък и сега сме насаме, само хора от семейството сме.

— Тази къща е прелестна, много ще й хареса — каза рязко Магдален. — Какво се опитвате да направите, да я изплашите?

Рандъл стоеше до Магдален, вдигнал вежди и стиснал устни. Всички бръчки по старото му лице се бяха вдълбочили. Взираше се във Фийлдинг.

— Но какво искаше да кажеш? — попита Роуан.

— Само няколко стари легенди — обади се Райън с леко раздразнение в гласа, въпреки че говореше бавно, сякаш се опитваше да го потуши. — Глупави стари истории за портал и прочие простотии.

Майкъл се приближи зад Фийлдинг, а Аарън също пристъпи по-близо до тях. Те все още не го забелязваха.

— Аз обаче искам да знам — каза Пиърс. Стоеше вляво, зад Фелиша и до Рандъл. Фелиша се втренчи напрегнато във Фийлдинг. Главата й леко се поклащаше, защото вече бе изпила доста. — Моят прапрадядо е нарисуван пред портата — каза Пиърс. — Портретът му е вътре в къщата. Винаги са ги рисували пред портата.

— А защо да не ги рисуват така? — попита Райън. — Нали са живели в къщата. Не бива да забравяме, че къщата е била на прапрапрадядовците ни.

— Така е — прошепна Майкъл. — Ето къде съм виждал вратата. На картините. Трябваше да ги разгледам по-внимателно…

Райън се озърна към него. Роуан протегна ръка и направи жест на Майкъл да дойде при нея. Райън го проследи с поглед как се приближава до стола й. Пиърс отново говореше нещо, а Майкъл седна на тревата до Роуан, така че тя да може да сложи ръка на рамото му. Аарън стоеше съвсем наблизо.

— Но дори на старите фотографии пак са снимани пред вратата — настоя Пиърс. — Винаги пред врата с форма на ключалка. Дали е предната или някоя от…

— Да, същата форма е гравирана на криптата. И никой не знае кой го е направил.

— Жулиен, разбира се — каза Рандъл с нисък и гръмовен глас. Всички бързо се извърнаха към него. — А Жулиен е знаел какво прави, защото вратата е имала специално значение за него и за всички останали по онова време.

— Ако й наговорите тези глупости, тя няма да… — започна Ан Мари.

— Не, искам да знам — прекъсна я Роуан. — Пък и нищо не може да ме спре да заживея в тази къща.

— Не бъди толкова сигурна — обади се печално Рандъл.

Лорън му хвърли студен укоряващ поглед и прошепна:

— Сега не е времето за страшни приказки.

— Трябва ли да разравяме цялата тази мръсотия! — извика Джифорд. Изглеждаше много разстроена. Роуан видя, че Пиърс се притесни, но той беше от другата страна и затова Райън я хвана за ръката и й прошепна нещо на ухо.

„Тя се опитва да прекъсне разговора“, помисли си Роуан.

— Е, кажете, какво означава тази порта. Защо винаги застават пред нея?

— Не обичам да се говори за това — изпищя Джифорд. — Не разбирам защо трябва да ровим в миналото всеки път щом се съберем. Трябва да мислим за бъдещето.

— Ние говорим за бъдещето — каза Рандъл. — Младата жена трябва да знае някои неща.

— Да, искам да знам за вратата — настоя Роуан.

— Е, добре, продължавайте, реакционери такива — каза Фелиша. — Щом като толкова години си мълчахте, говорете сега.

— Портата е свързана с едно съглашение, с едно обещание — рече Фийлдинг. — Това е тайна, предавана на всяко поколение още от най-ранни времена.

Роуан сведе поглед към Майкъл, който бе свил колене към гърдите си, отпуснал ръце на тях, и гледаше Фийлдинг. Но дори отгоре тя виждаше на лицето му страх и объркване, същото онова проклето изражение, което се появяваше, щом заговореше за виденията. Изражение, толкова нехарактерно за него, че го караше да изглежда като друг човек.

— Никога не съм чувала за някакво обещание — каза Сесилия. — Нито за съглашение, за порта или за каквото и да било.

Петер Мейфеър се бе присъединил към тях. Той беше плешив като Фийлдинг и имаше същите остри очи. Всъщност всички се бяха събрали в кръг около нея. Айзък и Уитфийлд надничаха иззад Пиърс.

— Защото те никога не говореха за това — каза Петер с треперещ и леко театрален глас. — Това беше тяхната тайна и не искаха никой да узнава за нея.

— Кои са тези „те“? — попита Райън. — Да не би да става дума за моя дядо? — Гласът му бе леко завален от пиенето. Той преглътна припряно и добави: — За Кортланд ли говорите?

— Не искам да… — прошепна Джифорд, но Райън й направи жест да замълчи.

Фийлдинг също вдигна ръка към нея и я изгледа свирепо.

— Да, Кортланд беше един от тях — рече Фийлдинг и погледна към плешивия Петер. — Всички знаят това.

— О, не говорете така — обади се гневно Магдален. — Аз обичах Кортланд.

— Всички го обичахме — отвърна й ядно Петер. — Бих направил всичко за него, но той беше един от тях. Това е. Както и твоят баща, Райън. Старият Пиърс също беше един тях, докато Стела беше жива, както и бащата на Рандъл не е ли така?

Рандъл кимна уморено и отпи бавно от бърбъна си. Тъмнокожият слуга се появи незабелязано и напълни чашата му, а после сипа и на останалите.

— Но какво значи това? — настоя Пиърс. — Цял живот слушам само за „тях“, „не е от тях“ и прочие. Какво означава това?

— Нищо — сопна се Райън. — Просто бяха нещо като клуб.

— Да бе, клуб — обади се Рандъл.

— Всичко това умря заедно със Стела — каза Магдален. — Майка ми беше много близка с нея и ходеше на онези партита. Но не бяха тринайсет вещици! Там беше цялата работа.

— Какво, какви тринайсет вещици? — попита Роуан. Усещаше, че Майкъл се напряга. През една малка пролука между хората видя Аарън, облегнал гръб на дървото и загледан към небето, все едно не ги слушаше.

— Просто една легенда — каза Фийлдинг студено и твърдо, сякаш да се разграничи от останалите. — Част от легенда за портата и съглашението.

— Но за какво става дума? — попита Роуан.

— Че ще бъдат спасени от портата и тринайсетте вещици — каза Фийлдинг и отново погледна към Петер. — Това е историята и това е обещанието.

Рандъл поклати глава.

— Загадка, която Стела така и не успя да разгадае.

— Спасени ли? — попита младият Уийтфилд. — Както Месията е спасил християните?

— Спасени! Алилуя! — обади се Маргарет Ан, свали чашата си и опръска роклята си с питието. — Мейфеърови ще отидат в рая. Знаех си, че някой ще го уреди, с всичките тези пари!

— Пияна си, Маргарет Ан — прошепна Сесилия. — Също като мен!

И те чукнаха чаши в наздравица.

— Значи Стела се е опитвала да събере тринайсетте вещици на онези празненства? — попита Роуан.

— Точно така — отвърна Фийлдинг. — Точно това се опитваше да направи. Сама се наричаше вещица, както и Мери Бет, майка й. Изобщо не се церемонеше. Казваше, че има силата и може да вижда мъжа.

— Няма да позволя това… — започна пак Джифорд, а гласът й бе почти истеричен.

— Нима е толкова страшно? — попита Роуан тихо. — Не са ли само стари легенди? И кой е този мъж?

Тишина. Всички се взираха в нея, вероятно всеки очакваше някой друг да отговори. Лорън изглеждаше почти гневна, когато я погледна. Лили я гледаше с подозрение. Знаеха, че се опитва да ги заблуди.

— Добре знаеш, че не са само стари легенди — каза Фийлдинг под нос.

— Защото те вярват в тях! — каза Джифорд, вирнала брадичка. Устната й трепереше. — Доста хора са правили глупости заради вярата си в тези стари идиотщини.

— И какво са правили? — попита Роуан. — Имаш предвид отношението на Карлота към майка ми?

— Имам предвид стореното от Кортланд — каза Джифорд. Вече цялата трепереше, явно бе на ръба на истерията. — Това имам предвид. — Втренчи се в Райън, после в сина си Пиърс, а накрая се обърна отново към Роуан. — Да, Карлота също. Всички предадоха майка ти. Не знаеш много неща.

— Шшт, Джифорд, май се напи — прошепна Лили.

— Влизай вътре, Джифорд — обади се Рандъл.

Райън хвана жена си за ръката и се наведе да й прошепне нещо. Пиърс отиде да му помогне и двамата успяха да я изведат от групата.

Фелиша шепнеше нещо на Магдален, някой се опитваше да събере децата и да ги прати да играят. Едно малко момиченце с престилка каза: „Ама и аз искам да знам…“.

— Искам да знам — повтори Роуан. — Какво са направили?

— Е, хайде, кажи за Стела — обади се Беатрис и се озърна неспокойно към Джифорд, която сега плачеше на рамото на Райън, който се опитваше да я отведе по-далече от събралите се.

— Те вярваха в черната магия, ето какво — каза Фийлдинг, — вярваха в тринайсетте вещици и в портала, но никога не разбраха как всъщност да осъществят обещанието.

— И какво са си мислели всъщност? — попита Беатрис. — Това е много вълнуващо, кажи, моля те.

— Че да разкажеш на целия кънтри клуб — рече Рандъл, — както винаги.

— И защо не? — сопна се Беатрис. — Да не би да вземат да изгорят някой от нас на клада!

Райън почти насила вкара Джифорд в къщата и Пиърс затвори френските прозорци зад тях.

— Хайде, кажи — настоя Беатрис, пристъпи напред и се обгърна с ръце. — Значи Стела не е разбрала какво означава това? Кой тогава е разбрал?

— Жулиен — каза Петер. — Дядо ми. Той знаеше. Каза и на Мери Бет. Дори го написа, но Мери Бет унищожи всичко. Каза на Стела, но тя така и не успя да го разбере.

— Стела никога нищо не разбираше — каза Фийлдинг.

— Така си е — тъжно добави Лили. — Горката Стела. Мислеше само за празненства, контрабанден алкохол и откачени приятели.

— Не, тя просто не вярваше в това — каза Фийлдинг. — Това е целият проблем. Искаше само да си поиграе с тайната. И когато нещо се обърка, се уплаши и започна да дави страха си в шампанско. Видя неща, които биха убедили всекиго, но все още не вярваше нито в портата, нито в обещанието, нито в тринайсетте вещици, докато не стана твърде късно и Жулиен и Мери Бет вече не бяха сред живите.

— Значи истината е умряла с нея? — попита Роуан. — Това ли се опитвате да ми кажете. Предали са й някаква тайна заедно със смарагда и всичко останало?

— Огърлицата изобщо не е толкова важна — каза Лили. — Карлота вдигна толкова шум около това. Просто няма начин да се отървеш от нея… пък и не се очаква да бъде отнета от наследницата. Тя е твоя. Карлота си въобразяваше, че ако я заключи някъде, ще сложи край на всичките странни събития и ще спечели още една от безполезните си малки битки.

— Карлота също знаеше — каза Петер и хвърли леко презрителен поглед към Фийлдинг. — Знаеше какво означават портата и тринайсетте вещици.

— Ти пък откъде знаеш? — прозвуча студеният глас на Лорън. — Със сигурност не и от Карлота.

— Разбира се, тя не би ми казала — каза Петер. — Зная го, защото Стела е казала на майка ми. Карлота знаела, но нямало да й помогне. Стела се опитвала да изпълни старото пророчество и между другото, то няма нищо общо с никакво спасение. Изобщо не става дума за това.

— И кой ти каза? — настоя Фийлдинг.

— Аз ти казвам.

— И какво знаеш ти по въпроса? — попита Рандъл тихо, с лек сарказъм. — Самият Кортланд ми каза, че когато се съберат тринайсетте вещици, порталът между световете ще се отвори.

— Между световете ли? — изсмя се Петер. — Какво общо има това със спасението? Кортланд не знаеше нищо, знаеше дори по-малко от Стела. Ако знаеше, щеше да й помогне. Нали беше там. Аз също бях.

— Къде сте били? — попита Фийлдинг.

— На някое от партитата ли? — обади се и Лили.

— Стела се опитваше да открие значението на пророчеството на тези събирания — каза Петер. — Аз бях там.

— Не съм знаела — каза Магдален.

— Как е възможно да си бил там? — попита Маргарет Ан. — Било е преди сто години!

— Не, беше през двайсет и осма и аз бях там — настоя Петер. — Бях на дванайсет. Баща ми беше бесен на майка ми, че ми е позволила, но бях там. Лорън също, тогава беше на четири.

Лорън кимна леко. Погледът й бе някак отнесен, сякаш си спомняше, но едновременно с това изглеждаше откъсната от останалите.

— Стела събра тринайсет от нас — каза Петер. — Избираше ни по силата ни, нали се сещате — психосила — четене на мисли, виждане на духове, местене на предмети само с мисълта.

— И ти ли имаш такава сила? — изсмя се Фийлдинг. — Нищо чудно, че винаги те бия на покер.

Петер поклати глава.

— Никой обаче не можеше да се мери със Стела. Освен може би Кортланд, но дори той беше по-слаб от нея. Пиърс също имаше дарби, но тогава беше твърде млад и изцяло под контрола на Стела. Останалите бяхме просто пълнеж, само толкова бе успяла да открие. Затова й трябваше и Лорън. Тя също има силна дарба, а Стела не искаше да пропуска дори този шанс. Събрахме се в къщата с намерението да отворим портала. Трябваше да се подредим в кръг, да се съсредоточим в целта и той щеше да се появи, да бъде сред нас, да стане човек. Щеше да влезе в нашия свят.

Всички се смълчаха. Беатрис се взираше в Петер, сякаш той самият беше призрак. Фийлдинг също го гледаше с неверие и може би дори с подигравка.

Лицето на Рандъл беше непроницаемо зад дълбоките бръчки.

— Роуан не знае за какво говориш — каза Лили.

— Вижте, мисля, че трябва да престанем — обади се и Ан Мари.

— Тя знае — каза Рандъл; гледаше право в нея.

Роуан се обърна към Петер и попита:

— Как така ще дойде в нашия свят?

— Вече няма да бъде призрак. Няма просто да се появява, а ще остане… във физическа форма.

Рандъл я гледаше, сякаш се опитваше да разбере нещо. Фийлдинг се изсмя сухо и някак с превъзходство.

— Сигурно Стела е измислила тази част. Баща ми ми каза друго. Говореше за спасение. Спасение за всички, участвали в съглашението. Чух го да го казва на майка ми.

— И какво казваше още баща ти? — попита Роуан.

— Скъпа, нали не вярваш в тези глупости. За бога, Роуан — изписка Беатрис.

— Не ги взимай на сериозно! — настоя Ан Мари.

— Стела беше тежък случай, скъпа моя — добави Лили.

Фийлдинг поклати глава.

— Спасение, точно за това говореше баща ми. Всички ще бъдат спасени, когато портата се отвори. Това беше някаква загадка, дори Мери Бет не знаеше истинското й значение. Карлота се кълнеше, че я е разгадала, но не е вярно. Тя само искаше да тормози Стела. Дори не съм сигурен, че и Жулиен е знаел.

— А знаете ли точните думи на тази загадка? — попита Майкъл.

Фийлдинг се обърна и погледна надолу. Сякаш в този миг всички забелязаха присъствието на Майкъл и се втренчиха в него. Роуан плъзна ръка към врата му, притисна крака си към него и го прегърна. Искаше да им покаже, че е част от нея.

— Да, какво се казва в тази загадка? — попита тя.

Рандъл погледна Петер и двамата заедно се обърнаха към Фийлдинг.

Той отново поклати глава.

— Не зная. Никога не съм чувал да я изричат с някакви определени думи. Знам само, че когато вещиците станат тринайсет, порталът най-после ще се отвори. В нощта, когато Жулиен умря, баща ми каза: „Вече никога няма да бъдат тринайсет, не и без Жулиен“.

— А кой им е казал тази загадка? Мъжът ли? — попита Роуан.

Всички отново се втренчиха в нея. Дори Ан Мари изглеждаше загрижена, а Беатрис бе направо притеснена, сякаш някой бе нарушил абсолютно безцеремонно добрия тон. Лорън се взираше в Роуан по доста странен и неопределим начин.

— Тя изобщо не знае за какво става въпрос — обяви Беатрис.

— Да, мисля, че трябва да забравим за това — каза Фелиша.

— Защо да забравяме? — попита Фийлдинг. — Да не мислите, че той няма да дойде при нея, както при останалите? Какво се е променило?

— Плашиш я! — прошепна Сесилия. — Плашиш и мен.

— Значи той им е казал? — попита отново Роуан.

Никой не отговори.

Какво трябваше да каже, за да ги накара да проговорят отново, да ги накара да разкрият всичките си тайни.

— Карлота ми каза за мъжа — каза Роуан. — Не се страхувам от него.

Колко тиха беше градината. Абсолютно всички се бяха събрали в кръга, освен Райън, който бе завел Джифорд в къщата. Дори Пиърс се бе върнал и сега стоеше зад Петер. Вече започваше да се здрачава. Слугите бяха изчезнали, като че знаеха, че не са желани в момента.

Ан Мари взе една бутилка от близката маса и напълни чашата си с шумно бълбукане. Още някой посегна към бутилка. После и друг. Но очите на всички оставаха приковани в Роуан.

— Нима искате да се страхувам? — попита тя.

— Разбира се, че не — отвърна Лорън.

— Естествено, че не! — възкликна Сесилия. — Но подобен разговор може да съсипе всичко.

— … в стара мрачна къща като тази.

— … според мен това са глупости.

Рандъл поклати глава, Петер измърмори нещо, а Фийлдинг просто я гледаше.

Отново настъпи тишина, която обгърна всички като снежна пелена. Мракът вече се събираше под малките дръвчета и от френските прозорци заструи светлина.

— А някой от вас виждал ли е мъжа? — попита Роуан.

Лицето на Петер бе сериозно и неразгадаемо. Той като че не забеляза кога Лорън наля бърбън в чашата му.

— Ще ми се да можех да го видя — каза Пиърс, — поне веднъж!

— Аз също! — обади се Беатрис. — Изобщо нямаше и да си помислям да се отърва от него. Щях да го разпитвам…

— О, млъкни, Беа — сопна се внезапно Петер. — Не знаеш какво говориш. Никога не си знаела!

— А ти знаеш, така ли? — изрепчи му се Лили. — Ела, Беа, седни при жените. Ако ще има война, бъди на правилната страна.

Беатрис седна на тревата до стола на Лили и каза на Петер:

— Стар идиот, мразя те. Ще ми се да видя какво ще направиш, ако видиш мъжа.

Той не отвърна на думите й, само вдигна вежди и отпи от бърбъна си.

Фийлдинг се хилеше и мърмореше нещо под нос.

— Ходил съм често на Първа улица — каза Пиърс. — Размотавах се с часове около желязната ограда, за да го зърна. Но нямах късмет.

— За бога, Пиърс — повиши глас Ан Мари. — Нямаш ли какво друго да правиш.

— Само гледай майка ти да не разбере за това — измърмори Айзък.

— Всички вярвате в него, нали? — попита Роуан. — Сигурно някой от вас все пак го е виждал.

— И какво те кара да мислиш така? — изсмя се Фелиша.

— Баща ми казва, че той е само фантазия, стара легенда — рече Пиърс.

— Пиърс, най-добре за теб ще е, ако престанеш да смяташ всяка дума на баща си за Светото Евангелие, защото изобщо не е така — каза Лили.

— А ти виждала ли си го, лельо Лили? — попита я Пиърс.

— Всъщност, да — сниши глас тя. — Виждала съм го.

Останалите явно се изненадаха. Всички, освен тримата по-възрастни мъже, които само си размениха погледи. Лявата ръка на Фийлдинг потрепна, като че искаше да направи някакъв жест.

— Той е истински — каза мрачно Петер. — Истински е като светлината, като вятъра. — Обърна се и погледна младия Пиърс, а и после Роуан, сякаш настояваше да му повярват. Очите му накрая се спряха на Майкъл. — Виждал съм го. Видях го в нощта, когато Стела ни събра. Виждал съм го и след това. Лили също. И Лорън го е виждала. Ти също, Фелиша. Както и Кармен. Е, Фелиша, защо не казваш нищо? А ти, Фийлдинг? Видяхте го в нощта, когато Мери Бет умря. Знам, че го видяхте. Кой тук не го е виждал? Само младите, нали? — Отново погледна към Роуан. — Попитай ги, те ще ти разкажат.

Сред външния кръг на събралите се разнесе шепот, тъй като по-младите — Поли, Кланси, Тим и още други, които Роуан не познаваше — не бяха виждали призрака и не знаеха дали да вярват на чутото. Малката Мона с панделката в косата внезапно се забута към вътрешността на кръга, а по-високата Дженифър напираше зад нея.

— Е, кажете какво сте видели — каза Роуан и погледна директно към Петер. — Нали не искаш да кажеш, че той е минал през портала в нощта, когато Стела ви е събрала.

Петер не бързаше да отговаря. Огледа всички, задържа поглед на Маргарет Ан, после на Майкъл и накрая на Роуан. Вдигна чашата, пресуши я и чак тогава заговори:

— Той беше там — просто ярко потрепващо присъствие, което се появи за няколко мига. Мога да се закълна, че беше също толкова материален, колкото всеки друг човек от плът и кръв. Видях го как се материализира. Почувствах топлината. Чух и стъпките му. Да, чух стъпките му по пода в предния коридор. Застана пред нас, реален като мен и теб, и ни огледа един по един. — Той отново вдигна чашата и отпи. Очите му огледаха малката групичка. Въздъхна и продължи: — И тогава изчезна, както винаги. Отново почувствах топлина. Миризма на дим и вятърът, който нахлу в къщата и просто късаше завесите от корнизите. Но той беше изчезнал. Не можеше да се задържи повече, а ние не бяхме достатъчно силни да му помогнем. Бяхме тринайсет, да, тринайсетте вещици, както ни наричаше Стела. А Лорън беше само на четири! Само че не бяхме от сорта на Жулиен или Мери Бет, нито на старата прабаба Маргьорит от Ривърбенд. И никога нямаше да бъдем. А Карлота, която беше по-силна от Стела — запомнете ми думите, защото са истина — не искаше да помогне. Тя лежеше в спалнята си на горния етаж, взираше се в тавана и редеше на глас молитви. След всяко „Аве Мария“ казваше: „Върни го в ада, върни го в ада!“, а после продължаваше със следващата молитва.

Той сви устни и се смръщи към празната чаша. Разклати я безшумно и завъртя ледените кубчета. Очите му отново обходиха събралите се, като се спираха на всеки, дори на малката червенокоса Мона.

— Отбележете за протокола, че Петер Мейфеър го е видял — обяви той, стана и отново вдигна вежди. — Лорън и Лили могат да говорят от свое име. Рандъл също. И пак за протокола искам да кажа, че го видях и можете да споделите това с внуците си.

Всички мълчаха. Мракът се сгъстяваше. Някъде отдалече долетя остро скрибуцане на цикада. Нямаше никакъв вятър. Къщата сега бе озарена от жълта светлина, която струеше през прозорците.

— Да — каза Лили с въздишка. — Май трябва да знаеш това, скъпа. — Усмихна се, без да откъсва очи от Роуан. — Той е там. Всички сме го виждали, и то неведнъж. Макар и не както го видяхме онази нощ — не толкова продължително или толкова ясно.

— И ти ли си била там? — попита Роуан.

— Да, бях, но не беше само тогава. Виждала съм го на старата закрита веранда с Деидре. — Погледна към Лорън. — Двете сме го виждали, когато минавахме покрай къщата.

— Не бива да се страхуваш от него, Роуан — каза надменно Лорън.

— О, сега ли се сетихте да й кажете това, суеверни чудовища такива — изписка Беатрис.

— Не му позволявай да те пропъди от къщата — додаде бързо Магдален.

— Не го позволявай и на нас — рече Фелиша. — Моят съвет е да забравиш за тези легенди. Забрави старите глупости за тринайсетте вещици и портата. Забрави за него! Той е просто призрак и нищо повече. Това може да ти прозвучи странно, но е самата истина.

— Той не може да ти направи нищо — каза Лорън и се подсмихна.

— Да, не може — потвърди Фелиша. — Той е като бриза.

— Той е призрак — каза Лили. — Само призрак. И никога няма да бъде нещо повече.

— Кой знае — обади се Сесилия. — Може дори вече да не е тук.

Всички се втренчиха в нея.

— Ами никой не го е виждал след смъртта на Деидре.

Някаква врата се затръшна. Чу се трясък на падащо стъкло и в групичката настана суматоха. Хората се разшаваха и запристъпваха настрани. Джифорд си проправи път до центъра. Лицето й бе на петна, ръцете й трепереха.

— Не можел да направи нищо, така ли? Не можел да нарани никого! Това ли й казахте? Не можел! Той уби Кортланд! След като Кортланд изнасили майка ти! Знаеш ли това, Роуан?!

— Млъкни, Джифорд — изрева Фийлдинг.

— Кортланд е твоят баща — пищеше Джифорд. — Нея лъжете, за бога! Пропъди го, Роуан. Обърни силата си срещу него и го пропъди оттук! Прочисти тази къща! Изгори я, ако се налага… Изгори я!

Недоволен рев се надигна от всички посоки. Израженията на присъстващите варираха от презрение до гняв. Райън отново се бе появил и пак се опитваше да обуздае Джифорд. Тя се обърна и го заплю в лицето. От всички страни се чуха смаяни въздишки. Пиърс изглеждаше огорчен и безпомощен.

Лили стана и напусна групата. Фелиша я последва, като едва не падна от бързане. Ан Мари също се изправи и помогна на Фелиша. Но другите останаха по местата си. Включително и Райън, който просто избърса лице с носната си кърпа, като че да възвърне хладнокръвието си, а Джифорд стоеше пред него със стиснати юмруци и треперещи устни. Беатрис отчаяно искаше да помогне, но не знаеше как.

Роуан стана и тръгна към Джифорд.

— Чуй ме — каза й. — Не се страхувай. Трябва да мислим само за бъдещето, не за миналото. — Хвана я за ръцете и Джифорд неохотно вдигна поглед към лицето й. — Ще постъпя по най-добрия и най-правилния начин, не само за мен, но и за семейството. Разбираш ли какво ти казвам?

Джифорд зарида и главата й отново клюмна, сякаш вратът й бе твърде слаб, за да я държи изправена. Косата й влезе в очите.

— Само зли хора могат да са щастливи в тази къща — каза тя. — А те са зли — Кортланд беше зъл! — Пиърс и Райън я прихванаха. Райън вече започваше да се ядосва. Но Роуан не я пускаше.

— Пи твърде много — отбеляза Сесилия. Някой бе включил осветлението в двора.

Джифорд изглежда щеше да припадне всеки момент, но Роуан все още я държеше.

— Чуй ме, Джифорд — започна тя, но всъщност говореше повече на останалите. Видя, че Лили стои малко по-встрани от групата, до Фелиша. Видя, че Беатрис се взира в нея, а Майкъл е застанал зад стола на Фийлдинг и също я гледа.

— Изслушах всички ви — каза Роуан — и научих доста неща. Но искам да ви кажа, че ако искаме да победим този странен призрак и машинациите му, трябва да гледаме на него в перспектива. А семейството и самият живот са част от тази перспектива. Не бива да му позволяваме да разруши семейството или възможностите за живот. Ако наистина съществува, той принадлежи на мрака.

Рандъл и Петер я гледаха напрегнато. Лорън също. Аарън стоеше съвсем близо до Майкъл и също слушаше. Само Фийлдинг изглеждаше някак студен, ироничен и не поглеждаше към нея. Джифорд се взираше зашеметена в очите й.

— Мисля, че Мери Бет и Жулиен са знаели това — каза Роуан. — И възнамерявам да следвам техния пример. Ако нещо се появи от сенките на Първа улица, без значение колко мистериозно може да е, то няма да успее да затъмни по-голямата схема, по-великата светлина. Сигурно разбирате какво искам да кажа.

Джифорд изглеждаше като омагьосана. Малко по малко Роуан започна да осъзнава колко странен е този момент. Колко странни изглеждат думите й; колко странна бе в очите на всички, докато държеше необичайната си реч и стискаше ръцете на истеричната жена.

Всъщност всички се взираха в нея като омагьосани.

Пусна Джифорд и тя отстъпи назад в прегръдката на Райън, но очите й останаха разширени, празни и втренчени в Роуан.

— Плаша те, нали? — попита Роуан.

— Не, всичко е наред — каза Райън.

— Да, всичко е наред — обади се и Пиърс.

Но Джифорд не продумваше. Всички бяха объркани. Роуан погледна към Майкъл и видя на лицето му същото зашеметено изражение, а зад него — стария мрачен ужас.

Беатрис измърмори някакво извинение за станалото, изправи се и отведе Джифорд. Райън тръгна с тях. Пиърс остана, неподвижен и някак вцепенен.

Лили се огледа, очевидно объркана, а после извика на Херкулес да й донесе палтото.

Рандъл, Фийлдинг и Петер останаха смълчани. Другите започваха да се разотиват. Малкото момиче с панделката се взираше в Роуан. Кръглото му сладко лице беше като пламъче в тъмното. По-високото дете, Джен, като че плачеше.

Внезапно Петер стисна ръката на Роуан.

— Каза мъдри думи. Ако не се придържаш към тях, ще пропилееш живота си.

— Точно така — обади се Рандъл. — Така стана със Стела. И с Карлота. Тя пропиля живота си! — Но беше някак напрегнат и сякаш нямаше търпение да се оттегли. Обърна се и си тръгна, без да се сбогува.

— Младежо, ела да ми помогнеш — каза Фийлдинг на Майкъл. — Партито свърши. О, между другото, приемете поздравленията ми за женитбата. Може би ще доживея да видя сватбата. И, моля ви, не канете призрака.

Майкъл изглеждаше объркан. Хвърли поглед към Роуан, после към стареца и много внимателно му помогна да се изправи на крака. Когато отново вдигна очи към Роуан, тя видя, че объркването и страхът още не са напуснали лицето му.

Неколцина от младите се приближиха да й кажат, че не бива да се притеснява от глупостите на Мейфеър. Ан Мари я посъветва да следва собствените си планове. Най-после излезе лек ветрец и стана малко по-хладно.

— Всички ще бъдат съсипани, ако не се нанесете в тази къща — каза Маргарет Ан.

— Нали няма да се откажете? — настоя Кланси.

— Разбира се, че не — усмихна се Роуан. — Това е абсурд.

Аарън я гледаше безстрастно. Беатрис се върна с нов порой извинения от името на Джифорд и замоли Роуан да не се разстройва.

Останалите също се връщаха, бяха взели връхните си дрехи и чантите. Вече беше съвсем тъмно. Въздухът беше превъзходно хладен. Партито бе свършило.

Братовчедите се сбогуваха цели трийсет минути. Всички настояваха за едно и също — да не си отива, да реставрира къщата и да забрави старите глупости.

Райън се извини заради Джифорд и за всички ужасни неща, които наговорила. Роуан не бивало да ги взема за истина, а просто да ги забрави.

— Благодаря ви, благодаря ви за всичко — каза Роуан. — Не се притеснявайте. Исках да науча тези стари истории. Исках да знам какво се говори в семейството.

— Там няма никакъв призрак — каза Райън, като я гледаше право в очите.

Роуан не му отговори.

— Ще сте много щастливи в тази къща — продължи той и стисна ръката на Майкъл, който застана до Роуан.

Тя се обърна да си тръгне и видя Аарън пред портата. Говореше с Джифорд и Беатрис. Джифорд изглеждаше вече съвсем спокойна.

Райън чакаше търпеливо до портата.

— Не се тревожи за всичко това — каза Аарън на Джифорд с прелестния си британски акцент.

Джифорд внезапно го прегърна и той отвърна грациозно на прегръдката й, като й целуна ръка и се отдръпна. Беатрис беше възхитена. Двете отстъпиха настрани и загледаха как черната лимузина на Аарън спира до тротоара.

— Не се тревожи за нищо, Роуан — каза на раздяла Беатрис. — Утре ще обядваме заедно, не забравяй. А сватбата ще е невероятна!

Роуан се усмихна.

— Не се притеснявай, Беа.

Роуан и Майкъл се настаниха на дългата задна седалка в лимузината, а Аарън седна на любимото си място, с гръб към шофьора. И колата бавно потегли.

Хладният полъх от климатика беше като благословия за Роуан. Влажната жега в градината още й тежеше. Затвори очи за миг и си пое дълбоко дъх.

Когато ги отвори, видя, че са на Метаир Роуд и прелитат покрай новите гробища на града — мрачни и лишени от романтиката зад тъмните стъкла.

„Светът винаги изглежда някак призрачен зад затъмнените стъкла на лимузина“, помисли си Роуан. Тогава и най-тъмните кътчета на мрака изглеждат въобразими.

Внезапно тази мисъл прониза нервите й.

Обърна се към Майкъл и видя на лицето му истински ужас. Самата тя бе само развълнувана от наученото. Всъщност дори й беше харесало.

— Нищо не се е променило — каза. — Рано или късно той ще дойде, ще се опита да се пребори с мен и ще загуби. Сега просто научихме повече за числото и портата. Нима не искахме точно това? — Майкъл не й отговори. — Нищо не се е променило — настоя тя. — Нищо.

Майкъл продължаваше да мълчи.

— Не го мисли повече — сопна се Роуан. — Можеш да си сигурен, че никога няма да тръгна да събирам тринайсет вещици. Чака ме много по-важна работа. Пък и нямам намерение да плаша никой от семейството. Мисля, че не успях да се изразя ясно.

— Разбрали са го погрешно — прошепна Майкъл, взираше се в Аарън, който седеше неподвижно и ги наблюдаваше. По гласа му личеше, че е много разстроен.

— Какво имаш предвид?

— Никой не трябва да събира тринайсет вещици — каза Майкъл, сините му очи отразяваха светлините на преминаващите коли. — В това е ключът към загадката. Не са разбрали, защото не познават собствената си история.

— За какво говориш?

Не го бе виждала така притеснен от деня, в който разби бурканите. Знаеше, че пулсът му сигурно е много учестен. Мразеше да става така. Виждаше как лицето му се налива с кръв.

— Майкъл, за бога!

— Роуан, преброй предшествениците си! Онова нещо чака тринайсетата вещица, от времето на Сузан до днес. А тринайсетата си ти! Преброй ги. Сузан, Дебора, Шарлот, Жан-Луиз, Анжелик, Мари Клодет, Маргьорит, Катерин, Мери Бет. После Стела, Анта, Деидре. И накрая ти, Роуан! Тринайсетата е просто най-силната, онази, която може да стане портал, през който онова нещо да премине. Ти си порталът, Роуан. Ето защо има само дванайсет крипти в гробницата. Тринайсетата е порталът.

— Добре де — каза тя, като се опитваше да го успокои. Дори събра ръце умолително. — Знаехме това, нали? Дори демонът го предсказа. Той вижда надалече, нали така ти каза, вижда тринайсетата. Но той всъщност не вижда нищо. Не вижда коя съм аз.

— Не, не каза така — отвърна Майкъл. — Каза, че вижда до края! И че не мога да те спра, не мога да спра и него. Каза, че търпението му е като търпението на Всемогъщия.

— Майкъл — намеси се Аарън. — Откъде знаеш, че ти е казал истината! Не попадай в капана му. Той си играе с думите. Той е лъжец.

— Зная, Аарън. Демонът лъже. Зная! Все това чувам. Но какво, за бога, чака? Дните минават, без да предприеме нещо. Това ме подлудява.

Роуан посегна към китката му, но той осъзна, че му мери пулса, и дръпна ръка.

— Когато имам нужда от лекар, ще ти кажа, ясно ли е?

Тя се отдръпна и се извърна настрани. Ядосваше се на себе си, че не бе проявила достатъчно търпение. Мразеше да го вижда разстроен. Мразеше и собствения си страх.

Хрумна й, че всеки път, когато се държи така, той всъщност е движен от ръцете на невидими сили, които се опитваха да го контролират, че може би го бяха избрали за играта си именно защото бе лесен за контролиране. Но не можеше да му каже подобно нещо. Щеше да го обиди, да го нарани, а тя не искаше това. Не искаше да го вижда уязвим.

Сега чувстваше единствено поражение, взираше се в ръцете си, които почиваха в скута й. Призракът бе казал: „Ще бъда в плът, когато ти ще си вече мъртъв“. Буквално чуваше ударите на сърцето на Майкъл. Дори мислите му се бяха отвърнали от нея, знаеше, че сега се чувства замаян, дори му призлява. Когато ти ще си вече мъртъв. Шестото чувство й казваше, че е здрав, силен и жизнен като много по-млад мъж, но отново долавяше непогрешимите симптоми на огромния стрес, който създаваше същински хаос в душата му.

Господи, колко ужасно се бе преобърнало всичко. Колко кошмарно тайните от миналото бяха отровили всичко. Не, не бе искала това, напротив. Може би щеше да е по-добре да не бяха казвали нищо. Ако бяха послушали Джифорд и бяха говорили единствено за слънчевата мечта, за къщата и сватбата.

— Майкъл — каза Аарън с обичайното си спокойствие. — Той мами и лъже. Какво право има да пророкува? Какво друго би целил, освен чрез лъжите си да се опита да сбъдне своите пророчества?

— Но къде е той, по дяволите? — настоя Майкъл. — Аарън, може би се хващам за сламка, но си мисля дали щеше да ми заговори първата нощ, ако теб те нямаше? Защо ми се яви само за да изчезне отново?

— Майкъл, мога да ти дам по няколко обяснения за всяка от появите му. Но не знам дали съм прав. Важното тук е да запазим здравия си разум и да не забравяме, че той е коварен.

— Точно така — обади се Роуан.

— Но каква е тази игра, за бога? — прошепна Майкъл. — Те ми дадоха всичко, което съм искал — имам любима жена, върнах се у дома, ще живея в къщата, за която мечтая от момче. Искаме да имаме дете! Що за игра е това? Той ми говори, а останалите, които ми се явяват, мълчат. Господи, само да можех да се отърва от усещането, че всичко е планирано, както е казал Таунсенд в съня ти. Но кой го е планирал?

— Майкъл, трябва да се овладееш — каза Роуан. — Всичко върви така прекрасно и ние сме тези, които го правим такова. Върви прекрасно още от деня, в който умря старицата. Знаеш ли, мисля си, че върша онова, което майка ми би искала. Откачено ли звучи? Мисля си, че правя онова, за което е мечтала Деидре.

Не последва отговор.

— Майкъл, не чу ли какво им казах? — попита тя. — Не ми ли вярваш?

— Роуан, просто ми обещай едно — каза той, стисна ръката й и преплете пръсти в нейните. — Обещай, че ако видиш онова същество, ще ми кажеш. Чу ли. Няма да си замълчиш.

— Господи, Майкъл, държиш се като ревнив съпруг.

— Знаеш ли какво каза онзи старец, когато му помогнах да стигне до колата?

— За Фийлдинг ли говориш?

— Да. Той каза: „Внимавай, млади човече“. Какво имаше предвид според теб?

— Майната му — прошепна тя. Внезапно се вбеси и издърпа ръка от неговата. — За кого, по дяволите, се мисли, старо копеле! Как смее да ти говори така. Няма да го поканя на сватбата. Няма да стъпи повече в онази къща. — Тя замълча и преглътна думите си. Гневът й беше твърде горчив. Вярата й в семейството бе така пълна, че тя беше прегърнала с отворени обятия всичко — но сега имаше чувството, че Фийлдинг я е зашлевил през лицето. Отново плачеше, по дяволите, а нямаше кърпичка. Чувстваше се сякаш… сякаш бе зашлевила Майкъл. Но всъщност искаше да накаже стареца. Как смееше?

Майкъл се опита да вземе отново ръката й, но тя го отблъсна. Беше толкова ядосана, че го направи несъзнателно. Яд я беше и че плаче.

— Роуан, моля те — каза Аарън и й подаде кърпичката си.

— Съжалявам — прошепна Майкъл.

— Майната ти и на теб! — извика тя. — Просто си признай, че си на тяхна страна. И спри да се въртиш като пумпал, щом някое парче от пъзела падне на мястото си! Да не си мислиш, че там горе си видял Света Богородица! Не, видял си тях и техните номера.

— Не, не е вярно. — Гласът му бе тъжен и изпълнен с разкаяние. Сърцето й се късаше, но нямаше намерение да се предава. Страхуваше се да изрече онова, което всъщност мислеше: „Обичам те, но не ти ли е хрумвало, че твоята роля се изразява в това да се погрижиш аз да се върна тук, да остана и да родя дете, което да наследи завещанието? Този призрак може да е причинил и удавянето и спасяването ти, виденията и всичко останало. Ето защо Артър Лангтри ти се е явил и се е опитал да те отпрати, преди да е станало твърде късно“.

Тя седеше и таеше тези мисли в себе си. Те я тровеха. Надяваше се да не са истина, страхуваше се.

— Моля ви, престанете — каза тихо Аарън. — Фийлдинг е просто стар глупак. — Гласът му бе като успокояваща музика и сякаш изсмукваше напрежението от нея. — Той просто иска да се чувства важен. По това си приличат и тримата — Рандъл, Петер и Фийлдинг. Не им обръщай внимание. Той… е твърде стар. Повярвай ми. Аз самият скоро ще съм на неговия хал.

Тя избърса нос, погледна Аарън и отвърна на усмивката му.

— Те добри хора ли са, Аарън? Какво мислиш? — Нарочно не обръщаше внимание на Майкъл за момента.

— Да, прекрасни хора. И наистина те обичат. Старецът също те обича. Ти си най-вълнуващото нещо за него през последните десет години. Останалите не го канят често. Липсва му внимание. И, разбира се, въпреки всичките им тайни, те не знаят колкото знаеш ти.

— Прав си — прошепна тя. Чувстваше се изтощена и нещастна. Емоционалните изблици никога не й бяха действали пречистващо. Винаги я разтърсваха и огорчаваха.

— Е, добре — каза тя. — Мислех да го помоля да ме заведе до олтара, но майната му. Реших това да стори един по-скъп за мен приятел. — Тя обърса очи със сгънатата кърпичка и попи устните си. — Говоря за теб, Аарън. Знам, че е доста късно, но би ли минал по пътеката в църквата заедно с мен?

— Скъпа, за мен ще е чест — отвърна той. — Нищо не би ме направило по-щастлив. — Той стисна ръката й. — Но сега, моля те, не мисли повече за стария глупак.

— Благодаря ти, Аарън — прошепна Роуан и се облегна назад. Пое си дълбоко дъх и се обърна към Майкъл. Нарочно го бе игнорирала досега, но внезапно съжали за това. Той изглеждаше така обезсърчен и уязвим. — Е, успокои ли се вече, или имаш намерение да си докараш сърдечен удар? Нещо си много мълчалив.

Той се засмя под нос и сините му очи светнаха.

— Знаеш ли, когато бях дете — започна той и стисна ръката й, — си мислех, че би било страхотно да си имаш семеен призрак. Много ми се искаше да видя такъв. Често си мислех, че сигурно е страхотно да живееш в обитавана от призраци къща.

Отново се бе превърнал в стария Майкъл — забавен, силен, макар и леко разстроен. Тя се наведе и целуна зачервената му буза.

— Съжалявам, че се ядосах толкова.

— Не, скъпа, аз съжалявам. Наистина. Старецът не искаше да каже нищо лошо. Просто е луд. Всички те са малко луди. Предполагам, че е от ирландската им кръв. Всички ирландци са такива.

Аарън ги гледаше с усмивка, но те бяха вече доста изтощени и този разговор бе изцедил и последните им сили.

Роуан се обърна към мрака навън, отпусна се назад и облегна глава на кожената седалка. Гледаше как намръщеният град прелита покрай тях — една след друга се редуваха двойните дървени къщи с железни огради и дълги дървени капаци на прозорците; ниските западнали бетонни сгради, които изглеждаха не на място сред дъбовете и високите плевели. Беше красиво. Лустрото на нейния перфектен калифорнийски свят се бе разпукало и тя най-сетне бе попаднала в истинския живот.

Как да им обясни, че всичко ще бъде наред, че накрая тя ще победи, че никакво изкушение не може да я откъсне от любовта й, от мечтите й, от плановете й?

Онова нещо щеше да се яви и да се опита да я изкуши — както дяволът е изкушавал вещиците от миналото — но тя нямаше да се поддаде, силата в нея, подхранена чрез дванайсет вещици, щеше да е достатъчна, за да го унищожи. Числото тринайсет носи лош късмет, демоне. А портата е порта към ада.

Да, точно така, порта към ада.

Но Майкъл щеше да повярва едва когато всичко свърши.

Тя си спомни розите на масата в салона. Бяха ужасни. И ирисът с черната потрепваща уста. Кошмар. А най-лошото от всичко — смарагдът на врата й в мрака, студен и тежък върху голите й гърди. Не, не му казвай за това. Изобщо не го споменавай.

Майкъл беше смел и добър човек, но сега бе длъжна да го защити, защото той не можеше да защити нея. Това беше ясно. И за първи път осъзна, че когато нещата наистина започнат да се случват, вероятно ще бъде съвсем сама. Но нима не беше неизбежно?

Част четвърта

Невестата на дявола

Четирийсет

Дали щеше да си спомня за този ден като за най-щастливия в живота й? Сватбите носят очарование за всички. Но за нея беше може би още по-впечатляваща, тъй като й се струваше много екзотична, понеже беше старовремска, старомодна сватба в един топъл свят. А тя самата идваше от студен, самотен свят и всичко това я омагьосваше!

Предната нощ дойде да се помоли в църквата. Майкъл беше изненадан. Наистина ли се молеше на някого?

— Не зная — отвърна тя. Искаше да седне в мрачната, вече готова за венчавката църква, украсена с бели панделки и със застлана с червен килим пътека. Искаше да поговори с Ели, да се опита да й обясни защо е нарушила обещанието си, защо е сторила всичко това и как всичко ще се подреди.

Разказа й и за сватбената рокля, която семейството толкова бе искало, колко прекрасна е бялата копринена дантела и потрепващото було. Обясни й и за шаферките — всички Мейфеър, разбира се — за Беатрис, помайчимата, и за Аарън, който щеше да я отведе до олтара.

Говореше ли, говореше. Каза й дори за смарагда.

— Бъди до мен, Ели. Дай ми прошката си. Толкова много я искам.

След това заговори на майка си. Говореше й просто, без думи, чувстваше я съвсем близка. Опита се да потисне всички спомени за Карлота.

Замисли се и за старите си приятелки от Калифорния, с които бе разговаряла през последните седмици. Много се радваха за нея, въпреки че едва ли осъзнаваха колко богат и жизнен е този старомоден свят. Барбара искаше да дойде, но семестърът в „Принстън“ вече беше започнал. Джени тръгваше за Европа, а Мати щеше да роди всеки момент. Изпратиха й прелестни подаръци, въпреки че тя, разбира се, им бе забранила. Имаше чувството, че ще се видят някой ден, преди да започне работата по медицинския център.

Завърши молитвите си доста необичайно. Бе запалила две свещи за двете си майки и една за Анта. Дори една за Стела. Беше успокояващо да гледа как малките фитилчета поемат огъня и пламъчетата танцуват пред статуята на Девата. Разбираше защо католиците палят свещи — красивите пламъци бяха като жива молитва.

После излезе да намери Майкъл, който беше в сакристията и си спомняше миналото заедно с милия стар свещеник.

В девет сутринта сватбата започна.

Роуан стоеше като скована в бялата рокля, чакаше и мечтаеше. Смарагдът лежеше на дантелата върху гърдите й и зеленото му сияние бе единственият цвят, който я озаряваше. Дори пепелявата й коса и сивите й очи изглеждаха съвсем бледи в огледалото. Бижуто странно й напомняше за католическите статуи на Исус и Мария с кървящи сърца, като онази, която бе разбила в стаята на майка си.

Но всички тези грозни мисли вече бяха далече от нея. Огромният неф на „Свето Успение Богородично“ бе изпълнен с народ. Бяха дошли Мейфеър от Ню Йорк, от Лос Анджелис, дори от Далас. Над две хиляди души. Шаферките — Кланси, Сесилия, Мариан, Поли и Реджина Мейфеър — пристъпваха отмерено по пътеката под тежките звуци на органа. Беатрис изглеждаше по-разкошна дори от младите жени. А шаферите, всички Мейфеър, разбира се, и все хубавци, стояха в очакване да поемат ръцете на шаферките. Моментът настъпваше.

Изведнъж й се стори, че ще забрави как се върви. Но бързо се окопити и нагласи дългото плътно бяло було. Усмихна се на Мона, която държеше кошничката с цветните листенца, хубава както винаги, с неизменната панделка в червената коса.

Хвана Аарън под ръка и двамата заедно я последваха под съпровода на великолепната музика.

Роуан огледа смътно лицата на събралите се от двете страни на пътеката. Бялото було размиваше всичко, но тя впери очи в светлините и свещите на олтара.

Дали щеше да запомни този миг завинаги? Букетът бели цветя в ръката й, меката сияйна усмивка на Аарън, който я гледаше, усещането, че е изумително красива, както сигурно се чувстваха всички булки?

Когато най-после видя Майкъл — великолепен в сивия фрак с широка вратовръзка — очите й се напълниха със сълзи. Беше невероятен, нейният любим, нейният ангел, взиращ се в нея от мястото си пред олтара. Ръцете му — без ужасните ръкавици — бяха стиснати пред тялото, главата му бе леко наклонена, сякаш се опитваше да опази душата си от ослепителната светлина, която го озаряваше. Но очите му, сините му очи бяха най-сияйни.

Той пристъпи до нея. Завладя я покой, когато се обърна и Аарън вдигна булото, преметна го красиво над раменете й и го спусна меко по гърба й. Тя потръпна. Никога не бе преживявала подобен величествен жест. Това не беше булото на нейната девственост, нито на скромността й, а булото на самотата, което най-после се вдигаше. Аарън хвана ръката й и я положи в ръката на Майкъл.

— Бъди добър с нея, Майкъл — прошепна Аарън.

Тя затвори очи, искаше това чисто усещане да продължи вечно. После бавно погледна нагоре към сияйния олтар с дървените статуи на светци.

Свещеникът започна с традиционното слово и Роуан видя, че в очите на Майкъл блестят сълзи. Усети, че той трепери. Ръката му стисна по-силно нейната.

Страхуваше се, че гласът може да й изневери. Тази сутрин й бе прилошало, вероятно от притеснение. Сега отново се чувстваше замаяна.

Но сега, в този миг на покой и откъснатост, я порази мощта, която се таеше в церемонията. Сякаш бяха обгърнати от невидима закриляща сила. Колко от старите й приятели се бяха подигравали с тези неща, дори тя самата ги бе смятала за отживелица. А сега, когато бе в центъра на събитията, вкусваше удоволствието, отваряше сърцето си, за да поеме изяществото на момента.

Накрая зачетоха от завещанието на Мейфеър, което бе станало част от церемонията:

— … сега и завинаги, сред свои и сред чужди, пред семейството и пред света, без изключения и при всички случаи да бъдеш наричана единствено с името Роуан Мейфеър, дъщеря на Деидре Мейфеър, дъщеря на Анта Мейфеър, макар че твоят законен съпруг ще запази собственото си име…

— Обещавам.

— Съгласна ли си да вземеш с чисто сърце този мъж, Майкъл Джеймс Тимоти Къри за свой съпруг…

— Да.

Ето, най-сетне го направиха. И последните думи отекнаха под високия таван. Майкъл се обърна към нея, прегърна я, както бе правил хиляди пъти в тъмнината на хотелската стая, и я целуна тържествено. Тя му се отдаде напълно, затвори очи и църквата се стопи в тишината. После го чу да прошепва:

— Обичам те, Роуан Мейфеър.

А тя отвърна:

— Обичам те, Майкъл Къри, архангел мой. — Притисна се още към него и го целуна отново.

Прозвуча сватбеният марш — силно, остро и някак триумфиращо. Църквата се изпълни с шумолене. Роуан се обърна към огромното множество. Слънцето грееше през витражите на прозорците.

Тя хвана Майкъл за ръката и тръгнаха надолу по пътеката.

Навсякъде виждаше усмивки, кимвания и въодушевление, сякаш цялата църква се бе изпълнила с простото и всепоглъщащо щастие, което тя изпитваше.

Чак когато тръгнаха към лимузината и гостите започнаха да ги обсипват с ориз сред хор от смехове и поздравления, Роуан се замисли за погребението в същата тази църква и за подобната кавалкада от блестящи черни коли.

Сега минаваме по същите улици, помисли си, настанена сред облак бяла коприна. Майкъл отново я целуна, по очите и по бузите. Шепнеше й всичките онези глупави мили неща, които съпрузите шепнат на булките си — че е красива, че я обожава, че никога не е бил по-щастлив, че това е най-прекрасният ден в живота му. А най-прекрасни бяха не думите му, а щастието, което струеше от него.

Тя потъна назад към рамото му, усмихваше се. Затвори очи и се замисли за всички знаменателни моменти в живота си — за завършването на университета, за първия ден в интензивното, за първата си операция, за първите думи, които чу след това: „Браво, доктор Мейфеър, вече можете да шиете“.

— Да, най-щастливият ден — прошепна тя. — И това е само началото.

Стотици хора се щураха по тревата, под големите бели тенти, издигнати над градината, до басейна и на задната морава пред гарсониерата. Масите с бели покривки бяха отрупани с разкошни южняшки блюда — задушени раци, скариди по креолски, паста „Джамбалая“, печени стриди, пушена риба, дори скромния и обичан червен фасул с ориз. Облечените с ливреи сервитьори наливаха шампанското в чаши с форма на лалета; барманите приготвяха коктейли, които нареждаха по добре заредените барове в салона, в трапезарията и до басейна. Красиво облечени деца играеха сред възрастните, криеха се зад саксийните палми, подредени из първия етаж, или пък тичаха на групички нагоре-надолу по стълбището и пищяха, че са видели „призрака“ — за ужас на родителите си.

Диксиленд бенд свиреше яростно и жизнерадостно под бяла тента до предната ограда. От време на време обаче шумните и оживени разговори поглъщаха музиката.

Майкъл и Роуан с часове посрещаха безбройните гости, здрависваха се с тях, благодаряха за пожеланията и търпеливо изслушваха пространните им обяснения за роднинската им връзка с тях.

Дойдоха и много от старите приятели на Майкъл от гимназията — благодарение на любезните усилия на Рита Мей Лониган. Те образуваха своя собствена шумна и оживена групичка и си разказваха стари истории. Рита бе открила дори двама негови братовчеди — хубава възрастна жена на име Аманда Къри, която Майкъл си спомняше с любов, и Франклин Къри — съученик на баща му.

Майкъл се радваше много на това и изобщо не беше така резервиран като Роуан. Беатрис идваше да го прегърне поне два пъти на всеки половин час и винаги го разплакваше. Той беше искрено трогнат от това, че Лили и Джифорд бяха взели леля Вив под крилото си.

Но сега беше време на силни емоции. Бяха дошли Мейфеър от цялата страна. Прегръщаха се с братовчедите си, които не бяха виждали от години, и се кълняха, че ще идват по-често в Ню Орлиънс. Някои дори се канеха да останат за седмица-две у някое от семействата. Непрестанно просветваха светкавици на фотоапарати. Големи черни видеокамери бавно си проправяха път през ярката тълпа.

Накрая всички дойдоха и Роуан вече можеше да се присъединява към различните групички. Следеше как се справя фирмата за кетъринг и дали оркестърът има всичко необходимо. Чувстваше се длъжна да контролира нещата.

Жегата си бе отишла напълно, благодарение на нежния бриз. Някои от гостите си тръгнаха по-рано; басейнът бе пълен с полуголи деца, които пищяха и се плискаха с вода. Някои плуваха само по гащички, а неколцина възрастни дори скочиха напълно облечени във водата.

Още храна се трупаше по масите. Отваряха се още каси с шампанско. Твърдото ядро на рода — около петстотин Мейфеър, които Роуан вече познаваше, се щураха напред-назад като у дома си, седяха и разговаряха на стълбището или се разхождаха из стаите и се възхищаваха на промените. Някои дори надничаха в кутиите със скъпи подаръци.

Всички се възхищаваха на реставрираната къща: на мекия прасковен цвят в салона и бежовите копринени драперии; на тъмнозеленото в библиотеката и искрящобелите дървени орнаменти. Взираха се в старите портрети, вече почистени и поставени отново в коридора и стаите на първия етаж.

Събираха се да се възхитят на портрета на Дебора, който сега висеше над камината. Лили и Беатрис подкрепяха Фийлдинг по време на тази обиколка и го качиха в стария асансьор, за да огледа всички стаи.

Петер и Рандъл седнаха в библиотеката с лулите си и започнаха да спорят относно датировката и авторите на портретите. И колко ли щеше да струва, ако Райън бе опитал да купи този „съмнителен“ Рембранд?

С първия порив на дъжда оркестърът се премести в задната част на салона, а китайските килими бяха навити, за да могат младите двойки да потанцуват.

Засвириха чарлстон. Огледалата се тресяха от оглушителния писък на тромпетите и несекващия тътен на стотици крака.

Роуан изгуби Майкъл някъде в тълпата от възбудени и ентусиазирани лица. Тръгна към малкия будоар до библиотеката, като пътьом помаха на Петер, който сега бе останал сам и вече задрямваше.

Влезе в будоара и заключи вратата. Сърцето й биеше силно, докато се взираше в образа си в огледалото.

Струваше й се, че някак избледнява, прекършена като букета, който трябваше да хвърли по-късно от перилата на стълбите. Червилото й се беше изтрило, страните й бяха бледи, но очите й искряха като смарагда. Тя докосна колебливо камъка и го нагласи върху дантелата. Затвори очи и се замисли за картината на Дебора. Да, редно беше да сложи бижуто. Редно беше да прави всичко, както те искаха. Отново се вгледа в себе си, опитваше се да запази момента завинаги, като скъпоценна снимка между страниците на дневник. Този ден, сред тях, сред всички тях.

Дори фактът, че видя Рита Мей да плаче тихо в библиотеката, не успя да развали щастието й. Стисна ръката й и каза: „Да, и аз често се сещам за Деидре днес“. Защото беше истина. Харесваше й да мисли за Деидре и за Ели, дори за Анта, извличаше ги от трагедиите, в които бяха впримчени, и ги приютяваше в сърцето си.

Вероятно някаква по-хладна и разсъдлива част от нея разбираше защо хората бяха напускали семейството и традицията, заради крехкия и моден свят на Калифорния, в който бе отрасла. Но изпитваше единствено съжаление към тях, съжаляваше за всеки, който някога е познавал тази невероятна интимност на рода. Сигурно Ели би я разбрала.

Върна се в салона, при оркестъра и танцуващите. Търсеше Майкъл и внезапно го забеляза — стоеше сам до втората камина и гледаше към препълнената стая. Тя познаваше този израз, руменината и въодушевлението — познаваше този далечен и сякаш разконцентриран поглед.

Застана до него и чак тогава той я забеляза. Не я беше чул, когато прошепна името му. Тя проследи погледа му, но видя само танцуващите двойки и блещукащите струйки дъждовна вода по предните прозорци.

— Какво има, Майкъл?

Той не помръдна. Тя го дръпна за ръката, после съвсем нежно извърна лицето му към себе си и се вгледа в очите му, като пак повтори името му. Той се извърна рязко и отново се загледа в предната част на салона. Но този път не видя нищо. Каквото и да беше, си бе отишло. Слава богу.

Роуан видя, че по челото и над горната му устна са избили капчици пот. Косата му беше влажна, сякаш бе стоял под дъжда. Придърпа го към себе си и облегна глава на гърдите му.

— Какво видя?

— Нищо… — прошепна той. Не можеше да си поеме дъх. — Стори ми се… не, няма значение.

— Кажи ми, какво видя?

— Нищо. — Хвана я за раменете и я целуна малко грубо. — Нищо няма да развали този ден, Роуан. — Говореше гърлено. — Нищо!

— Не се отделяй повече от мен — настоя тя и го повлече към библиотеката, а после и в будоара, където щяха да са сами. Сърцето му все още биеше лудо, когато тя уви ръце около врата му.

— Всичко е наред, скъпа — каза той накрая, вече дишаше по-леко. — Честно. Виденията ми не означават нищо. Не се тревожи. Моля те. Просто долавям образи от случили се преди много години неща, това е всичко. Хайде, скъпа, погледни ме. Целуни ме. Обичам те, това е нашият ден.

Партито продължи в същия дух до вечерта. Накрая младоженците разрязаха сватбената торта сред същинска буря от светкавици на фотоапарати и пиянски смях. Бяха поднесени сладкиши и кани с кафе. Гостите се настаниха в салона на групички и около масата на трапезарията и завързаха разговори. Дъждът валеше поройно. Чу се и тътенът на гръмотевица. Баровете още бяха отворени и повечето от гостите продължаваха да пият.

Тъй като Роуан и Майкъл щяха да тръгнат за Флорида на меден месец на следващия ден, бе решено тя да хвърли букета от стълбището „сега“. Роуан се изкачи до средата на стълбите, погледна към морето от извърнати нагоре лица, затвори очи и хвърли букета. Чуха се радостни писъци и дори последва известно боричкане. Накрая красивата млада Кланси Мейфеър хвана букета сред гръм от одобрителни викове. Пиърс я прегърна сърдечно, обявявайки пред целия свят своето лично удоволствие от големия й късмет.

„О, значи те двамата?“ — помисли си Роуан и се върна долу. Не бе забелязала нищо, но поведението им сега не будеше никакво съмнение. Някъде далече, срещу втората камина, Петер се усмихваше, а Рандъл спореше разгорещено с Фийлдинг, който бе насаден преди известно време в един тапициран стол.

Новият оркестър току-що бе пристигнал и засвири валс. Всички посрещнаха с радост сладката, старомодна музика, а някой намали светлината на полилеите и тя стана съвсем приглушена. По-възрастните двойки станаха да танцуват. Майкъл веднага поведе Роуан към средата на салона. Още един от съвършените моменти, така богат и нежен, като самата музика. Скоро стаята се изпълни с танцуващи двойки.

Беатрис танцуваше с Рандъл, а леля Вивиан с Аарън. Всички по-възрастни гости танцуваха, дори и младите се включиха. Малката Мона беше партньорка на стария Петер, а Кланси танцуваше с Пиърс.

Майкъл не даваше вид да е видял нещо ужасно преди часове. Всъщност очите му бяха приковани предано в Роуан.

Когато часовникът би девет, някои от гостите вече плачеха, защото се бяха впуснали в дълбока изповед или задушевен разговор с отдавна невиждани братовчеди; или просто защото всички бяха толкова пияни и толкова уморени от танците, че се чувстваха длъжни да заплачат. За Беатрис това изглеждаше съвсем нормално. Тя ридаеше на дивана в прегръдката на Аарън, а Джифорд вече от часове обясняваше нещо очевидно изключително важно на търпеливата и ококорена леля Вив. Лили спореше шумно с Петер и Рандъл, като ги иронизираше, че са от тълпата „дето помни Стела“.

Рита Мей Лониган още плачеше, когато си тръгна заедно със съпруга си Джери. Аманда Къри и Франклин Къри също се сбогуваха доста сълзливо.

Към десет тълпата намаля до около двеста души. Роуан бе свалила сатенените обувки с висок ток и седеше в креслото до първата камина в салона. Бе дръпнала нагоре дългите си ръкави и пушеше цигара, свила под себе си крака и заслушана в разказа на Пиърс за последното му пътуване до Европа. Дори не си спомняше къде и кога е свалила булото. Може би Беа го бе взела, когато двете с Лили бяха отишли да „подготвят спалнята на младоженците“, каквото и да значеше това. Краката я боляха повече, отколкото след осемчасова операция. Беше гладна, а бяха останали единствено десерти. От цигарата й призляваше и тя я изгаси.

Майкъл и старият сивокос енорийски свещеник разговаряха пред камината в другия край на стаята. Оркестърът бе минал от Щраус към по-съвременни сантиментални композиции. Тук-там някой припяваше с протяжните акорди на „Блу Муун“ или „Тенеси валс“. Сватбената торта вече бе изядена до трошичка. Оставиха само едно парче — по сантиментални причини.

Група наследници на Кортланд, закъснели с пристигането от Ню Йорк, нахлуха през входната врата и започнаха да се извиняват. Останалите се втурнаха да ги посрещнат. Роуан се извини, че е без обувки и вече доста раздърпана, но отиде да ги целуне. В дъното на трапезарията голяма групичка, дошла да разгледа някакви фотографии, запя „Моята дива ирландска роза“.

Към единайсет Аарън целуна Роуан за довиждане и тръгна да води леля Вив до дома й. Каза, че ще бъде в хотела, ако имат нужда от него, и им пожела приятно пътуване до Дестин на сутринта.

Майкъл ги изпрати до предната врата. Старите му приятели също си тръгваха, за да продължат да пият в бар „Парасол“ в Айриш Ченъл, но преди това изтръгнаха от него обещанието, че ще вечерят заедно през следващите седмици. Стълбището още бе задръстено от разговарящи двойки, а сервитьорите се опитваха да приготвят нещо за гостите от Ню Йорк.

Накрая Райън стана, призова към тишина и обяви, че партито свършва! Всички трябвало да си намерят обувките, палтата и чантите и да оставят младоженците сами. После взе една чаша с шампанско от преминаващия сервитьор и се обърна към Роуан.

— За младоженците! — вдигна тост той и гласът му се извиси над глъчката. — За първата им нощ в тази къща.

Всички посегнаха към последното си питие за нощта и тостът бе повторен стотици пъти сред звъна на чашите.

— Господ да благослови този дом! — обяви свещеникът, който вече бе на път към вратата, а десетки гласове повториха благословията.

— За Дарси Монахан и Катерин — извика някой.

— За Жулиен и Мери Бет… за Стела…

Сбогуването, както бе традиция в това семейство, отне над половин час и бе съпроводено с целувки, обещания за скорошни срещи и непрестанно подновявани разговори по целия път към входната врата.

Междувременно сервитьорите вече почистваха масите, като тихо отнасяха празните чаши и салфетките. Оправяха възглавниците, загасяха свещите, разпръсваха из стаите букетите, събрани на голямата маса, и забърсваха разлятия алкохол.

Най-после се свърши. Райън си тръгна последен, като преди това плати на персонала и се увери лично, че всичко е изпълнено идеално. Къщата беше почти празна!

— Лека нощ, скъпи мои — каза той и високата предна врата бавно се затвори зад гърба му.

Майкъл и Роуан си размениха доста продължителен поглед и после избухнаха в смях. Той я вдигна, завъртя я и я пусна нежно на земята. Тя полетя към него, прегърна го и положи глава на гърдите му. Прималяваше й от смях.

— Направихме го, Роуан! — каза той. — Направихме го, както го искаха всички! Готово, свърши се!

Роуан още се смееше тихичко, прекрасно изтощена и едновременно с това приятно развълнувана, когато чуха ударите на часовника.

— Чуй, Майкъл, полунощ е — прошепна тя.

Той я хвана за ръката, изключи осветлението и заедно забързаха към мрачните стълби.

В коридора проникваше светлина само от една стая на втория етаж. И това бе тяхната спалня. Те пристъпиха тихо на прага.

— Роуан, виж какво са направили.

Стаята бе прекрасно украсена от Беа и Лили. Огромен ароматен букет розови рози красеше полицата на камината между двата сребърни свещника.

На тоалетката ги чакаха шампанско в кофичка с лед и две чаши на сребърен поднос.

Леглото също беше готово. Дантелената кувертюра бе свалена, възглавниците бухнати, а мекият бял балдахин — дръпнат и завързан към масивните подпори откъм страната на главата.

Красива нощница и пеньоар от бяла коприна бяха сгънати от едната страна на леглото, а от другата страна имаше чифт бели памучни пижами. Една роза лежеше напряко на възглавниците, привързана с панделка. На малката масичка вдясно от леглото се виждаше самотна свещичка.

— Колко са мили — прошепна Роуан.

— Е, скъпа, това е първата ни брачна нощ. А часовникът току-що спря да бие. Часът на вещиците, скъпа. Само за нас.

Те отново се спогледаха и започнаха да се смеят, без да могат да спрат. Бяха твърде уморени, за да сторят каквото и да било друго, освен да легнат под завивките и да заспят. И двамата го знаеха.

— Е, май е по-добре да изпием шампанското, преди да сме припаднали — предложи Роуан.

Той кимна, съблече фрака и задърпа вратовръзката.

— Роуан, трябваше да се влюбиш в някой, който знае как се маха това нещо.

— Стига, Майкъл. Разкопчай ми ципа, моля те. — Тя се обърна с гръб към него и след малко усети как твърдата черупка на корсажа най-после се разтваря и роклята се свлича в краката й. После свали небрежно смарагда и го остави на полицата на камината.

Най-сетне всичко беше приключило. Седнаха на леглото и пиха шампанско — много студено, много сухо и много вкусно. Беше оставило пяната си по целите чаши, както и трябваше да бъде. Майкъл беше гол, но му хареса материята на бялата копринена нощница, затова Роуан я облече. Накрая, без значение колко бяха уморени, щом се отпуснаха в разкошното легло, сред меката светлина на свещта, те усетиха, че обичайната им страст се разгаря.

Любиха се бързо и яростно, както винаги. Огромното махагоново дърво беше стабилно, сякаш от камък.

След като приключиха, тя легна до него и задряма, заслушана в ритъма на сърцето му. После обаче се надигна, оправи измачканата нощница и отпи голяма глътка от шампанското.

Майкъл седна до нея, гол, свил единия си крак. Запали цигара и изви глава назад към таблата на леглото.

— Всичко е наред, Роуан, знаеш го. Денят беше просто перфектен.

„Само дето ти видя нещо, което те уплаши.“ Но не го изрече. Защото денят наистина беше перфектен, въпреки този странен момент. Перфектен! Нищо не бе успяло да го развали.

Тя отпи отново от шампанското, вкусвайки и него, и собствената си умора. Осъзнаваше, че е още твърде напрегната, за да затвори очи.

Внезапно се почувства доста замаяна, леко й се догади, също както сутринта. Махна с ръка, за да разкара дима от цигарата.

— Какво има?

— Нищо, просто нерви. Когато вървях по пътечката в църквата, се чувствах както на първата си операция.

— Да, разбирам те. Ще я загася.

— Не, не ми пречи цигарата. И аз пуша от време на време. — Но всъщност й пречеше, нали? Беше се случило и преди. Стана от леглото — почти не усещаше леката копринена нощница по тялото си — и тръгна боса към банята.

Нямаше алказелцер, а той винаги й помагаше в подобни моменти. Беше сигурна, че е донесла. Май го беше оставила в кухненския шкаф при аспирина, лепенките и други подобни. Върна се в спалнята, облече пеньоара и си обу чехлите.

— Къде отиваш? — попита Майкъл.

— Долу, за алказелцер. Не знам какво ми става. Ще се върна веднага.

— Чакай, аз ще ида.

— Не, стой си тук, не си облечен. Ще се върна за секунди. Може би ще взема асансьора.

В къщата не беше съвсем тъмно. През огромните прозорци от градината нахлуваше бледо сияние, което озаряваше половината под, трапезарията и дори килера до нея. Нямаше нужда да светва лампите.

Откри алказелцера в шкафа и взе една от новите кристални чаши, които беше купила заедно с Лили и Беа. Напълни я на малката мивка в средата на кухнята, изпи лекарството и затвори очи.

Да, беше по-добре. Вероятно си внушаваше, но беше по-добре.

— Радвам се, че си по-добре.

— Благодаря — каза тя и си помисли: какъв хубав глас, мек и с лек шотландски акцент. Красив глас.

Отвори сепната очи и пристъпи назад към хладилника.

Той стоеше от другата страна на барплота, на около три крачки от нея. Шепотът му беше искрен, но изражението му бе малко по-хладно и напълно човешко. Изглеждаше леко наранен, но не и умоляващ като онази нощ в Тибурон.

Не, това трябваше да е истински човек. Някой си правеше шега. Това беше истински човек. Някакъв мъж стоеше в кухнята и се взираше в нея. Тъмнокос мъж с големи кафяви очи и красиво оформена чувствена уста.

На светлината, нахлуваща през френските прозорци, се виждаше съвсем ясно ризата и жилетката от сурова кожа. Много стари дрехи, ушити на ръка с неравен бод. Големи бухнати ръкави.

— Е, значи си решила да ме унищожиш, красавице? — прошепна той със същия вибриращ, прочувствен и съкрушен глас. — Къде ти е силата сега, защо не ме отпращаш в ада?

Роуан трепереше неконтролируемо. Чашата се изплъзна от пръстите й, удари се с тъп звук в пода и се търкулна встрани. Пое си дълбоко и накъсано дъх, без да откъсва очи от него. Разумът й автоматично отчиташе, че той е висок над метър и осемдесет, че има силни, мускулести ръце, а лицето му е с перфектни пропорции. Косата му бе леко разрошена, сякаш от вятъра. Не беше деликатният елегантен джентълмен, когото бе видяла на палубата в Тибурон.

— Така съм по-подходящ за теб, Роуан — прошепна той. — Каква форма би предпочела? Той не е перфектен, Роуан, човек е, но не е перфектен.

Страхът й беше толкова голям, че стегна сърцето й, и тя реши, че ще умре. Но все пак успя да събере сили да пристъпи напред с треперещи крака. Пресегна се през плота и докосна бузата му.

Грапава, като на Майкъл. А устните — копринени. Господи! Отново отстъпи назад, парализирана, неспособна да изрече и дума. Ръцете й трепереха.

— Страхуваш ли се от мен, Роуан? — попита той, а устните му едва се раздвижиха. — Защо? Нареди ми да оставя приятеля ти, Аарън, и аз го направих, нали?

— Какво искаш?

— О, ще ми трябва доста време, за да ти обясня — отвърна той, а шотландският му акцент се засили. — Той те чака, твоят любовник, твоят съпруг, за вашата първа брачна нощ. Вече започва да се тревожи.

Изражението му омекна, внезапно разкривено от болка. Как бе възможно една илюзия да е толкова жива?

— Върви при него, Роуан — каза тъжно той. — Но ако му кажеш, че съм тук, ще го направиш по-нещастен отвсякога. А аз вече няма да се явявам пред теб и страхът и подозрението ще го разяждат. Ще идвам само когато пожелая.

— Добре, няма да му казвам — прошепна тя. — Но и ти няма да го нараняваш. Да не си посмял да го изплашиш или притесниш. Искам да спреш с игричките! Не го тормози! Иначе, заклевам се, никога, никога няма да ти проговоря отново. Ще те прогоня.

Красивото лице изглеждаше печално, тъмните очи станаха безкрайно тъжни.

— Не искам да нараняваш и Аарън. Никога. Не искам да нараняваш никого, разбра ли?

— Както кажеш, Роуан — отвърна той. Думите му се лееха като музика, пълна с печал и тиха сила. — Какъв е смисълът на моето съществуване, ако не да служа на Роуан? Ела при мен, когато той заспи. Тази нощ, утре, когато пожелаеш. За мен времето не съществува. Ще дойда, когато изречеш името ми. Но трябва да вярваш в мен, Роуан. Ела сама, тайно. Иначе няма да се появя. Обичам те, красива моя Роуан. Но аз също имам воля. Имам воля.

Фигурата започна да трепти, сякаш озарена от ярко сияние. Изсветля и внезапно хиляди миниатюрни детайли по нея станаха видими. След това стана прозрачна и порив топъл въздух връхлетя Роуан и я изплаши. След миг вече бе сама в тъмното.

Сложи ръка на устата си. Гаденето се бе върнало. Стоеше, трепереща и на ръба на истерията, и чакаше да й мине. В този миг чу тихите стъпки на Майкъл, който идваше към кухнята. Насили се да отвори очи.

Беше само по джинси, бос и гол до кръста.

— Какво има, скъпа? — прошепна той. Видя чашата на пода в тъмното, до вратата на хладилника. Наведе се, вдигна я и я сложи в мивката. — Какво има, Роуан?

— Нищо, Майкъл — каза тя с надебелял глас, като се опитваше да спре да трепери. Сълзите напираха в очите й. — Лошо ми е. Тази сутрин също ми стана така, и следобеда, всъщност и вчера. Не знам какво ми е. Сега ми призля от цигарата. Ще се оправя, честно. Нищо ми няма.

— Значи не знаеш какво ти е? — попита той.

— Не, просто… ами сигурно е от цигарата, въпреки че…

— Доктор Мейфеър, наистина ли не знаете?

Тя усети ръцете му на раменете си. Косата й докосна леко бузата му, когато той се наведе да целуне гърдите й. И тогава тя заплака, стисна главата му и зарови пръсти в копринената му коса.

— Доктор Мейфеър, дори аз знам какво ви е.

— За какво говориш? — прошепна тя. — Просто имам нужда да поспя, отивам горе.

— Бременна си, скъпа. Виж се в огледалото. — И той много нежно докосна гърдите й. Тя самата ги усещаше натежали и леко болезнени. Сети се и за другите малки, уж незначителни признаци, и разбра, че беше прав. Абсолютно прав.

Избухна в сълзи. Остави го да я вземе на ръце и да я понесе през къщата. Цялото тяло я болеше от напрежението при ужасната среща в кухнята. Риданията излизаха сухи и болезнени от гърлото й. Не мислеше, че Майкъл ще може да я занесе догоре по дългото стълбище, но той успя и тя не се възпротиви. Само плачеше, заровила глава в гърдите му.

Той я положи на леглото и я целуна. Замаяна, тя го видя как духа свещите и се връща при нея.

— Толкова те обичам, Роуан. — Майкъл също плачеше. — Толкова те обичам. Никога не съм бил по-щастлив… идва на вълни и всеки път си мисля, че това е върхът, кулминацията, но после приижда още. И то точно в тази нощ… Господи, какъв сватбен подарък само. Какво съм сторил, за да заслужа такова щастие?

— И аз те обичам, скъпи. Толкова съм… щастлива. — Той се мушна под завивките, а тя се извърна и се сгуши в него. Усети го как сви колене под нейните.

Тя още плачеше, заровила лице във възглавницата. Хвана ръката му и я сложи на гърдите си.

— Всичко е просто перфектно — прошепна той.

— Нищо не може да го развали, нищо — отвърна тя.

Четирийсет и едно

Събуди се преди него. След като първият пристъп на гадене премина, тя веднага започна да прибира в куфарите вече сгънатите дрехи, а после слезе в кухнята.

На слънчевата светлина тя изглеждаше чиста и тиха. Нищо не подсказваше за случилото се снощи. Басейнът блещукаше зад закритата веранда. Слънчевите лъчи се процеждаха меко през мрежата и озаряваха белите мебели от ракита.

Роуан огледа плота и пода на кухнята. Не видя нищо и изпълнена с отвращение и гняв, бързо направи кафе и го занесе горе на Майкъл.

Той тъкмо отваряше очи.

— Да тръгваме — каза му.

— Мислех, че ще тръгнем следобед — рече той сънливо. — Но щом искаш, нека е сега.

Тя го целуна нежно по бузата, наболата брада я одраска.

— Как си? — прошепна той.

— Вече съм добре. — Тя докосна малкото златно разпятие, което се бе оплело в тъмните косми по гърдите му. — Беше ми зле за около половин час. Вероятно пак ще ми прилошее. Ще ми се да идем в Дестин навреме, за да се разходим по слънчевия плаж.

— А няма ли да идеш на лекар, преди да тръгнем?

— Аз съм лекар — каза тя с усмивка. — И не забравяй за специалното ми сетиво. Бебето е добре.

— А специалното сетиво казва ли ти дали то е момче, или момиче? — попита Майкъл.

— Дали то е момче или момиче? — засмя се тя. — Ще ми се да знаех, но пък е по-добре да е изненада. Какво мислиш?

— Няма ли да е супер, ако са близнаци?

— Да, супер ще е — съгласи се тя.

— Роуан, ти нали не си… щастлива ли си заради бебето?

— Разбира се! Майкъл, аз искам това дете. Просто още ми е малко зле. Идва на пристъпи. Виж, засега не искам да казваме на останалите. Не и преди да се върнем от Флорида. Ще си провалим медения месец.

— Съгласен съм. — Той сложи нежно ръка на корема й. — Още е рано да го усещаш, нали?

— Сега е голямо около четвърт инч — каза тя и отново се усмихна. — И тежи само няколко грама. Но мога да го усетя. То плува блажено, а мъничките му клетки се делят ли, делят.

— Как изглежда сега?

— Ами като миниатюрно морско създание. По-малко от палеца ти. Има очи и дори топчести малки ръце, но не и пръсти. Има си и мозък, или поне зачатък на мозък, вече разделен на две полукълба. Незнайно как малките му клетки много добре си разбират от работата — знаят точно къде да идат, за да продължат да формират органите, които вече са там, но трябва да бъдат довършени. Малкото му сърчице бие в мен вече повече от месец.

Майкъл въздъхна дълбоко, с доволство.

— Как ще го кръстим?

Тя сви рамене.

— Какво ще кажеш за Малкия Крие? Или е твърде… мъчително за теб?

— Не, би било страхотно. Малкия Крие. Значи ще е Кристофър, ако е момче, и Кристин, ако е момиче. На колко ще е по Коледа? — Той започна да пресмята.

— Сега е вероятно в шестата или седмата седмица. Или дори осмата. Всъщност най-вероятно е в осмата. Което означава… в четвъртия месец. Тогава вече ще е съвсем оформено, но очите му ще са още затворени. Защо питаш? Чудиш се дали би предпочело червена пожарникарска кола или бейзболна бухалка?

Той се засмя.

— Не, просто ще е най-страхотният коледен подарък, за който някога съм мечтал. Винаги съм почитал Коледа, почти с езическо преклонение. А тази ще е най-великолепната в живота ми, до следващата година, когато малкото ще се разхожда наоколо и ще троши пожарникарската си кола с бейзболната си бата.

Изглеждаше толкова уязвим и невинен, вярваше й напълно. Докато го гледаше, тя почти забрави за случилото се през нощта. Почти забрави за всичко. Целуна го бързо и влезе в банята. Облегна се на заключената врата и остана така със затворени очи.

— Е, демоне, добре си го сметнал, нали? — прошепна тя. — Е, харесва ли ти омразата ми? За това ли мечтаеше?

Тогава си спомни лицето в тъмната кухня, мекия прочувствен глас, който сякаш я докосваше с пръсти. Та за какво друго съществувам, ако не да служа на Роуан?

Потеглиха към десет часа. Майкъл караше. Тя вече се чувстваше по-добре и дори успя да поспи няколко часа. Когато отвори очи, вече бяха във Флорида и преминаваха през тъмна борова гора, между магистралата и крайбрежното шосе.

Когато най-после зърна залива, Роуан се почувства в безопасност. Сякаш тъмната къща в Ню Орлиънс и привидението вече не съществуваха.

Беше хладно, но не повече от всеки ободряващ летен ден в Северна Калифорния. Облякоха пуловери и тръгнаха по пустия плаж. По залез изядоха вечерята си пред огъня. Прозорците бяха отворени към морския бриз.

Някъде към осем тя отиде да поработи по плановете си за медицинския център и да продължи с проучването на големите „ориентирани към печалба“ вериги болници, в сравнение с „неориентираните към печалба“, които всъщност я интересуваха повече.

Но не можеше да се съсредоточи върху статиите за печалби, загуби и злоупотреби в различните системи.

Накрая си записа няколко бележки и си легна. Остана в тъмната спалня с часове, докато Майкъл работеше по плановете си за реставрация в другата стая.

Слушаше рева на океана през отворените врати и се наслаждаваше на докосването на бриза.

Какво да прави? Да каже ли на Майкъл и Аарън, както се бе заклела да стори? А после той щеше да се оттегли и да им погажда номерата си, за да превърне живота им в кошмар.

Замисли се за бебето и докосна корема си. Вероятно бе заченала веднага след като помоли Майкъл да се ожени за нея. Цикълът й беше нередовен открай време, но сега мислеше, че е усетила кога е станало. Беше мечтала за бебе онази нощ. Но все пак не бе сигурна.

Дали то сънуваше в нея сега? Представи си малкото, развиващо се мозъче. Вече бе започнало да се оформя. Затвори очи и се заслуша, опитваше се да го усети. Добре е. И в този миг собственото й телепатично сетиво започна да я плаши.

Дали силата й можеше да нарани детето? Мисълта бе толкова ужасна, че не можа да я понесе. Замисли се отново за Лашър — той също беше заплаха за това крехко, много заето малко създание, защото тя представляваше заплаха за него самия, а едновременно с това — свят за своето дете.

Как можеше да го защити от собствената си тъмна мощ, от тъмната си история, която се опитваше да впримчи и него? Малкия Крие. Ти няма да растеш с проклятия, призраци и нощни страхове.

Опита се да прогони тези мрачни и необуздани мисли. Представи си морето навън — как вълните се разбиват безкрай в брега, всяка различна от предходната и все пак част от една и съща огромна, монотонна мощ, пораждаща сладък, приспивен звук и неизмерими вариации.

Унищожи Лашър. Прелъсти го, да, ако той се опитва да прелъсти теб. Открий какво представлява и го унищожи! Единствено ти можеш да го направиш. Кажи на Майкъл и Аарън, и той ще отстъпи. Заблуди го.

Беше четири сутринта. Трябваше да поспи. Майкъл лежеше до нея, прегърнал я със силните си ръце, главата му почиваше на гърдите й. Присънваха й се някакви образи — всички изпълнени с нещастие. Пак видя онези холандци с големите черни шапки, а тълпата отвън крещеше, че иска смъртта на Ян ван Абел.

— Описвам само каквото видях! — бе казал той. — Не съм еретик! Как ще се учим, ако не отхвърлим догмите на Аристотел и Гален?

Точно така. Но него вече го нямаше, както и проснатото на масата тяло с мъничките, подобни на цветчета органи.

О, как мразеше този сън!

Стана, прекоси стаята и излезе на дървената тераса. О, нима някъде другаде имаше по-необятно и чисто небе, пълно с мънички блещукащи звезди! Чисто бяла пяна по черните вълни. Бяла като пясъка, който сияеше на лунната светлина.

Но далече долу, на плажа, стоеше самотна фигура — слаб висок мъж, който гледаше към нея. Проклет да си. Видя го как бавно избледнява и накрая изчезва.

Тя остана с наведена глава, трепереща и опряла ръце на дървените перила.

Ще идваш, когато те повикам.

Обичам те, Роуан.

С ужас осъзна, че гласът не идва от определена посока — беше шепот в самата нея, интимен и едва доловим.

Чакам само теб, Роуан.

Тогава ме остави на мира. Не ми говори, нито ми се явявай, или никога няма да те повикам.

Гневна и измъчена, тя се обърна и влезе в тъмната спалня. Топлият килим бе много мек под краката й. Отиде до леглото, легна и се притисна към Майкъл. Пръстите й се впиха в ръката му. Отчаяно искаше да го събуди, да му каже какво се е случило.

Но трябваше да се оправи сама с това. Знаеше го. Винаги го бе знаела.

Обхвана я усещане за неизбежност.

„Просто искам още няколко дни преди битката“, замоли се тя. Ели, Деидре, помогнете ми.

Вече й прилошаваше всяка сутрин. Но скоро пристъпите престанаха и последваха прекрасни дни. Сякаш преоткриваше утрото, събуждаше се с ясна глава, същински дар от боговете.

Не бе говорила отново с мъжа. Не й се беше явявал. Когато мислеше за него, си представяше гнева си като изгарящ огън, който удря мистериозните и неокачествими клетки на неговото въплъщение и ги изсушава на люспи. Но по-често се страхуваше.

Междувременно животът продължаваше по обичайния си начин, защото тя не издаде тайната си.

Ангажира си час при една акушерка в Ню Орлиънс, която уреди да й направят първоначалните кръвни тестове в Дестин, а после да й изпратят резултатите. Всичко беше нормално, както и очакваше.

Но как биха разбрали, че чрез диагностичното си сетиво тя веднага би узнала, ако нещо с бебето не е наред?

Топлите дни вече бяха по-малко, но двамата с Майкъл имаха приказния плаж само за себе си. Чистата тишина на изолираната къща над дюните беше направо омагьосваща.

Когато бе топло, Роуан седеше с часове на плажа под голям бял чадър, четеше медицинските си списания и материалите, изпратени от Райън по куриер.

Четеше и книги за млади майки, които бе купила от местните книжарници. Сантиментални и неясни, но все пак забавни. Особено картинките на бебета с мънички изразителни лица, пълни вратлета на гривнички и прекрасни малки ръчички и крачета. Нямаше търпение да съобщи на семейството. Говореше с Беатрис почти всеки ден. Но засега бе най-добре да не казва никому. Как ли щяха да се почувстват двамата с Майкъл, ако нещо се объркаше… Ако и другите знаеха, загубата щеше да е още по-страшна за всички.

В дните, когато беше твърде студено за плуване, се разхождаха с часове по брега. Пазаруваха разни дреболии за къщата. Харесваха голите й бели стени и оскъдните мебели. Майкъл бе казал, че прилича на място за игра в сравнение със сериозността, която цари на Първа улица. Той обичаше да готви заедно с Роуан — режеше, белеше, разбъркваше пържените картофи, печеше пържоли. Всичко беше много лесно и много забавно.

Вечеряха във всички изискани ресторанти и предприемаха пътешествия до боровата гора. Обикаляха големите курорти, тенискортовете и голф игрищата. Но повечето време оставаха в къщата, при безкрайното море.

Майкъл беше малко притеснен за работата си — бе наел бригада да оправи къщата му на улица „Благовещение“ и бе отворил офис на „Големите надежди“ на Мегазин стрийт. Затова сега му се налагаше да урежда някои спешни въпроси по телефона. И, разбира се, все още боядисваха в къщата на Първа улица — в стаята на Жулиен, а предстояха и поправки на покрива в задната част. Тухленият паркинг отзад още не беше завършен, старата гарсониера също още се ремонтираше — щеше да стане прекрасна къща за пазача. Майкъл бе нервен, че не може да надзирава всичко.

Явно беше, че точно сега не му трябваше дълъг меден месец — още повече, че Роуан непрекъснато го удължаваше.

Но той се съгласяваше с всичко. Не само че й угаждаше, но и създаваше повечето красиви моменти, без значение дали се разхождаха по плажа, хванати за ръка, или се наслаждаваха на морско меню в някоя малка кръчма, или оглеждаха яхти в клуба, или пък четяха в любимите си ъгълчета на разкошната къща.

Майкъл беше спокоен по природа. Беше го разбрала още при първата им среща, беше разбрала защо тревогата е така непоносима за него. Домиляваше й, щом го видеше, потънал в проектите си, да чертае скици за ремонтиране на малката къща на улица „Благовещение“, да изрязва от списания снимки на някои дреболии, които смяташе да направи.

Леля Вив се чувстваше добре в Ню Орлиънс. Лили и Беа не я оставяха на мира, според собствените им признания. Майкъл смяташе, че за нея това е най-прекрасното на света.

— По телефона звучи подмладена — каза той. — Станала е член на градинарски клуб и на някакъв комитет за защита на дъбовете. Наистина се забавлява.

Толкова любящ, толкова разбиращ. Дори когато Роуан не пожела да се върнат за Деня на благодарността, той пак я разбра. Леля Вив отиде на вечеря у Беа, разбира се. И всички простиха на младоженците, че останаха във Флорида, защото това все пак си беше техният меден месец и можеха да си го продължават, колкото решат.

В Деня на благодарността двамата вечеряха на терасата над плажа. През нощта беше студено и гръмотевична буря удари Дестин. Вятърът блъскаше яростно стъклените врати и прозорците. Но след като повилня по брега, бурята затихна и настана божествен естествен мрак.

Седяха с часове пред огъня, говориха за Малкия Крие. В коя стая ще го настанят, как Роуан няма да позволи работата в медицинския център да й попречи да бъде до него през първите години; възнамеряваше да прекарва сутрините с бебето и да не ходи на работа преди дванайсет. Разбира се, щяха да наемат достатъчно помощници, за да върви всичко гладко.

Слава богу, че той не попита директно дали е виждала онова проклето нещо. Тя не знаеше какво ще направи, ако бъде принудена да го излъже. Тайната бе заключена в малко кътче на съзнанието й, подобно на тайната стая на Синята брада, а ключът бе хвърлен дълбоко в кладенеца.

Захладняваше все повече. Скоро нямаше да има извинение да остават повече тук. Знаеше, че трябва да се върнат.

Но какво правеше, защо не казваше на Майкъл и Аарън? Нима бягаше, нима се криеше?

Колкото по-дълго оставаше тук, толкова повече разбираше вътрешните си конфликти и съображения.

Искаше да говори с това същество. Споменът за появяването му в кухнята я изпълваше с мощно усещане за присъствието му, най-вече защото беше чула колко нежен е гласът му. Да, искаше да го опознае! Точно както Майкъл бе предсказал в онази първа ужасна нощ, малко след смъртта на Карлота. Какво представляваше Лашър? Откъде идваше? Какви тайни се криеха зад това красиво трагично лице? Какво би казал Лашър за портала и тринайсетте вещици?

От нея се искаше само да го повика — както Просперо вика Ариел — да пази тайната и да изрече името му.

„О, но ти си вещица“, каза си тя, когато вината я сграбчи. И всички го знаят. Знаеха го, когато онзи следобед говори на Джифорд; разбраха от студената сребриста мощ, която струеше от теб. Мощ, която всички смятат за студенина и лукавство, но всъщност никога не е била нещо повече от нежелана сила. Старецът, Фийлдинг, беше прав с предупреждението си. И Аарън знаеше, нали? Разбира се, че знаеше.

Всички, освен Майкъл, а Майкъл много лесно може да бъде заблуден.

Ами ако реши да не заблуждава никого, ако реши да не играе повече? Може би просто събираше кураж да вземе това решение. Или пък не й се щеше. Може би караше демона да чака, както той бе постъпил с нея.

Така или иначе, тя вече не чувстваше предишната ненавист към него, ужасното отвращение, последвало случилото се в самолета. Да, беше гневна, но любопитството и дори нарастващото привличане бяха по-силни…

През първия наистина студен ден Майкъл седна до нея на плажа и й каза, че трябва да се върне. Да, харесвал му мразовития въздух, наистина, и слънчевите бани с дебели памучни пуловери и дълги панталони, които често бе взимала в Калифорния на ветровитата си палуба.

— Виж сега за какво става дума — рече той. — Леля Вив си иска нещата от Сан Франциско, а нали ги знаеш старите хора. Пък и няма кой да затвори къщата на Либърти стрийт. Трябва да взема някои решения и за стария си магазин там. Счетоводителят ми току-що ми се обади отново, че някакъв човек искал да го наеме. Трябва да се върна и да направя описа лично.

Продължи с това, че трябва да продаде няколко имота в Калифорния, да изпрати разни неща в Ню Орлиънс, да даде къщата под наем и прочие. Всъщност и в Ню Орлиънс имаха нужда от него, новата му фирма на Мегазин стрийт се нуждаеше от него. Ако нещата потръгнели…

— Най-добре да отида до Сан Франциско сега, защото е вече почти декември. Коледа наближава. Замисляла ли си се за това?

— Естествено, разбирам. Ще се приберем тази нощ.

— Не е нужно и ти да идваш, скъпа. Можеш да ме чакаш тук, докато се върна, или докато искаш.

— Не, идвам с теб — каза тя. — Ще събера багажа. Освен това вече е време да си вървим. Сега е топло, но сутринта беше направо мразовито.

Той кимна.

— Не ти ли е неприятно?

Тя се засмя.

— Не е по-студено от всеки летен ден в Калифорния.

Той пак кимна.

— Ще става още по-студено. Много по-студено. Зимата на юг ще те изненада. Казват, че тази година ще е доста сурова в южните щати. Това донякъде ми харесва. Първо замайваща жега, а после скреж по прозорците.

— Да, зная какво имаш предвид. — И аз те обичам. Обичам те повече от всеки друг, когото съм обичала.

Когато той тръгна към къщата, тя се облегна в дървения стол и остави главата си да се килне настрани. Заливът сега беше просто ширнало се пред нея сребърно сияние, както винаги, когато слънцето бе толкова високо. Тя остави лявата си ръка да падне към мекия, подобен на захар пясък. Загреба шепа от него и остави песъчинките да се изсипят между пръстите й.

— Истинско, толкова истинско — прошепна Роуан.

Но не беше ли твърде удобно той да замине сега, а тя да остане сама в къщата на Първа улица? Сякаш някой беше уредил всичко. А през цялото време си бе въобразявала, че тя контролира положението.

— Недей да прекаляваш, приятелю — прошепна на хладния бриз. — Не наранявай любовта ми, защото никога няма да ти го простя. Погрижи се той да се върне при мен жив и здрав.

Тръгнаха на сутринта.

По пътя тя усети тръпката на очакването. Пред очите й отново се мярна лицето му в тъмната кухня, чуваше мекия резонантен поток на думите му. Ласка.

Но не можеше да понася да мисли за това сега. Едва когато Майкъл пристигнеше безопасно в Калифорния и тя останеше сама в къщата…

Четирийсет и две

Дванайсет часът. Защо й се струваше най-подходящото време? Може би защото Пиърс и Кланси бяха останали до късно, а тя бе имала нужда от още час на спокойствие? В Калифорния сега беше едва десет, но Майкъл вече се бе обадил и сигурно спеше, изморен от пътуването.

По телефона прозвуча много развълнуван, защото всичко там изглеждало така неприветливо и той нямал търпение да се върне у дома. Липсваше й ужасно, огромното легло беше празно без него.

Но другият чакаше.

Когато мекият звук на камбанките на часовника отмря, Роуан стана, облече си копринения пеньоар над нощницата, обу сатенените пантофи и тръгна към дългото стълбище.

Къде да се срещнем, мой демоничен любовнико?

В салона между огромните огледала, докато завесите са дръпнати, за да нахлува светлина от улицата? Да, там е най-подходящо.

Вървеше бавно по полирания под от борова дървесина. Краката й потънаха в китайския килим, когато тръгна към първата камина. Цигарите на Майкъл бяха на масата. Недопита чаша бира. В камината тлееха въглените на огъня, който бе запалила сама през първата си наистина студена нощ в Юга.

Да, първи декември, а бебето вече имаше клепачи, ушите му също започваха да се оформят.

Никакви проблеми, каза лекарят. Здрави родители, без вродени заболявания, а тялото й било в отлична кондиция. Хранете се разумно и между другото, какво работите?

Излъга.

Днес бе чула Майкъл да говори с Аарън по телефона.

— Да, всичко е наред. Дори изненадващо добре. Напълно спокойно. Освен онова ужасно видение на Стела в деня на сватбата, но може и да съм си го въобразил. Бях изпил доста шампанско. — Пауза. — Не. Абсолютно нищо.

Аарън разпознаваше лъжата, нали? Аарън знаеше. Но проблемът при мрачните нечовешки сили беше там, че никога не си сигурен дали работят. Може да те подведат, когато най-много разчиташ на тях. Защото след случайните и определено нежелани проблясъци и надничания в мислите на останалите, светът внезапно се изпълва с дървени лица и безизразни гласове. И ти оставаш сам.

Може би Аарън беше сам. Не бе открил нищо полезно в старите записки на Жулиен и в счетоводните книги в библиотеката. Нищо, освен очакваните икономически записки за плантацията. Не бе открил нищо и в гримоарите и демонологиите, събирани през годините — само публикувана информация за вещерството, която бе общодостъпна.

Къщата вече бе завършена и красива, без мрачни и неизследвани кътчета. Дори таванът искреше от чистота. Беше се качила там с Майкъл, за да види резултата, преди той да тръгне за летището. Всичко беше подредено. Стаята на Жулиет се бе превърнала в хубава работна стая за Майкъл, с чертожна маса, папки за чертежите и лавици, пълни с книги.

Сега стоеше в средата на китайския килим, с лице към камината, със стиснати ръце и наведена глава. Докосна устните си. Какво чакаше? Защо не го изричаше: Лашър. Вдигна бавно поглед към огледалото над камината.

Той беше зад нея, пред вратата с форма на ключалка, и я гледаше. Светлината от улицата бе достатъчна — проникваше от остъкленията и на двете крила.

Сърцето й заби лудо, но тя не се обърна. Взираше се в него в огледалото — мислеше, преценяваше го — опитваше се да впрегне всичките си сили, човешки и нечовешки, за да разбере от какво е изградено това същество, какво представлява тялото му.

— Обърни се към мен, Роуан. — Глас като целувка в мрака. Не беше заповед, нито молба, а нещо по-интимно, като думи на любовник, чието сърце ще бъде разбито, ако получи отказ.

И тя се обърна. Той стоеше с гръб към вратата, със скръстени ръце. Беше облечен със старомоден тъмен костюм, много подобен на костюмите, които Жулиен носеше на портретите от края на деветнайсети век — с висока бяла яка и копринена вратовръзка. Красива гледка. Силните му ръце, като на Майкъл, контрастираха великолепно на широките и изразителни черти на лицето. В косата му имаше руси кичури, а кожата му бе леко по-тъмна. Напомни й за Чеиз, старото й гадже, полицая.

— Промени каквото желаеш — каза той нежно.

Преди да успее да отговори, тя видя как започва да се променя сам. Сякаш сенките тихо закипяха, тъмната му коса изсветля и стана почти руса, а кожата му доби бронзов оттенък, също като на Чеиз. Очите му също изсветляха и в един миг се превърна в Чеиз, но в следващия се появиха други характеристики и той се промени отново, докато не прие същия облик, в който й се бе явил в кухнята — вероятно както се бе появявал на всички останали през вековете. Само че беше по-висок и все още имаше красивия тен на Чеиз.

Тя осъзна, че се е приближила и сега стои само на няколко крачки от него. Беше по-скоро развълнувана, отколкото уплашена. Сърцето й още биеше лудо, но поне тялото й не трепереше. Посегна към лицето му, както бе сторила и първата нощ в кухнята.

Боцкането на набола брада, кожа, но не, не беше кожа. Острото й диагностично сетиво й каза, че не е кожа, че в това тяло няма кости, нито вътрешни органи. То бе само черупка на енергийно поле.

— Но след време ще има кости, Роуан. След време всички чудеса може да се сбъднат.

Устните му едва се движеха, докато произнасяше думите; тялото му вече губеше формата си. Беше се изтощил.

Тя се вгледа в него, опитваше се да го задържи, и видя, че той наистина възвръща материалността си.

— Помогни ми да се усмихна, красавице — каза гласът, но този път без устните да се раздвижат. — Бих се усмихнал на теб и силата ти, ако можех.

Сега вече тя се разтрепери. Концентрира цялото си същество върху това да вдъхне живот на чертите на лицето му. Почти усещаше как енергията излита от нея, обгръща странната материя и я оформя; беше нещо по-чисто и по-фино от представата й за електричество. Заля я топлина, когато видя, че устните му започват да се усмихват.

Ведра, едва доловима усмивка, като усмивката на Жулиен. Големите зелени очи бяха изпълнени със светлина. Ръцете се вдигнаха, посегнаха към нея и тя усети прекрасна топлина, когато той докосна лицето й.

Но тогава образът му потрепна и се разпадна. Топлата вълна я блъсна така, че тя отстъпи назад, закри очите си с ръце и извърна глава.

Стаята отново бе празна. Завесите още се полюшваха. Малко по малко отново захладня.

Роуан дори почувства, че се смразява. Беше изтощена. Погледна ръката си и видя, че още трепери. Отиде до огнището и се свлече на колене пред него.

Мислите й блуждаеха. За миг дори се почувства замаяна, не можеше да осъзнае какво бе станало. Но след малко главата й започна да се прояснява.

Сложи още подпалки в камината и една голяма цепеница отгоре. После драсна дълга клечка кибрит и запали огъня. Подпалките веднага се разгоряха с пукане и тя се втренчи в пламъците.

— Тук си, нали? — прошепна, без да откъсва очи от огъня, който набираше сила и червените му езици облизваха сухата кора на дървото.

— Да, тук съм.

— Къде?

— Близо до теб, около теб.

— Откъде идва гласът ти? Друг може ли да те чуе сега? Наистина ли говориш?

— Ще разбереш как става по-добре от мен.

— Това ли искаш да направя?

Той въздъхна протяжно. Тя се ослуша. Не се чуваше дишане, само усещане за нечие присъствие. Както когато си сигурен, че до теб има някой, и то не защото си чул ударите на сърцето му, стъпките или дъха му, а нещо по-меко, по-неуловимо.

— Обичам те — каза той.

— Защо?

— Защото си красива за мен. Защото можеш да ме виждаш. Защото притежаваш всичко, което бих желал да бъда. Защото си човек, защото си топла и мека. Аз те познавам, познавам и другите преди теб.

Тя не каза нищо, а той продължи:

— Защото си дете на Дебора, на Сузан, на Шарлот и на всички останали, чиито имена знаеш. Дори и да не желаеш да вземеш смарагда, който дадох на моята Дебора, аз те обичам. Обичам те без него. Обичах те още когато разбрах, че идваш. Аз виждам надалече. Видях те да идваш отдалече. Обичах те още като вероятност.

Огънят сега сияеше ярко и прекрасният му аромат я успокояваше. Цепеницата бе погълната от буйни оранжеви пламъци.

Тя имаше чувство, че изпада в нещо като делириум. Дори дишането й се бе забавило някак странно. Не беше сигурна дали гласът може да бъде чут, дали и други биха го чули в този момент.

Но едно беше сигурно — гласът бе много прелъстителен.

Роуан седна на топлия под пред камината, облегна се на загрятата й мраморна облицовка и се взря в сенките под арката в средата на салона.

— Гласът ти ме успокоява, красив е — въздъхна тя.

— Искам да е красив за теб. Искам да ти доставя удоволствие. Омразата ти ме нарани.

— Кога?

— Когато те докоснах.

— Обясни ми всичко, всичко.

— Има много възможни обяснения. Ти ги оформяш още с въпроса си. Мога да ти говоря за своята воля, но това, което ще ти кажа, ще бъде оформено от наученото чрез въпросите на останалите през вековете. То е построение. Ако искаш ново построение, питай.

— Кога си се появил?

— Не зная.

— Кой те нарече Лашър?

— Сузан.

— Обичаше ли я?

— Обичам Сузан.

— Значи тя още съществува.

— Тя си отиде.

— Започвам да разбирам. В твоя свят не съществуват физически детерминизъм, следователно няма и време. Съзнание без тяло.

— Точна. Умна. Интелигентна.

— И само едното определение ще е достатъчно.

— Да — съгласи се той с готовност, — но кое?

— Играеш си с мен.

— Не. Не си играя.

— Искам да стигна до дъното на тази история, да разбера теб, мотивите ти, какво представляваш.

— Зная. Знаех го, преди да го изречеш — каза той по същия мил и прелъстителен начин. — Но ти си умна и разбираш, че селението, в което съществувам, няма дъно. — Замълча, а после продължи бавно: — Ако искаш да ти говоря с пълни и сложни изречения, за да призная твоите заблуди и грешки, мога да го направя. Но вероятно тогава казаното няма да е толкова близо до истината, колкото ти се иска.

— Но как ще го сториш?

— Чрез наученото за начина, по който мислят другите хора, разбира се. Искам да ти дам избор — започни с мен от началото, ако искаш чистата истина. Ще получиш загадъчни и неразбираеми отговори. Може да се окажат безполезни, но ще са истината. Или започни от средата, и ще получиш ясни и изтънчени отговори. И по двата начина ще разбереш за мен това, което аз самият съм научил за себе си от теб.

— Ти си дух, нали?

— Да, това, което ти наричаш дух.

— А ти как се наричаш?

— Не го правя.

— Разбирам. В твоето селение нямаш нужда от име.

— Дори нямам понятие за име. Но наистина просто нямам име.

— Но имаш желания. Искаш да бъдеш човек.

— Искам. — Последва нещо като лека въздишка, пропита с тъга.

— Защо?

— Ти не би ли искала да бъдеш човек, ако не беше?

— Не зная, Лашър. Вероятно щях да искам да съм свободна.

— До болка копнея за това — каза гласът бавно и печално. — Копнея да усещам топлина и студ; да позная удоволствието. Да се смея — о, какво ли е да се смееш? Да танцуваш и пееш, да виждаш ясно през човешки очи. Да докосваш нещата. Да съществуваш физически и емоционално във времето. Да удовлетворяваш амбициите си, да имаш ясни мечти и идеи.

— Да, разбирам те напълно.

— Не бъди толкова сигурна.

— Не виждаш ясно.

— Не е същото.

— А по-ясно ли виждаше през очите на мъртвец?

— По-добре, но не по-ясно. Смъртта ми пречеше, тегнеше над мен, около мен. Накрая ослепявах.

— Да, представям си. Но си влязъл в тялото на свекъра на Шарлот, докато е бил жив.

— Да, той знаеше, че съм в него. Беше слаб, но щастлив, че говори, че може да вдига предмети с ръцете си.

— Интересно. Ние наричаме това „обсебване“.

— Точно така. През неговите очи видях нещата ясно. Видях ярки цветове, усещах аромата на цветята, виждах птици. Чувах птици. Докосвах Шарлот с ръката си. Познавах Шарлот.

— Значи сега не можеш да чуваш? Не можеш да видиш светлината на този огън?

— Зная всичко за това, но не виждам, не чувам и не усещам като теб, Роуан. Въпреки че когато се приближа до теб, виждам каквото виждаш и ти, познавам и теб, и мислите ти.

Тя почувства леко жилване на страх.

— Но аз мога да го прекъсна.

— Ти мислиш, че можеш. Но то е по-голямо и по-продължително.

— Зная.

— Ние знаем. Ние. Но от теб се научихме да мислим подредено, научихме що е време. Научихме що е амбиция. За да имаш амбиция, трябва да имаш понятие за минало, настояще и бъдеще. Трябва да планираш. И говоря само за тези от нас, които искат. Тези, които не искат, не учат, защо да го правят? Но това „нас“ е много относително. Те не са „нас“ за мен, защото аз съм сам и разделен от другите като мен и мога да виждам само твоя вид.

— Разбирам. Когато беше в мъртво тяло… главите на тавана…

— Да.

— Променяше ли тъканите на онези глави?

— Да. Правех очите кафяви. Косата на по-светли кичури. Това ми костваше много топлина и концентриране. Концентрирането е ключът към всичко, което правя. Аз събирам нещата.

— А когато си в естественото си състояние?

— Огромен, неопределен.

— Как променяш пигментацията?

— Навлизам в частиците на плътта и ги променям. Но ти разбираш това по-добре от мен. Ти би го нарекла мутация. Аз не зная по-подходяща дума, ти познаваш научните думи. Понятията.

— И какво ти пречи да завладееш целия организъм?

— Той беше мъртъв. Постепенно си отиваше, беше тежък и аз бях слаб и безчувствен. Не можех да върна искрата на живота в него.

— Разбирам. А успя ли да промениш тялото на свекъра на Шарлот?

— Не. Не знаех, че мога да опитам да го направя. И сега не бих могъл да го направя, ако съм какъвто бях тогава. Разбираш ли?

— Да, разбирам. Ти си постоянен, а ние сме във времето. Но това означава ли, че не можеш да променяш живи тъкани?

— Не и на онзи мъж. Не и на Аарън, когато съм в него.

— Когато си в Аарън?

— Когато спи. Само тогава мога да вляза.

— Защо го правиш?

— За да бъда човек. Да бъда жив. Но Аарън е твърде силен за мен. Аарън организира и командва тъканите на Аарън. Също като Майкъл. Като почти всички. Дори като цветята.

— О, да, цветята. Ти караш розите да мутират.

— Да. За теб, Роуан. За да ти покажа любовта и мощта си.

— И амбицията си?

— Да…

— Не искам вече да влизаш в Аарън. Не искам никога да нараняваш него или Майкъл.

— Ще ти се подчиня, но ми се иска да убия Аарън.

— Защо?

— Защото Аарън е свършен, Аарън има много знания и Аарън те лъже.

— Как така свършен?

— Той вече направи онова, което видях, че ще направи, и което исках да направи. Затова казвам, че е свършен. Сега може да направи това, което виждам, че ще направи, и което не искам да направи. А то е против моята амбиция. Бих го убил, ако ти нямаше да се огорчиш толкова и да ме намразиш.

— Можеш да усещаш гнева ми, нали?

— Той ме наранява дълбоко, Роуан.

— Ще бъда ужасно, ужасно гневна, ако нараниш Аарън. Но нека поговорим още за него. Обясни ми. Какво е това, което си искал той да направи?

— Предостави ти знанието си. Думите, написани през времето.

— Говориш за историята на Мейфеър.

— Да. Историята. Ти каза да го обясня, затова не използвах думата „история“.

Тя се засмя тихо.

— Не е нужно да обясняваш толкова много — каза тя. — Продължавай.

— Исках да прочетеш тази негова история. Петир видя как изгарят моята Дебора, любимата ми Дебора. Аарън видя моята Деидре да ридае в градината, моята красива Деидре. Твоят отклик и твоите решения са неизразимо повлияни от тази история. Но Аарън вече изпълни задачата си.

— Да, разбирам.

— Внимавай.

— За какво, че все си мисля, че разбирам?

— Точно. Продължавай да питаш. Думи като „отклик“ и „неизразимо“ са много неясни. Не бих скрил нищо от теб, Роуан.

Роуан го чу да въздиша пак, но този път беше дълга, тиха, някак по-различна въздишка. Като вятър.

Седеше все така облегната на камината и се грееше на огъня. Очите й бяха разширени и втренчени в сенките. Като че от цяла вечност говореше на този безплътен и леко ехтящ глас. Въздишката му почти я докосна, като полъх на вятър.

Тя се изсмя тихо от удоволствие. Ако опиташе, можеше да го види в стаята, да види как въздухът се вълнува, как нещо се издува и изпълва помещението.

— Да… — каза той. — Обичам смеха ти. Аз не мога да се смея.

— Мога да те науча.

— Зная.

— Аз ли съм порталът?

— Ти си.

— Значи Майкъл е прав.

— Майкъл рядко греши. Майкъл вижда ясно.

— И него ли искаш да убиеш?

— Не, аз обичам Майкъл. Бих се разхождал с Майкъл, бих разговарял с Майкъл.

— Но защо точно Майкъл?

— Не зная.

— Не, трябва да знаеш.

— Любовта е любов. Ти защо обичаш Майкъл? Не е ли това отговорът? Любовта е любов. Майкъл е умен и красив. Майкъл се смее. Майкъл има силен дух, който влива живот в крайниците му, в очите, в гласа. Разбираш ли?

— Мисля, че да. Ние наричаме това жизненост.

— Точно така.

Но дали някой бе употребявал думата с точно такова значение.

Той продължи:

— Видях Майкъл още в началото. Майкъл беше изненада. Майкъл ме вижда. Майкъл идва до оградата. Майкъл има амбиция и е силен. Майкъл ме обича. Сега Майкъл се страхува от мен. Ти заставаш между мен и Майкъл, Майкъл се страхува, че аз ще застана между него и теб.

— Но ти няма да го нараниш.

Никакъв отговор.

— Няма да го нараниш.

— Кажи ми да не го наранявам и аз няма да го направя.

— Но нали каза, че не искаш да го правиш! Защо се извръщаш така?

— Не се извръщам. Казах ти, че не искам да убивам Майкъл. Но той може да бъде наранен. Какво да направя аз? Да излъжа? Аз не лъжа. Аарън лъже. Аз не лъжа. Аз не знам как.

— Не ти вярвам, но ти сигурно си вярваш.

— Нараняваш ме.

— Кажи ми как ще свърши това.

— Кое?

— Моят живот с теб, как ще свърши?

Тишина.

— Не искаш да ми кажеш.

— Ти си порталът.

Тя стоеше неподвижно. Почти усещаше трескавата работа на мозъка си. Огънят пращеше тихо и пламъците танцуваха срещу тухлите, движението им изглеждаше толкова бавно, нереално. Въздухът отново потрепери. Стори й се, че дългите кристални капки на полилея се движат, въртят се и улавят миниатюрни отблясъци.

— Какво означава това?

— Знаеш какво означава.

— Не, не зная.

— Ти можеш да променяш материята, доктор Мейфеър.

— Не съм сигурна, че мога. Аз съм хирург. Работя с прецизни инструменти.

— О, но твоето съзнание е по-прецизно.

Тя се намръщи; пак се върна странния сън за Лайден…

— Ти можеш да спираш кървенето — каза той бавно и тихо. — Ти можеш да затваряш рани. Можеш да караш плътта да ти се подчини.

Полилеят иззвънтя тихо и улови сиянието на танцуващите пламъци.

— Ти можеш да забавиш пулса на пациентите си; отпушваш кръвоносни съдове в мозъците им.

— Невинаги съм…

— Правила си го. Страхуваш се от силата си, но я притежаваш. Излез в градината през нощта. Можеш да накараш цветята да се отворят. Можеш да ги накараш да пораснат. Също като мен.

— Но ти го правиш само с мъртви цветя.

— Не. Правя го и с живите. С онзи ирис, който видя, въпреки че това ме изтощи и нарани.

— И тогава той умря и се откърши от стъблото.

— Да. Не исках да го убивам.

— Просто си преминал границите му. Затова е умрял.

— Да. Аз не познавам границите му.

Тя се обърна настрани; чувстваше се като в транс… И все пак колко съвършено чист беше гласът му, колко точна бе артикулацията.

— Ти не само направляваш молекулите в една или друга посока — каза тя.

— Не, аз прониквам в химическата структура на клетките, точно като теб. Ти си порталът. Ти виждаш в самото ядро на живота.

— Не, надценяваш знанието ми. Никой не може да направи това.

Отново се върна в атмосферата на съня. Всички бяха събрани пред прозорците на университета в Лайден. Каква беше тази тълпа на улицата? Смятаха Ян ван Абел за еретик.

— Не знаеш какво говориш — каза тя.

— Зная. Виждам надалече. Ти ми даде метафори и понятия. Аз също научих много от книгите ти. Виждам до края. Зная. Роуан може да променя материята. Роуан може да реорганизира милиони клетки.

— И какъв е краят? Ще изпълня ли желанието ти?

Той отново въздъхна.

Нещо прошумоля в ъглите на салона. Драпериите се развяваха силно. Полилеят иззвънтя отново. Дали от тавана не се спусна нещо като пара, която се разпростря по бледите прасковени стени? Или просто светлината на огъня танцуваше в крайчеца на полезрението й?

— Бъдещето е тъкан от преплетени възможности — каза той. — Някои от тях постепенно стават вероятности, а част от тях стават неизбежности. Но в основата и вътъка са вградени изненади, които могат да разкъсат тъканта.

— И слава богу, че е така — каза тя. — Значи можеш да видиш какъв ще е краят?

— И да, и не. Много човеци са напълно предсказуеми. Но ти не си. Ти си твърде силна. Ти можеш да станеш порталът, ако поискаш.

— Как?

Тишина.

— Ти ли блъсна Майкъл в морето?

— Не.

— А кой?

— Майкъл падна от скала в морето, защото беше невнимателен. Душата го болеше и животът му беше нищо. Всичко това бе изписано на лицето му, личеше в жестовете му. Не беше нужно да си дух, за да го предвидиш.

— И ти си го предвидил?

— Видях какво ще се случи много преди това, но не аз го причиних. Аз се усмихнах. Защото видях, че вие с Майкъл се срещате. Видях го още когато той беше малък и ме гледаше през оградата. Видях смъртта му и спасението му от Роуан.

— И какво е видял той, когато се е удавил?

— Не зная. Не беше жив.

— Какво искаш да кажеш?

— Той беше мъртъв, доктор Мейфеър. Нали знаеш какво е да си мъртъв. Клетките спират да се делят. Тялото вече не е под властта на една организираща сила и нейните сложни команди. То умира. Ако бях влязъл в неговото тяло, щях да мога да движа крайниците му, да чувам през ушите му, защото то беше още цяло, но мъртво. Майкъл го беше напуснал.

— И ти знаеш това?

— Сега го разбирам. Видях го преди да се случи. Видях го, когато се случи.

— И къде беше ти тогава?

— До Деидре, правех я щастлива, карах я да мечтае.

— Значи наистина виждаш надалече.

— Роуан, това е нищо. Имам предвид, че виждам далече във времето. Пространството не е праволинейно за мен.

Тя отново се засмя тихо.

— Гласът ти е красив.

— Аз съм красив, Роуан. Моят глас е моята душа. Аз имам душа. Светът щеше да е твърде жесток, ако нямах.

Тя изпита такава тъга при тези думи, че й идваше да заплаче. Отново се вгледа в полилея, в стотиците малки отражения на пламъците. Стаята сякаш плуваше в топлина.

— Обичай ме, Роуан — каза той просто. — Аз съм най-мощното същество в твоето селение и целият съм за теб, любима моя.

Беше като песен без мелодия; гласът му сякаш бе покой и песен, ако такова нещо беше възможно.

— Когато бъда в плът, ще съм повече от човек; ще съм нещо невиждано под слънцето. И далече по-велико от Майкъл за теб. Аз съм безкрайна мистерия. Майкъл ти даде всичко, което можа. Във вашата връзка няма повече загадки.

— Не, това не може да е вярно — прошепна тя. Осъзна, че е затворила очи; беше много сънена. Насили се да погледне отново към полилея. — Има я безкрайната мистерия на любовта.

— Любовта трябва да бъде подхранвана, Роуан.

— Искаш да кажеш, че трябва да избирам между теб и Майкъл.

Тишина.

— Накара ли и другите да избират? — Мислеше си за Мери Бет и за нейните мъже.

— Казах ти, виждам надалече. Когато Майкъл застана пред портата преди много години по вашето време, аз видях, че ще трябва да направиш избор.

— Не ми казвай повече какво си видял.

— Е, добре. Приказките за бъдещето винаги карат хората да се чувстват нещастни. Техният импулс е основан на факта, че не могат да виждат надалече. Нека говорим за миналото. Хората обичат да разбират миналото.

— Нямаш ли някой друг, не толкова красив глас? Не можеш ли да изречеш последните думи саркастично? Нали така би трябвало да прозвучат?

— Мога да звуча както пожелая, Роуан. Ти чуваш какво чувствам. Аз наистина чувствам в мислите си и в съществото си. Болка и любов. Емоции.

— Говориш малко по-бързо.

— Боли ме.

— Защо?

— Искам да те накарам да разбереш.

— Искаш да те направя човек?

— Искам да съм в плът.

— И аз мога да ти дам плът?

— Имаш силата. А щом това бъде постигнато, и други неща ще станат възможни. Ти си тринайсетата, ти си порталът.

— Какво имаш предвид под „други неща“?

— Роуан, говорим за сливане, за химическа промяна, за структурно възстановяване на клетки, за материя и енергия в ново взаимоотношение.

— Знам какво имаш предвид.

— Значи знаеш, че щом нещо е постигнато веднъж, може да бъде постигнато отново.

— Защо никой преди мен не е успял да го направи? Жулиен също е бил силен.

— Познание, Роуан. Жулиен се роди твърде рано. Позволи ми да използвам отново думата сливане по малко по-различен начин. Досега говорихме за сливане между клетките. Нека сега поговорим за сливане на твоето познание за живота с вътрешната ти сила. Тук е ключът, който ще ти помогне да станеш порталът. Познанията на твоето време са невъобразими дори за Жулиен, който тогава виждаше изобретения, които приличаха на чиста магия. Можеше ли Жулиен да си представи сърце, отворено на операционната маса? Дете, заченато в епруветка? Не. А след теб ще дойдат и такива, чието познание ще е толкова голямо, че ще могат да определят какво представлявам аз.

— А ти можеш ли да определиш сам себе си?

— Не, но аз съм определим, а щом съм определим за смъртните, значи съм определим и за себе си. Научих от теб всичко необходимо за подобно разбиране.

— Но ти знаеш нещо за себе си, което можеш да ми обясниш с точни думи.

— … че съм необхватен; че трябва да се концентрирам, за да почувствам силата си; че мога да впрягам тази сила; че мога да чувствам болка в съзнателната част от мен.

— О, да, и каква е тази съзнателна част? Откъде идва силата, която впрягаш? Това са въпросите.

— Не зная. Когато Сузан ме повика, аз се събрах. Първо се свих, като да премина през тунел. Чувствах формата си, разстилах се като петолъчната звезда от пентаграмата, която тя нарисува, и всеки от лъчите се издължаваше. Карах дърветата да се люлеят и листата да падат, а Сузан ме нарече нейният Лашър.

— И хареса ли ти стореното от теб?

— Да, хареса ми, че Сузан го видя и го хареса. Иначе никога нямаше да го направя отново и дори нямаше да го помня.

— Има ли в теб нещо физическо, освен енергията?

— Не зная! — Гласът беше мек, но пълен с отчаяние. — Кажи ми, Роуан. Познай ме. Познай самотата ми.

Огънят вече умираше, но топлината продължаваше да се разпростира из стаята и я обгръщаше като одеяло. Роуан се чувстваше сънлива и все пак с ясни сетива.

— Да се върнем на Жулиен. Той е бил силен като мен.

— Почти, скъпа моя. Но не съвсем. Той имаше игрива и богохулна душа, която танцуваше напред-назад из света и обичаше да руши толкова, колкото и да съгражда. Ти си по-логична, Роуан.

— И това е достойнство?

— Ти имаш непоколебима воля.

— Разбирам. Ненакърнена от хумор, за разлика от душата на Жулиен.

— Точно така, Роуан!

Тя се засмя под нос. Отново се почувства спокойна, взираше се в потрепващия въздух.

— Има ли Господ, Лашър?

— Не зная, Роуан. Но с времето си съставих мнение по въпроса. Мисля, че има, и това ме изпълва с гняв.

— Защо?

— Защото ме боли, а ако има Господ, значи той ме наранява.

— Да, разбирам те напълно. Но той дава и любов.

— Да. Любов. Любовта е изворът на моята болка. Тя е източникът на амбицията ми, на плановете ми, на пътуването ми във времето. Всичките ми желания са родени от любов. Дори може да се каже, че когато бяха единствено себе си, аз бях отровен с любов; че зовът на Сузан ме събуди за любовта и за кошмара на желанията. Но аз виждах. И обичах. И идвах.

— Натъжаваш ме — каза тя.

— Любовта ме промени, Роуан. Тя роди първото ми недоволство.

— Да.

— А сега искам да се променя в плът, за да се осъществи моята любов. Чаках те толкова дълго. Видях толкова страдания преди теб, и ако имах сълзи, щях да съм ги пролял. Господ знае, че за Лангтри създадох образ, който плаче. Той беше въплъщение на моята болка. Не плачех единствено за Стела, а за всички тях — за моите вещици. Когато Жулиен умря, бях в агония. Болката ми беше толкова голяма, че дори бях готов да се върна обратно в селението на луната, звездите и тишината. Но вече беше твърде късно за това. Нямаше да понеса самотата. Когато Мери Бет ме призова, аз се върнах при нея. Съживих се. Погледнах към бъдещето. И отново видях тринайсетата. Видях все по-засилващата се мощ на моите вещици.

Роуан отново бе затворила очи. Огънят вече догаряше. Стаята бе изпълнена с духа на Лашър. Роуан го чувстваше по кожата си, въпреки че той не помръдваше, а материята му не бе по-осезаема от въздуха.

— Когато стана в плът — каза той, — сълзите и смехът ще рукнат от мен, както при теб, или при Майкъл. Ще бъда цял организъм.

— Но няма да си човек.

— Ще бъда повече от човек.

— Но не и човек.

— По-силен, по-издръжлив, защото ще съм организиращият интелект и имам мощ, по-голяма от мощта на всяко човешко същество. Ще стана ново създание, както ти казах. Ще бъда същество от съвсем нова раса.

— Защо уби Артър Лангтри?

— Той умираше, а видяното ускори смъртта му.

— Но защо му се яви?

— Защото беше достатъчно силен, за да ме види, а аз исках да го привлека вътре, за да спаси Стела. Знаех, че тя е в опасност. Карлота беше враг на Стела. Карлота беше силна като теб, Роуан.

— Защо Артър не помогна на Стела?

— Знаеш историята. Беше твърде късно. По това време аз бях като дете. Бях победен от съвпадението, защото действах във времето.

— Не те разбирам.

— Докато се явявах пред Лангтри, куршумите бяха изстреляни в мозъка на Стела и тя умря на мига. Виждам надалече, но не мога да предвидя всички изненади.

— Не си знаел.

— Карлота ме изигра. Карлота ме заблуди. Не съм безпогрешен. Всъщност много лесно се обърквам.

— Как така?

— И защо да ти казвам? За да ме контролираш по-добре? Ти знаеш как. Ти си също толкова мощна вещица като Карлота. Чрез емоциите. Карлота прикри убийството като акт на обич. Тя внуши на Лайънъл какво да мисли, когато той взе пистолета и уби Стела. Не разбрах какво става, защото не долових омраза, нито злоба. Не обърнах внимание на любовните мисли на Лайънъл. А после Стела лежеше умираща, викаше ме без думи, с отворени очи, необратимо наранена. Лайънъл стреля втори път и тогава духът й излезе от тялото завинаги.

— Но ти си убил Лайънъл. Ти си го довел до смъртта.

— Да.

— И Кортланд? Убил си Кортланд.

— Не. Борих се с Кортланд. Той се опита да използва силата си срещу мен, но се провали и беше победен. Не съм убил баща ти.

— Защо си се борил с него?

— Предупредих го. Той мислеше, че може да ме командва. Той не беше моя вещица. Деидре беше моя вещица. Ти си моя вещица. Кортланд — не.

— Но Деидре не е искала да ме дава. А Кортланд е искал да я защити.

— Заради своите цели.

— Които са?

— Това е вече минало, не е важно. Ти отиваше към свободата, за да се завърнеш по-силна. Беше свободна от Карлота.

— Но това е било против желанието на Деидре и Кортланд.

— И за твое добро, Роуан. Обичам те.

— Но тук има някаква закономерност, нали? И ти не искаш да я разбера. Когато се роди детето, ти вече си на негова страна, а не на страната на майката. Ето какво се е случило с Дебора и Шарлот, нали?

— Грешиш. Когато действам във времето, понякога греша.

— Действал си против желанието на Деидре. Знаел си, че ще ме отведат. Придвижвал си плана си за тринайсетте вещици заради собствените си цели. Винаги си се интересувал само от собствените си цели, нали?

— Ти си тринайсетата и най-силната. Ти беше моята цел, на теб служех. Твоите цели са и мои цели.

— Не мисля така.

Чувстваше болката му, усещаше завихрянето на въздуха, емоцията, сякаш дебела струна на арфа вибрираше в подсъзнанието й. Песен на болка. Завесите отново се развяха от топло течение и двата полилея в двойния салон затанцуваха в сенките — в тях играеха искрици бяла светлина, защото огънят бе изгаснал и бе отнесъл цветовете със себе си.

— Бил ли си някога живо човешко същество?

— Не зная.

— Помниш ли първия път, когато си видял човешки същества.

— Да.

— Какво си помисли тогава?

— Че е невъзможно дух да възникне от материя. Абсурд, нелепица, както би се изразила ти.

— Да възникне от материя?

— Така беше. Той възникна от материята, когато организацията достигна необходимата точка, и ние бяхме изненадани от тази мутация.

— Ти и останалите, които сте били вече тук.

— В безвремието.

— А това направи ли ти впечатление?

— Да. Защото беше мутация и нещо съвсем ново. И защото ние бяхме призовани да наблюдаваме.

— Как?

— Нововъзникналият разум на човека, заключен в материята, все пак ни долови и затова ни принуди и ние да доловим себе си. Но това е прекалено изтънчено обяснение и заради туй отчасти неточно. През хилядолетията тези човешки духовни разуми се развиха, ставаха все по-силни, развиваха телепатични сили, чувстваха нашето съществуване. Даваха ни имена, говореха ни и ни привличаха. Ако обърнехме внимание, ние се променяхме, започвахме да мислим за самите себе си.

— Значи сте получили съзнание за собственото си „аз“ чрез нас?

— Всичко чрез вас. Самосъзнание, желание, амбиция. Вие сте опасни учители. А ние сме недоволни.

— Значи сред вас има и други с амбиции.

— Жулиен каза: „Материята създаде човека, а човекът създаде боговете“. Това е отчасти вярно.

— А беше ли говорил с човешко същество преди Сузан?

— Не.

— Защо?

— Не зная. Видях и чух Сузан. Обичах Сузан.

— Искам да се върнем на Аарън. Защо каза, че той говори лъжи?

— Аарън не разкрива цялата цел на Таламаска.

— Сигурен ли си?

— Разбира се. Как може Аарън да ме излъже? Знаех, че ще се появи, преди още да е съществувал. Предупрежденията на Артър Лангтри бяха за Аарън, а той дори не го е познавал.

— Но в какво лъже Аарън? Кога и по отношение на какво е излъгал?

— Аарън има мисия. Както и останалите му братя от Таламаска. Те пазят тайна. Пазят тайно знание. Те са окултен орден, ако трябва да използвам понятни за теб думи.

— И какво е това тайно знание? Каква е мисията им?

— Да защитават човека от нас. Да се погрижат да няма портали.

— И преди ли е имало портали?

— Имаше. Имаше мутации. Но ти си най-великият от всички портали. Това, което можеш да постигнеш с мен, ще е първо по рода си.

— Чакай малко. Искаш да кажеш, че и други подобни същества са идвали в света на материалното?

— Да.

— Но кои? Какви са те?

— Смях. Те се крият много добре.

— Смях ли каза?

— Защото се смея на въпроса ти, но не знам как да наподобя звука. Затова го казах. Смея се, задето смяташ, че това не се е случвало. Ти, смъртната, чувала толкова много истории за призраци и чудовища. Нима мислиш, че няма и капка истина в старите приказки? Но не това е важното. Нашето сливане ще е почти перфектно, несравнимо с нищо досега.

— А Аарън знае, че и други са идвали?

— Да.

— И защо не иска да отварям портала?

— Ти как мислиш?

— Защото смята, че си зъл.

— Неестествен, така би се изразил той, което е глупаво, защото аз съм така естествен, както електричеството, както звездите или огъня.

— Неестествен. Той се страхува от силата ти.

— Да. Но той е глупак.

— Защо?

— Както ти казах, щом това сливане бъде постигнато веднъж, то ще може да се направи отново. Не ме ли разбираш?

— Да, разбирам те. Има дванайсет крипти в гробището и една врата.

— Точно така. Сега вече мислиш. Какво почувства, когато за първи път прочете учебник по неврология, когато за първи път стъпи в лаборатория? Че човек едва е започнал да разбира възможностите на съвременната наука, че чрез транспланти и присадки, инвитро експерименти с гени и клетки могат да бъдат създавани нови същества. Видяла си възможностите. Твоят ум е млад и с огромно въображение. Ти си онова, от което мъжете се страхуват — лекар с въображение на поет. Но ти обърна гръб на това, Роуан. В лабораторията на Лемли можеше да създаваш нови същества от частите на други. Но посегна към по-груби инструменти, защото се страхуваше от онова, което можеше да направиш. Скри се зад хирургическия микроскоп и намери заместител на силата си в грубите микроинструменти от стомана, с които да режеш тъканите, вместо да ги създаваш. Дори сега действаш от страх. Искаш да построиш болници, където хората да се лекуват, когато всъщност искаш да създаваш нови същества.

Тя седеше неподвижна и притихнала. Никой не бе говорил с по-голяма точност за най-скритите й мисли. Почувства огъня и мащаба на собствената си амбиция. Усети в себе си аморалното дете, което мечтаеше за мозъчни присадки и синтетични същества, преди зрялата жена да изличи всичко това.

— Нима нямаш куража да разбереш защо, Лашър?

— Аз виждам далече. Виждам голямо страдание в този свят. Виждам нещастията и непохватността и резултатите от тях. Не съм заслепен от илюзии. Навсякъде чувам писъци от болка. И познавам собствената си самота, познавам собственото си желание.

— От какво трябва да се откажеш, за да получиш плът и кръв? Каква ще е цената за теб?

— Не се страхувам от цената. Болката на плътта не може да е по-лошо от онова, което изстрадах през тези три столетия. Ти би ли искала да бъдеш като мен, Роуан? Да се носиш в пространството, извън времето, сама, заслушана в плътските гласове на света, отделена и жадуваща за любов и разбиране?

Тя не отговори.

— От цяла вечност чакам да се въплътя. Чакам от незапомнени времена. Чаках, докато крехкият човешки дух най-после придоби знанието, с което да вдигне бариерата. И сега ще бъда в плът, ще бъда съвършен.

Тишина.

— Разбирам защо Аарън се страхува от теб — каза Роуан.

— Аарън е дребен. Таламаска е дребна. Те са нищо! — Гласът се извиси гневно. Въздухът в стаята беше топъл и се движеше като завираща вода. Полилеите се заклатиха съвсем безшумно, сякаш носени от течения.

— Таламаска има знание — продължи той. — Те имат сила да отворят портали, но отказват да го направят за нас. Те са наши врагове. Биха поверили съдбата на света в ръцете на страдащите и слепите. А и са лъжци. Всички до един. Записвали са историята на вещиците Мейфеър, защото тя е историята на Лашър, а те се борят срещу Лашър. Това е истинската им цел, а се опитват да те убедят, че се интересуват от вещиците. На скъпоценните им кожени папки трябва да пише „Досие на Лашър“. Досието е шифровано. То е история на нарастващата сила на Лашър. Нима не можеш да разбереш това?

— Не наранявай Аарън.

— Не обичаш мъдро, Роуан.

— Не харесваш добротата ми, нали? Ти обичаш злото.

— Какво е зло? Любопитството ти зло ли е? Зло ли е, че искаш да ме изучиш, както изучаваш мозъците на човеците? Че искаш да научиш от клетките ми онова, което би довело до огромен прелом в медицината? Аз не съм враг на света, просто искам да стана част от него.

— Гневен си.

— Боли ме. Обичам те.

— Да искаш, не означава да обичаш, Лашър. Да използваш, не е любов.

— Не, не ми говори така. Нараняваш ме.

— Ако убиеш Аарън, никога няма да стана твоят портал.

— Толкова дребно нещо да предрешава толкова много.

— Лашър, ако го убиеш, няма да стана портал.

— Аз съм твой слуга, Роуан. Иначе вече щях да съм го убил.

— Майкъл също.

— Добре.

— Защо си казал на Майкъл, че не може да ме спре?

— Защото се надявах да не може и исках да го изплаша. Той е омагьосан от Аарън.

— Лашър, как да ти помогна да се въплътиш?

— Ще узная, когато и ти узнаеш, Роуан. А ти знаеш. И Аарън знае.

— Лашър, ние не знаем какво представлява животът. Въпреки науката си и всички определения за смисъла и възникването му. Мигът, в който животът възниква в мъртвата материя, е пълна мистерия за нас.

— Но аз съм вече жив, Роуан.

— А как да ти направя плът? Влизал си в телата на живи и мъртви. Не можеш да оставаш в тях.

— Може да се направи, Роуан. — Гласът му бе съвсем тих, почти шепот. — С моята и твоята сила. И с моята вяра, защото трябва да отстъпя, за да осъществя връзката. Но в твоите ръце пълното сливане е възможно.

Тя присви очи — опитваше се да види форми, модели в мрака.

— Обичам те, Роуан. Вече си изморена. Нека те успокоя. Позволи ми да те докосна. — Гласът му стана още по-ехтящ.

— Искам щастлив живот с Майкъл и нашето дете.

Във въздуха нещо се завихряше, нещо се събираше, концентрираше се, и в стаята стана по-топло.

— Моето търпение е безкрайно. Аз виждам надалече. Мога да чакам. Но сега ти ще изгубиш интерес към останалите, защото ме видя и разговаря с мен.

— Не бъди толкова сигурен. Аз съм по-силна от останалите. Знам повече.

— Да, Роуан. — Завихреният въздух започваше да се концентрира като огромен призрак от дим. Въртеше и люлееше полилея. Приличаше на паяжини, уловени от течение.

— Мога ли да те унищожа?

— Не.

— Защо?

— Роуан, измъчваш ме.

— Защо не мога да те унищожа?

— Твоят дар е да променяш материята. У мен няма материя, която може да бъде атакувана. Можеш да удариш единствено по материята, която събирам, за да изградя образа си, но аз правя същото, когато се разтварям във въздуха. Сама го видя. Можеш да нараниш само временния ми облик в момента на материализация и ти вече го направи. Когато се появих за първи път пред теб, до водата. Но не можа да ме унищожиш. Аз винаги съм бил тук, Роуан. Вечен съм.

— Ами ако ти кажа, че всичко свършва, че никога няма да се обърна отново към теб. Че няма да бъда портал, освен за бъдещето на рода Мейфеър, за моето неродено дете и за мечтите ми.

— Това са дребни неща, Роуан. Нищо не може да се сравни с мистериите и възможностите, които ти предлагам. Представи си само — какво можеш да научиш от мен, когато мутацията завърши и аз вече имам тяло, в което ще живее един вечен дух.

— А как ще се отнасяш с мен, когато порталът се отвори и сливането завърши?

— Ще те обичам, както никой човек не може да те обича. Защото ти ще си моята майка, моят създател и моят учител. Как бих могъл да не те обичам? Ще имам огромна нужда от теб. Ти ще ме учиш как да движа крайниците си, как да виждам, да говоря, да се смея. Ще съм като безпомощно дете в ръцете ти. Не разбираш ли? Ще те боготворя, обична моя Роуан. Ще бъда инструментът, с който ще постигнеш всичко, което си желала. А освен това тогава ще съм двайсет пъти по-силен от сега. Защо плачеш? Защо са тези сълзи в очите ти?

— Това е просто номер, игра на сенки, опитваш се да ме заблудиш.

— Не, аз съм това, което съм. Собствените ти мисли ти пречат. Ти също виждаш далече. Винаги си можела. Дванайсет крипти и един портал, Роуан.

— Не разбирам. Играеш си с мен, объркваш ме. Вече нищо не разбирам.

Настъпи тишина, а след миг отново онзи звук — сякаш целият въздух пееше. Обгърна я тъга, като облак, вълнистите слоеве на подобна на дим сянка изпълваха стаята, виеха се около и по полилеите и изпълваха огледалата с мрак.

— Около мен си, нали?

— Обичам те — каза той, гласът му отново беше шепот и се чуваше съвсем отблизо. Роуан усети устни да докосват бузата й и се напрегна, но вече бе станала много сънлива.

— Махни се от мен, искам да бъда сама. Не съм длъжна да те обичам.

— Роуан, какво да ти дам, какъв подарък искаш?

Нещо отново бръсна леко лицето й. Последва докосване, което предизвика тръпки по цялото й тяло. Зърната й се втвърдиха под копринената нощница, а вътре в нея нещо запулсира — глад, който усещаше с цялото си тяло.

Опита се да прочисти погледа си, но в стаята вече беше тъмно. Огънят бе догорял, а само преди минути имаше пламъче.

— Играеш си с мен. — Сякаш въздухът я докосваше навсякъде. — Играеш номера и на Майкъл.

— Не. — Лека целувка по ухото й.

— А виденията, когато се е удавил? Твое дело са, нали?

— Не, той не беше тук. Не бих могъл да го последвам там, където отиде. Аз съм единствено с живите.

— Ти ли създаде призраците, които е видял, когато е плувал в басейна онази нощ?

— Не.

Тя трепереше цялата, махаше с ръце, за да се освободи от усещанията, като че се опитваше да се отърве от паяжина.

— А ти видя ли ги?

— Да, но чрез неговите очи.

— И какво представляваха?

— Не зная.

— Защо не знаеш?

— Те са образи на мъртви хора. А аз съм на тази земя. Не познавам мъртвите. Не ми говори за тях. Не зная нищо за Господ и за каквото и да било, което не е на тази земя.

— Господ! Но какво е земята? — Нещо я докосна по тила и лекичко повдигна косата й.

— Това тук, Роуан, селението, в което съществуваш, в което съществувам и аз — паралелно, в самия физически свят, и все пак отделен. Аз съм физически, Роуан — толкова естествен, колкото и всичко останало по земята. Изгарям за теб в такава чистота, сякаш е огън без край. В нашия свят.

— А призраците, които Майкъл видя в тази стая в деня на сватбата, твое дело ли бяха?

— Не.

— Ти видя ли ги? — Сякаш перце докосна бузата й.

— През неговите очи. Нямам всички отговори, които искаш от мен.

Нещо погали гърдите и бедрата й. Тя сви крака под себе си. Камината вече беше студена.

— Махни се от мен! Ти си зло.

— Не.

— От ада ли дойде?

— Играеш си с мен. Аз съм в ада, изгарям от желание да ти доставя удоволствие.

— Спри. Искам да се махна оттук. Спи ми се.

Обърна се и погледна към почернялата камина. Жаравата бе угаснала. Клепачите и крайниците й натежаваха. Опита се да стане на крака, като се подпираше на камината, но знаеше, че няма да може да стигне до стълбите. Обърна се, свлече се на колене и се просна на мекия китайски килим. Той беше като коприна под нея, а хладният въздух й беше приятен. Имаше чувството, че сънува, когато погледна нагоре към полилея. Гипсовите орнаменти сякаш се движеха, а акантовите им листа се извиваха и къдреха.

Всичко чуто внезапно заплува в ума й. Нещо я докосна по лицето. Зърната на гърдите й набъбнаха и усети пулсиране между краката си. Помисли си за Майкъл, който сега беше толкова далече, и изпита мъка. Не биваше да подценява това същество.

— Обичам те, Роуан.

— Сега си над мен, нали? — Взираше се в сенките, благодарна за хлада, защото самата тя гореше, сякаш бе попила цялата топлина на огъня. Усети влага между краката си и тялото й се отвори като цвете. Нещо я галеше от вътрешната страна на бедрата, където кожата е най-мека. Краката й се извиха навън като венчелистчета на отварящо се цвете.

— Престани, не ми харесва.

— Обичам те, мила моя. — Целувки по ушите, по устните, а после и по гърдите. Засмука силно и ритмично зърната й и започна да ги хапе.

— Не искам — прошепна тя, но всъщност искаше, би закрещяла от агония, ако това престанеше.

Ръцете й се разпериха встрани и нощницата й се вдигна нагоре. Чу се раздиране на коприна и дрехата падна. Беше напълно, превъзходно гола. Ръце я галеха между краката. Само че не бяха ръце. Беше Лашър. Лашър я смучеше и галеше, целуваше ушите и клепачите й. Цялата беше обгърната от необятното му присъствие. Той бе дори под нея — галеше гърба й, разделяше задните й бузи и галеше срамните устни.

Да, тя се отваряше като тъмнолилавия ирис в градината. Като розите, които се бяха разпаднали върху своите грапави и потъмнели стъбла, а листата им бяха осеяни с петна и малки венички.

Тя се мяташе и извиваше на килима.

Извиваше се като котка на горещ…

Махай се, вещице, ти не си тук! Този час е само мой.

— Да, само твой, само наш.

Езиците ближеха зърната й, устните ги докосваха и дърпаха, зъбите ги хапеха.

— По-силно, по-грубо. Изнасили ме! Използвай мощта си.

Той я вдигна така, че главата й падна назад, а косата й увисна под нея. Очите й бяха затворени. Ръце отвориха срамните й устни и бедрата й.

— Стани мъж, влез в мен грубо!

Устните засмукаха по-грубо зърната й, езиците ближеха гърдите, корема, пръстите стискаха задника й и дращеха бедрата й.

— Член — прошепна тя и после почувства как потъна в нея, огромен и твърд. — Да, давай, разкъсай ме, давай! Давай! — Заля я аромат на чиста здрава плът, на чиста коса, когато тежестта легна отгоре й и членът се задвижи на тласъци. Мярна лице, тъмнозелени очи. А после всичко се размаза, когато устни отвориха нейните.

Беше прикована към килима, членът гореше в нея, дразнеше клитора й, влизаше все по-надълбоко. Не мога, не мога да го понеса. Разкъсай ме, да. Оргазмът я заля. Умът й се изпразни и съзнанието й бе залято от прииждащи на вълни цветове. Наслада избухна в корема й и плъзна към гърдите, лицето и бедрата. Скова прасците й и мускулите на краката й. Тя чу собствения си вик, но той й прозвуча някак далечен и маловажен. Тялото й пулсираше безпомощно, лишено от воля и съзнание.

Избухваше отново и отново, изгаряше я. Отново и отново, докато времето, вината и всички мисли бяха изличени. Сутрин. Това бебешки плач ли е? Не. Телефонът звъни. Няма значение.

Беше в леглото, под завивките, гола. Слънчевата светлина струеше през прозорците в предната част на къщата.

Спомни си за изминалата нощ и нещо в нея запулсира болезнено. Пак телефонът, или пък бебешки плач? Бебе някъде в другия край на къщата. В полусън тя го виждаше как рита с малките си крачета и свива колене.

— Мила моя — прошепна той.

— Лашър…

Плачът бе спрял. Тя затвори очи и се опита да задържи зад клепачите си образа на озарените от слънцето прозорци и плетеницата на клоните на дъба, зад която надничаше небето.

Когато отново ги отвори, видя тъмното му красиво лице и зелените му очи. Докосна копринените му устни. Лежеше върху нея с цялата си тежест, членът му беше между краката й.

— Господи, толкова си силен!

— Заради теб, красавице моя. — Устните разкриха едва-едва проблясъка на бели зъби. — Само с теб, божествена моя.

Тогава я заля топла вълна, топъл вятър развя косата й назад и я погълна гореща вихрушка.

И всичко се случи отново — в тишината на утрото и в светлината на слънцето.

По обяд тя седна до басейна. От водата към студената слънчева светлина се вдигаше пара. Време беше да изключи нагревателя. Зимата наистина беше дошла.

Но на нея не й беше студено с вълнената рокля. Започна да си реше косата.

Отново го усети до себе си и присви очи. Да, съвсем ясно видя потрепването на въздуха, когато той я обгърна като було, което леко се спусна по раменете и ръцете й.

— Махни се от мен — прошепна тя, усещаше невидимото присъствие плътно около себе си. Седна с изправен гръб и изсъска: — Махай се!

Като че видя отблясък от огън, но след миг студът се върна и въздухът доби нормалната си плътност. Завърнаха се и нежните аромати на градината.

— Ще ти кажа кога да дойдеш — каза Роуан. — Не смятам да съм на твое разположение.

— Както желаеш, Роуан. — Пак вътрешният глас, който бе чула в Дестин. Звучеше сякаш в главата й.

— Ти виждаш и чуваш всичко, нали? — попита го.

— Дори мислите ти.

Тя се усмихна, но с яд и ожесточение, и почисти космите от четката си.

— И какво си мисля сега?

— Искаш да те докосна отново, да те обгърна с илюзии. Искаш да разбереш какво е да си мъж и да те обладая така, както бих обладавал мъж.

Бузите й поруменяха. Тя почисти още малко руси косми от четката, пусна ги в папратите до себе си и те изчезнаха сред тъмните листа.

— А можеш ли да го направиш?

— Можем да го направим заедно. Можеш да видиш и почувстваш много неща.

— Първо искам да поговорим.

— Добре. Но ти ме жадуваш.

— Можеш ли да видиш Майкъл? Знаеш ли къде е сега?

— Да, виждам го. Той е в къщата си и се рови из многобройните си вещи. Плува в спомени и в очакване. Погълнат е от желанието да се върне при теб. Мисли само за теб. А ти мислиш да ме предадеш, Роуан. Мислиш да кажеш на приятеля си Аарън, че си ме видяла. Мечтаеш за предателство.

— И какво би ме спряло, ако реша да говоря с Аарън? Какво можеш да направиш?

— Обичам те, Роуан.

— Не би могъл да стоиш далече от мен и го знаеш. Ще дойдеш, ако те повикам.

— Искам да съм твой роб, а не твой враг.

Тя стана и вдигна поглед към меката корона на маслината и кръпките бледо небе, които прозираха през нея. Басейнът беше огромен правоъгълник димяща синя светлина. Дъбът отвъд се олюляваше на бриза и Роуан отново усети как въздухът се променя.

— Не се приближавай.

Долетя неизбежната, изпълнена с мъка въздишка. Роуан затвори очи. Някъде много далеч плачеше бебе. Чуваше го. Сигурно идваше от някоя от големите притихнали къщи, които винаги изглеждаха пусти по пладне.

Влезе в къщата, като тракаше силно с токове по пода. Взе шлифера си от дрешника във фоайето — не й трябваше палто — и излезе през предната врата.

Разхожда се около час по тихите и пусти улици. От време на време срещаше някой минувач, който й кимваше за поздрав. Или пък някое куче идваше до оградата, за да го погали. Или пък кола профучаваше покрай нея.

Опитваше се просто да гледа — да се фокусира върху мъха по стените или върху цвета на жасмина, който още се увиваше по оградите. Опитваше да не мисли и да не се страхува. Опитваше се да не изпитва желание да се върне в къщата. Но най-накрая краката сами я отведоха обратно и тя застана пред дома си.

Ръката й потрепери, когато се опита да вкара ключа в ключалката. Той стоеше в другия край на коридора, до вратата на трапезарията, и я наблюдаваше.

— Не! Не и докато не кажа! — рече тя и силата на омразата й блъвна от нея като сияние. Образът изчезна и тя внезапно усети някаква много силна миризма. Сложи ръка на устата си. Въздухът се раздвижи леко и после застина. Цялата къща беше тиха.

Но след миг отново се чу бебешкият плач.

— Ти го правиш — прошепна тя и звукът изчезна. Тръгна по стълбите към спалнята си. Леглото й сега беше оправено, нощницата й беше сгъната, а завесите — дръпнати.

Тя затвори вратата, събу обувките си и легна на покривката под белия балдахин. Затвори очи, не можеше да се бори повече. Мисълта за снощното удоволствие събуди в нея изпепеляващ огън и болка. Зарови лице във възглавницата и се опита да си спомни и едновременно с това да не си спомня. Мускулите й се свиваха и отпускаха.

— Добре, ела — прошепна тя и меката безплътна субстанция веднага я обгърна. Тя се опита да разбере какво чувства, да го проумее. Нещо необятно, подобно на паяжина и хлабаво организирано сега се събираше и добиваше плътност, както парата се събира, за да се превърне отново във вода, както водата се събира, за да се превърне в лед.

— Да приема ли някаква форма? Да създам ли илюзия?

— Не, не още — прошепна Роуан. — Бъди какъвто си, какъвто си бил преди. — Вече усещаше галене по стъпалата и по сгъвките на коленете. Деликатни пръсти се плъзгаха в нежните участъци между пръстите на краката й, а после найлоновите й чорапи се скъсаха и излетяха от краката й, а кожата по тях започна да диша и да тръпне.

Почувства как роклята й се разтваря и копчетата се изплъзват от илиците.

— Да, насили ме отново. Нека е грубо и бавно.

Внезапно тя бе повалена по гръб, главата й бе извъртяна на една страна и притисната към възглавницата. Роклята й бе разкъсана и невидими ръце плъзнаха по корема й. Зъби я захапаха между краката и нокти задраскаха прасците й.

— Да — изпищя тя и стисна зъби. — Направи го жестоко.

Четирийсет и три

Колко дни и нощи бяха минали? Наистина не знаеше. Неотворената поща се трупаше на масата в коридора. Телефонът звънеше от време на време — но напразно.

— Но кой си ти? Кой?

— Казах ти, подобни въпроси не значат нищо за мен. Мога да бъда каквото пожелаеш.

— Не е достатъчно.

— Какво съм аз ли? Фантом. Не знам откъде дойде способността ми да обичам Сузан. Тя ме научи какво е смърт, когато беше изгорена. Ридаеше, когато я влачеха към кладата; не можеше да повярва, че ще го направят. Моята Сузан… Тя беше дете, което не разбираше човешкото зло. А моята Дебора бе принудена да гледа всичко това. Ако бях разразил буря, щяха да ги изгорят и двете. Дори в агонията си Сузан ме възпираше заради Дебора. Тя обезумя, главата й се удряше в кладата. Дори селяните — жестоки, глупави смъртни, дошли да пият вино и да се смеят, докато тя гори — бяха ужасени. Дори те не можаха да понесат писъците й. После видях как огънят поглъща красивата й плът, дарена й от природата. Като житна люспа в подпалена нива. Виждах как кръвта й се стича по пращящите цепеници. Моята Сузан, в разцвета на младостта си и силата си, беше изгорена като восъчна свещица от тълпа глупави селяни, събрали се в горещия следобед.

Кой съм аз ли? Аз съм онзи, който рида за Сузан, когато никой друг не я жалеше. Аз съм онзи, който агонизираше, когато дори Дебора стоеше безчувствена и гледаше как майка й се гърчи в пламъците.

Аз съм онзи, който видя духът на Сузан да напуска разкъсваното от болка тяло. Видях го да се издига свободен и безгрижен. Дали и аз имах душа, която можеше да разбере тази радост — че Сузан вече няма да страда. Посегнах към духа й, запазил формата на тялото й, защото тя още не знаеше, че от нея не се изисква такава форма. Опитах се да проникна, да събера и да поема в себе си онова, което беше сега като мен.

Но духът й мина покрай мен. Не ми обръщаше никакво внимание — нито на мен, нито на горящата клада. Издигна се все по-нагоре и по-нагоре и изчезна.

Кой съм аз? Аз съм Лашър, който се разпростря върху целия свят, разпилян от мъката по Сузан. Аз съм Лашър, който отново се събра, оформи пипала от силата си и започна да шиба града, докато ужасените хора не се разбягаха, когато Дебора също я чакаше клада. Опустоших Донелайт. Преследвах инквизитора през полята, замерях го с камъни. Когато свърших, не остана никой, който да разкаже историята. А моята Дебора замина с Петир ван Абел към коприните и сатените, към смарагдите и мъжете, които щяха да я рисуват.

Аз съм Лашър, който скърбеше за бедната глупачка и разнесе пепелта й по четирите посоки на света.

Това бе моето пробуждане към съществуване, към самоосъзнаване, към живот и смърт, към способността да обръщам внимание.

За двайсет дни научих повече, отколкото през хилядолетията, в които наблюдавах как смъртните се появяват по лицето на земята и се множат като насекоми. Разум, възникващ от материя, безсмислен като молец, кацнал на стената.

Кой съм аз? Аз съм Лашър, който падна в краката на Дебора и се научи какво е да имаш цел, да постигаш желания, да изпълнява нейните желания, за да не страда тя никога повече. Лашър, който се опита и се провали.

Добре, обърни ми гръб. Направи го. Времето е нищо. Ще чакам следващата силна колкото теб. Хората се променят. Сънищата им са изпълнени с пророчества за тези промени. Вслушай се в думите на Майкъл. Майкъл знае. Смъртните непрекъснато мечтаят за безсмъртие, с напредването на живота им. Мечтаят за невъзпиран полет. Ще се появи друг, който ще разчупи бариерите между въплътени и невъплътени. И аз ще премина. Искам го твърде много, за да не стане. И съм твърде търпелив, твърде добре се уча, твърде силен съм.

Знанието е тук. Пълното обяснение на произхода на материалния живот е на разположение. Копирането е възможно. Ако искаш, върни се с мен в спалнята на Маргьорит през нощта, когато я обладах с тялото на мъртъв мъж, когато промених цвета на косата си със силата на волята си. Погледни този експеримент. Той е по-близо до времето, когато хората са живеели в пещери и са ловували с копия, отколкото до твоята болница и лаборатория.

Твоето знание изостря силата ти. Ти разбираш ядрата на клетките и протоплазмата. Знаеш какво са хромозомите, гените и ДНК-то.

Жулиен беше силен. Шарлот беше силна. Петир ван Абел беше титан сред хората. Но в теб има друг вид сила. Дързост, глад, самодостатъчност. Познавам този глад, целувам го с устни, които не притежавам; задържам го с ръце, които не притежавам; притискам го към топлото биещо сърце, което не притежавам.

Отвърни се от мен. Страхувай се от мен. Ще почакам. Няма да нараня скъпоценния ти Майкъл. Но той не може да те обича като мен, защото не те познава, както аз те познавам.

Аз виждам в тялото и в ума ти, Роуан. Аз ще бъда в плът, ще се слея с плът и ще стана свръхчовек. А каква метаморфоза ще претърпиш ти тогава? Помисли върху думите ми.

Виждам го, Роуан. Винаги съм го виждал — тринайсетата ще е достатъчно силна да отвори вратата. Това, което не виждам, е как ще съществувам без твоята любов.

Защото винаги съм те обичал, винаги съм обичал частицата от теб, която съществуваше в предшествениците ти. Обичах те и в Петир ван Абел, който най-много прилича на теб. Обичах те дори и в моята сладка, саката, безсилна Деидре, която мечтаеше за теб.

Тишина.

Цял час не се чу нито звук, нито някаква вибрация се понесе из въздуха. Къщата беше пуста, обградена от студа отвън — резлив, безветрен и чист.

Еужения си беше тръгнала. Телефонът отново иззвъня в пустотата.

Роуан седеше в трапезарията, ръцете й почиваха на лакираната маса, и гледаше пълзящата мирта — сега без листа и искряща на фона на синьото небе.

Най-сетне стана, облече си червеното вълнено палто, заключи вратата след себе си и излезе през отворената порта на улицата.

Студеният въздух беше приятен и проясняващ ума. С напредването на зимата листата на дъбовете бяха потъмнели и се сгърчиха, но все още бяха зелени.

Тя зави по Сейнт Чарлз авеню и тръгна към хотел „Пончартрейн“.

Аарън вече я чакаше в малкия бар. На масата пред него имаше чаша вино и отворен кожен бележник. В ръката си държеше химикалка.

Тя застана пред него и видя изненадата на лицето му, когато я погледна. Не беше ли разрошена косата й? Изморена ли изглеждаше?

— Той знае всичко — какво мисля, какво чувствам, какво ще кажа.

— Не, не е възможно — каза Аарън. — Седни, разкажи ми.

— Не мога да го контролирам. Не мога да го прогоня. Мисля… мисля, че го обичам — прошепна тя. — Той заплаши, че ще си иде, ако говоря с теб или Майкъл. Но аз не искам да си отива. Той има нужда от мен. Има нужда да го виждам, да бъда близо до него; умен е, но не чак толкова. Нуждае се от мен, за да му давам цел, за да бъде по-близо до живота.

Тя се взираше в дългия бар и в дребния плешив мъж в края му — пълен човек с цепка вместо уста. Бледият анемичен барман бършеше нещо, както винаги. Редици бутилки, пълни с отрова. Тук беше спокойно. Светлините бяха приглушени.

Роуан седна, погледна към Аарън и попита:

— Защо ме излъга? Защо не ми каза, че си изпратен да го спреш?

— Не съм изпратен да го спра. Никога не съм лъгал.

— Знаеш, че той може да стане човек. Знаеш, че това е целта му, и си решен да го спреш. От самото начало.

— Знам само каквото е написано в историята. Дадох ти всичко.

— Но знаеш, че се е случвало и преди. Знаеш, че на света има създания като него, които са откривали портал.

Никакъв отговор.

— Не му помагай — каза Аарън.

— Защо не ми каза?

— А щеше ли да ми повярваш? Не дойдох, за да ти разказвам басни. Нито пък да те привличам към Таламаска. Дадох ти информацията, която бях събрал за теб самата, за семейството си и за всичко, което има отношение към теб.

Тя не отговори. Той казваше истината, така, както я разбираше, но криеше нещо. Всеки криеше нещо. Цветята на масата също криеха нещо — че животът е един безжалостен процес. Лашър беше процес.

— Това същество е гигантска колония от микроскопични клетки. Те се хранят от въздуха, както сюнгерът се храни от морето. Поглъщат миниатюрни частички, така че процесът продължава и остава незабелязан за организма и за всичко в обкръжаващата го среда. Но всички основни съставки на живота ги има там — клетъчна структура, със сигурност, аминокиселини и ДНК, както и организираща сила, която свързва цялото, без значение от размера му, и която реагира на съзнанието на съществото, което може да преоформи цялото с волята си.

Тя млъкна, взираше се в лицето му, за да види дали я е разбрал. Но имаше ли значение? Тя разбираше, а това беше важното.

— Той не е невидим; просто не може да бъде видян. Той не е свръхестествен, а само има способността да преминава през по-плътна материя, защото клетките му са далече по-малки. Но те са еукариотни клетки. Същите, които изграждат нашите тела. Но откъде е дошло съзнанието? Как е възможно да мисли? Не зная, както не зная как така клетките на един ембрион знаят да формират очи, пръсти, черен дроб, сърце и мозък. Няма учен на земята, който знае защо от оплодено яйце се ражда пиле и защо сюнгерът, стрит на прах, може да се събере отново — всяка клетка върши точно каквото трябва — и то само за няколко дни.

Когато узнаем това, ще знаем защо Лашър има интелект, тъй като той е подобна организираща сила без обособен мозък. Достатъчно е да се каже, че той е предкамбрийски и самодостатъчен, и ако не е безсмъртен, поне може да живее милиони години. Възможно е да е получил съзнание от човешкия род. Защото, ако съзнанието излъчва доловима енергия, той сигурно се е хранил с нея и мутацията е създала неговия ум. Той продължава да се храни със съзнанието на вещиците Мейфеър и техните приближени, учи се от тях и чрез тях изгражда личността и волята си.

Възможно е също и да е започнал някакъв първичен процес на симбиоза с по-висша форма на материя, която е способна да привлече по-сложни молекулярни структури към него, когато се материализира. А после той се разтваря, преди собствените му клетки да се обвържат здраво с тези по-тежки частици. Това разтваряне се извършва в състояние, граничещо с паника. Защото той се страхува от несъвършено сливане, от което не би могъл да се освободи.

Но любовта му към плътта е толкова силна, че сега желае да рискува всичко, за да стане антропоморфен и във вените му да тече топла кръв.

Тя млъкна, но след малко продължи:

— Може би целият живот има съзнание. — Очите й блуждаеха из малкото помещение и оглеждаха масите. — Може би цветята ни наблюдават. Може би дърветата мислят и ни мразят, задето можем да ходим. Или пък не им пука. Ужасът на Лашър е в това, че на него е започнало да му пука!

— Спри го — каза Аарън. — Вече знаеш какво представлява. Спри го. Не му позволявай да добие човешка форма.

Тя не отговори. Гледаше към полите на червеното си палто, сякаш внезапно стресната от цвета му. Дори не си спомняше да го е вадила от дрешника. В ръката си държеше ключ, но нямаше чанта. Само разговорът им бе реален за нея в момента, както и изтощението, и тънкият слой пот по ръцете и лицето й.

— Всичко, което каза, е изключително — добави Аарън. — Успяла си да разбереш много. Сега използвай това знание, за да го държиш надалече.

— Той ще те убие — каза тя, без да го поглежда. — Знам го. Иска да те убие. Мога да го възпра, но каква сделка да му предложа? Сега знае, че съм тук. — Изсмя се тихо и огледа тавана. — Той е с нас. Знае всичките ми номера. Той е навсякъде. Като Господ. Само дето не е Господ!

— Не. Не знае всичко. Не му позволявай да те заблуди. Погледни историята. Направил е твърде много грешки. Можеш да търгуваш с любовта си. Търгувай с волята си. Пък и защо ще ме убива? Какво мога да му направя? Да те принудя да не му помагаш? Твоето чувство за морал е дори по-силно и по-фино от моето.

— Какво, за бога, те кара да мислиш така? — изненада се тя. — Какво чувство за морал? — Уплаши се, че ще припадне, трябваше да се маха оттук, да си иде вкъщи и да поспи. Но той беше там и я чакаше. Щеше да иде навсякъде с нея. А тя бе дошла тук с мисия — да предупреди Аарън. Да даде на Аарън последен шанс.

Но щеше да е така хубаво да се прибере и да заспи, само да не чува отново бебешкия плач. Лашър щеше да я обгърне с безбройните си ръце и да я залюлее в приятната си топлина.

— Роуан, чуй ме.

Тя като че се събуди от сън.

— По целия свят има хора с необикновени способности — каза Аарън, — но ти си една от най-изключителните, защото си открила начин да използваш силата си за добро. Не се взираш в кристално кълбо за два-три долара. Ти лекуваш. Можеш ли да съвместиш него с това? Или той ще те откъсне завинаги от мисията ти? Ще изцеди силата ти за създаване на някакво чудовище мутант, каквото светът не иска и не може да понесе. Унищожи го, Роуан. За твое добро. Не заради мен. Унищожи го заради онова, което е добро за теб.

— Ето защо ще те убие, Аарън. Не мога да го спра, ако го провокираш. Но с какво толкова е сгрешил? Защо си против него? Защо ме излъга?

— Не съм те лъгал. И ти знаеш защо това не бива да става. Защото той е същество без човешка душа.

— Това е религия, Аарън.

— Роуан, той няма да е нещо естествено. Не се нуждаем от още чудовища. Сред нас самите има достатъчно чудовища.

— Той е също толкова естествен, колкото и ние с теб — отвърна тя. — Това се опитах да ти кажа.

— За нас той е чужд, като огромно насекомо, Роуан. Би ли създала подобно нещо? Това не е предопределено да стане.

— Предопределено. А мутацията предопределена ли е? Всяка минута, всяка секунда, клетките мутират.

— Но в някакви граници. В някаква предвидима посока. Котката не може да полети. На човек няма да му пораснат рога. Има някаква схема в нещата и ние посвещаваме живота си на нейното изучаване. Тя е изумителна и грандиозна, но той не е част от нея.

— Така твърдиш ти. Ами ако няма никаква схема? Ако има само процес, само мултиплициращи се клетки и неговата метаморфоза е също толкова естествена, както когато една река излезе от коритото си и наводни ниви, къщи и хора? Както когато комета се удари в земята…

— А ти не би ли се опитала да спасиш човеците от този потоп? Нима няма да се опиташ да ги спасиш от огъня на кометата? Е, добре. Казваш, че той е естествен. Нека тогава кажем, че ние сме нещо повече от естествени. Ние се стремим към нещо повече от простия процес. Нашите ценности, състрадание, способността ни да обичаме и да създаваме подредени общества, ни правят нещо повече от естествени. Той не храни никакво уважение към това, Роуан. Виж какво е сторил със семейство Мейфеър.

— Създал го е!

— Не, не мога да приема това. Не мога!

— Все още говориш религиозно, Аарън. Говориш за някакъв закоравял морал. Не разполагаме с никаква стабилна логическа почва, на базата на която да го осъдим.

— Напротив. Не може да няма такава. Чумата също е естествена, но не би пуснала бацилите от епруветката, за да унищожиш милиони, нали? Роуан, за бога, нашето съзнание е образовано чрез плътта, от която произлиза. Какви щяхме да бъдем, ако не можехме да изпитваме физическа болка? А това същество никога не е получавало и най-малката рана. Никога не е било измъчвано от глад, нито е било пришпорвано от нуждата да оцелее. Той е просто лишен от морал интелект, и ти го знаеш. Знаеш го. Ето защо го наричам неестествен — тъй като не мога да открия по-подходяща дума.

— Да, колко поучително — каза тя. — Разочароваш ме. Надявах се в замяна на предупреждението ми да ми дадеш някакви аргументи. Надявах се да укрепиш духа ми.

— Не се нуждаеш от моите аргументи. Погледни в душата си. Знаеш какво се опитвам да ти кажа. Той е просто един лазарен лъч, завладян от амбиция. Той е бомба със самосъзнание. Пусни го тук и светът ще плати за това. Ще станеш майка на бедствие.

— Бедствие — прошепна тя. — Каква хубава дума. — Колко крехък изглеждаше Аарън. За първи път годините му личаха толкова много — в дълбоките бръчки по лицето, в меките торбички под бледите умоляващи очи. Изведнъж й се стори много слаб и лишен от обичайните за него грация и сладкодумие. Само един старец с побеляла коса, който се взираше в нея, изпълнен с детско изумление. Без никакво обаяние.

— Знаеш какво може да означава това, нали? — каза Роуан изморено. — Ако успееш да се отървеш от страха.

— Той те лъже. Завладява съзнанието ти.

— Не ми говори така! — изсъска тя. — Това не е кураж от твоя страна, а чиста глупост. — Облегна се назад и се опита да се успокои. А преди бе обичала този човек! Дори сега не искаше да го нарани. — Не виждаш ли как ще свърши всичко това? — попита спокойно. — Ако мутацията успее, той ще е в състояние да се множи. Ако клетките могат да бъдат присадени на други човешки тела и започнат да се делят, ще се промени цялото бъдеще на човешката раса. Говорим за край на смъртта.

— Същата древна заблуда — каза горчиво Аарън. — Същата стара лъжа.

Тя се усмихна, защото видя, че той губи самообладание, и каза:

— Твоята лицемерна набожност ме изморява. Науката винаги е била ключът към всичко. Вещиците са били винаги просто учени. Черната магия е прераснала в наука. Мери Шели е видяла бъдещето. Поетите винаги са го виждали. И децата на третия ред в киното знаят това, когато гледат как доктор Франкенщайн създава чудовището си и издига тялото към мълнията.

— Това е ужасно, Роуан. Той е промил съзнанието ти.

— Не смей да ме обиждаш така — изсъска тя и се надвеси над масата. — Стар си и не ти остава много. Обичам те заради онова, което ми даде, и не искам да те наранявам. Но не ме изкушавай, не изкушавай и него. Казвам ти самата истина.

Той не й отговори. Беше изпаднал в някакво неестествено спокойствие. Малките му бадемовидни очи изведнъж станаха непроницаеми за нея и тя се учуди на силата му. Усмихна се.

— Нима не ми вярваш? Не искаш ли да напишеш това в досието? Видях го в лабораторията на Лемли, когато зърнах онзи зародиш, свързан с десетките пластмасови тръбички. Така и не разбра защо убих Лемли, нали? Знаеш, че аз го направих, но не знаеш защо. Лемли ръководеше един проект в Института. Крадеше клетки от живи зародиши и ги използваше за транспланти. Прави се и на други места. Разбираш какви възможности отваря това, нали? Но представи си експерименти с клетки от Лашър, клетки, които са издържали и са били преносители на съзнание милиони години.

— Искам да се обадиш на Майкъл и да го помолиш да се прибере.

— Майкъл не може да го спре. Само аз мога. Нека остане там, вън от опасност. Нали не искаш и той да умре?

— Чуй ме. Можеш да затвориш съзнанието си за това същество. Можеш да скриеш мислите си чрез просто усилие на волята. Има техники, които са по-стари от всички религии на земята, и ни учат как да се предпазваме от демони. Той чете в ума ти само онова, за което мислиш в момента. Не е по-различно от телепатията. Опитай и ще видиш.

— И защо да го правя?

— За да си дадеш време. Да си осигуриш време за морално решение.

— Не, ти не разбираш колко мощен е той. Никога няма да разбереш. И не знаеш колко добре ме познава. В това е ключът — той ме познава. — Тя поклати глава. — Не искам да изпълня желанието му. Наистина не искам. Но той е просто неустоим, не разбираш ли?

— Ами Майкъл? Какво стана с мечтата ти за медицинския център?

— Ели беше права — каза Роуан, облегна се на стената и отново зарея поглед нанякъде. Светлината в бара леко намаля. — Ели знаеше. Тя носеше кръвта на Кортланд във вените си и можеше да вижда бъдещето. Може би са били само неясни форми и чувства, но тя знаеше. Не биваше да се връщам. Той използва Майкъл, за да се погрижи да се върна. Знаех, че Майкъл е в Ню Орлиънс, и се върнах точно заради това, като някаква разгонена кучка!

— Не е така. Искам да се качиш в апартамента ми и да останеш при мен.

— И ти си същият глупак. Мога да те убия още сега и никой никога да не разбере, че съм била аз. Никой, освен твоите братя и приятелят ти Майкъл Къри. И какво ще направят те? Свършено е, Аарън. Мога да се боря, може да отстъпя малко или пък да спечеля известно преимущество. Но всичко вече е свършено. Предназначението на Майкъл беше да ме доведе и задържи тук. И той го изпълни.

Роуан понечи да стане, но Аарън хвана ръката й. Тя се вгледа в пръстите му. Толкова стари. Винаги можеш да познаеш възрастта на човека по ръцете му. Дали хората се вглеждаха в тях? Нямаше значение. Нищо нямаше значение в този малък бар. Тя понечи да издърпа ръката си.

— Ами детето ти, Роуан?

— Майкъл ли ти каза?

— Не беше нужно да ми казва. Майкъл беше изпратен да те обича, за да можеш да отблъснеш това същество веднъж завинаги. Затова не е нужно да водиш битката сама.

— И това ли знаеш, без никой да ти го е казвал?

— Да. Както и ти.

Тя издърпа ръката си.

— Махай се, Аарън. Замини надалече. Иди се скрий в метрополията в Амстердам или в Лондон. Скрий се. Иначе ще умреш. И ако се обадиш на Майкъл, ако му кажеш да се върне, кълна се, че самата аз ще те убия.

Четирийсет и четири

Абсолютно всичко тръгна на зле. Покривът на къщата на Либърти стрийт беше протекъл, а някой бе разбил магазина на улица „Кастро“ за жалката сума в брой в касата. Имотът му на улица „Дайъмънд“ също беше разбит от вандали и му отне цели четири дни да почисти, преди да може да го обяви за продан. А после измина и цяла седмица, в която прибираше антиките на леля Вив и опаковаше всички малки джунджурии, за да не се счупят при транспортирането. Не смееше да повери това на преносвачите.

После цели три дни седя със счетоводителя си, за да оправи данъците. Беше вече 14 декември, а му оставаше още много работа.

Единственото хубаво нещо беше, че леля Вив бе получила първите два сандъка без проблеми и му се обади колко се радва, че отново притежава обичните си предмети. Похвали се, че се е присъединила към групата по шиене на Лили, където било много хубаво и слушали Бах. За нея това беше върхът на изискаността. Сега, когато мебелите й щели да пристигнат, най-после можела да покани всички прекрасни дами Мейфеър в дома си. Майкъл бил съкровище. Просто съкровище.

— В неделя видях Роуан. Беше излязла на разходка в студеното време. Най-сетне е започнала да качва малко килограми. Не исках да ти казвам, но преди тя беше твърде слабичка и бледа. Много се зарадвах да видя, че бузите й вече поруменяват.

Той се беше смял на това, но Роуан му липсваше непоносимо. Не беше планирал да отсъства толкова дълго. А разговорите по телефона само влошаваха нещата, дрезгавият й глас направо го подлудяваше.

Тя се отнесе с разбиране относно непредвидените обстоятелства, но той усети тревога зад въпросите й. След тези разговори не можеше да спи, пушеше цигара след цигара, пиеше твърде много бира и слушаше барабаненето на безкрайния зимен дъжд.

Сан Франциско беше в дъждовния си сезон и не бе спряло да вали, откакто пристигна. Никакво синьо небе, дори над хълма на Либърти стрийт.

Вятърът го пронизваше през дрехите още щом си подадеше носа навън. Не сваляше ръкавиците си, защото му беше студено.

Но старата къща най-после бе почти празна. Бяха останали само две кутии на тавана и то точно малките съкровища, които щеше да занесе в Ню Орлиънс. Нямаше търпение да приключи.

Колко чуждо му се струваше всичко — стаите бяха по-малки, отколкото ги помнеше, алеите пред къщата бяха мръсни. Малкото, посадено от него дръвче беше на път да предаде богу дух. Наистина ли бе прекарал тук толкова години, и то с мисълта, че живее щастливо?

Изглеждаше му невъзможно да остане още една отвратителна седмица в залепване и надписване на кашони в магазина, в ровене из сметки и попълване на разни формуляри. Разбира се, можеше да остави опаковането на преносвачите, но някои неща бяха твърде ценни, за да рискува. Пък и самото сортиране беше истински кошмар.

— По-добре сега, отколкото по-късно — бе казала Роуан следобеда, когато й се обади. — Но наистина не издържам. Я кажи, да нямаш някакви задни мисли? Относно промяната, имам предвид. Има ли моменти, в които ти се иска да се върнеш там и да забравиш за Ню Орлиънс?

— Да не си луда? Мисля единствено как ще се върна при теб. Ще се махна оттук преди Коледа. Каквото и да става.

— Обичам те, Майкъл. — Можеше да го изрече хиляди пъти, и то да звучи все така спонтанно. Беше истинска агония, че не може да я прегърне. Но не долови ли мрачна нотка в гласа й, нещо, което не бе чувал преди?

— Майкъл, изгори всичко, което е останало. Просто си направи клада в задния двор, за бога! Побързай.

Беше й обещал да приключи в къщата тази нощ, каквото и да става.

— Да не се е случило нещо? Да не те е изплашило нещо, Роуан?

— Не, не съм изплашена. Къщата си е все така красива, каквато я остави. Райън дори се погрижи да доставят коледно дръвче. Трябва да го видиш, стига до тавана. Чака в салона да се върнеш, за да го украсим. Цялата къща мирише на борови иглички.

— О, това е прекрасно. Ще ти донеса изненада… за дървото.

— Искам само теб, Майкъл. Ела си у дома.

Четири часът. Къщата беше съвсем празна, някак куха и изпълнена с ехо. Той стоеше в старата си спалня и гледаше тъмните лъскави покриви на квартала, а отвъд тях — скупчените стоманеносиви небостъргачи на центъра.

Да, голям град. Беше му много благодарен за прекрасните моменти, преживени тук. Вероятно град като никой друг. Но вече не беше неговият град.

Да си иде у дома.

Но ето, че отново ги забрави. Кутиите на тавана, изненадата, нещата, които искаше най-много.

Взе един найлон за опаковане и празен кашон и се качи по стълбата. Спря под скосения покрив и включи светлината. Таванът беше вече чист и сух, защото течът беше закърпен.

През прозореца надничаше тъмносиво небе. На четирите останали кутии имаше надпис с червено мастило: „Коледа“.

Коледните светлинки щеше да остави за бъдещите наематели. Със сигурност щяха да ги използват.

Но играчките щеше да опакова много внимателно. Не би понесъл мисълта да изгуби дори и една от тях. Като си помислеше само, че дървото вече беше там.

Довлачи кутията под голата крушка на тавана, отвори я и извади някакъв стар вестник. През годините бе събрал стотици от тези малки порцеланови красоти. Купуваше ги от специализираните магазинчета в града. От време на време дори продаваше такива в „Големите надежди“. Ангели, влъхви, миниатюрни коне, кончета от въртележки, други деликатни дреболийки от боядисан неглазиран порцелан. Истински викториански украси, които бяха изключително крехки и красиви. Имаше мънички птички с истински пера, дървени топки, изрисувани с красиви стари рози, малки порцеланови чайничета, посребрени звезди.

Спомни си за коледите, прекарани с Джудит и Елизабет, и дори онези от времето, когато майка му още бе жива.

Но най-добре помнеше последните няколко самотни коледи. Насила изпълняваше всички стари ритуали. И дълго след като леля Вив си легнеше, оставаше до дръвчето с чаша вино в ръка и се чудеше накъде отива животът му и защо.

Е, тази Коледа щеше да бъде напълно, напълно различна. Всичките красиви украси щяха да влязат в употреба и за първи път щеше да има достатъчно голямо дърво, което да издържи цялата му колекция, както и великолепен дом и среда, на която те принадлежаха напълно.

Бавно започна да вади украшенията, да ги увива в найлона и да ги поставя в малки торбички. Представи си къщата на Първа улица на Бъдни вечер с коледно дърво в салона. Представи си и следващата година, когато и бебето щеше да е там.

Внезапно му се стори невъзможно животът му да е претърпял такава чудодейна и пълна промяна. „Щях да се удавя в океана“, помисли си.

И тогава видя — не океана, а църквата на Коледа, когато беше дете. Видя яслата зад олтара и Лашър до нея. Гледаше го. Но тогава Лашър беше просто мъжът от Първа улица — висок, тъмнокос и аристократично блед.

Обзе го хлад. Какво правя тук? Тя е там сама. Невъзможно е да не й се е явил.

Завладя го мрачна, непоклатима увереност, която го тровеше. Той се разбърза с опаковането. Когато най-после приключи, почисти, изхвърли боклука, взе кутията с играчките и затвори вратата на тавана за последен път.

Дъждът вече намаляваше, когато стигна до пощата на Осемнайсета улица. Беше забравил какво е да се движиш в този натоварен трафик и да вървиш през постоянната тълпа по суровите, тесни и лишени от дървета улици. Дори любимата му улица „Кастро“ сега му се стори мрачна и унила.

Чака много дълго на опашката, за да изпрати кутията, подразнен от рутинното безразличие на чиновничката — грубост, която не бе срещнал след завръщането си на Юг. После забърза под ледения вятър към магазина си в „Кастро“.

Тя не би го излъгала. Призракът още играеше старата си игра. И все пак защо му се бе явил през онази отдавна отминала Коледа? Защо с това лице, защо се взираше в него, застанал над яслата? По дяволите, сигурно не означаваше нищо.

Все пак беше видял мъжа и в незабравимата нощ, когато чу музиката на Исак Щерн. Беше го виждал и стотици пъти в градината на Първа улица.

Но не можеше да се съпротивлява на паниката. Стигна до магазина, влезе, заключи вратата и се обади на Роуан.

Никакъв отговор. В Ню Орлиънс беше средата на следобеда и също бе много студено. Може би тя просто бе легнала да подремне. Той изчака петнайсетото позвъняване, преди да се откаже.

Огледа се. Имаше още толкова работа. Цялата сбирка месингови украшения за баня трябваше да бъде изпратена, както и изрисуваните стъклени витражи, подредени до задната стена. Защо, по дяволите, крадецът не ги беше отмъкнал!

Накрая реши просто да прибере всичко в кашони — нямаше време да сортира. Разкопча ръкавите си, нави ги и започна да пъха маниловите папки в кашоните. Но колкото и бързо да работеше, знаеше, че няма да успее да се измъкне от Сан Франциско още поне седмица.

Приключи към осем, улиците бяха още влажни от дъжда и изпълнени с обичайния петъчен трафик. Осветените витрини на магазините му се сториха приятни, хареса му и музиката, която се чуваше от гей баровете. Да, трябваше да признае, че от време на време ще му липсва суетнята на големия град. Щеше да му липсва и гей обществото от улица „Дастро“, и толерантността, за която самото им присъствие беше доказателство.

Но беше твърде уморен, за да мисли повече за това. Крачеше по хълма към колата си с наведена срещу вятъра глава.

Не можа да повярва на очите си — двете предни гуми на стария му седан ги нямаше, а купето бе вдигнато под предната броня със собствения му крик.

— Копелета гадни! — прошепна той, измъкна се от потока на пешеходците по тротоара и изстена: — Нямаше да е толкова зле дори някой да го правеше нарочно.

Нарочно…

Някой го докосна по рамото.

— Е биен, мосю, още едно малко бедствие.

— Да, и още как — измърмори Майкъл под нос, без дори да погледне нагоре, само регистрира разсеяно френския акцент.

— Много лош късмет, мосю, прав сте. Може би някой го е направил нарочно.

— Да, и аз точно това си мислех — рече Майкъл и се сепна.

— Вървете си у дома, мосю. От това имате нужда.

— Хей!

Обърна се, но фигурата вече беше далече. Мярна му се бяла коса. Всъщност тълпата почти беше погълнала непознатия и Майкъл видя само тила му. Отдалечаваше се бързо, май беше облечен в тъмно палто.

Хукна след него и отново извика. Но когато стигна ъгъла на Осемнайсета и Кастро, вече не го виждаше никъде. Хората сновяха през кръстовището. Дъждът бе започнал отново. Автобусът, който точно потегляше от тротоара, се оригна с черен дим от ауспуха.

Отчаян, Майкъл го загледа невиждащо, обърна се и тръгна обратно. Точно тогава, по чист късмет, зърна през задния прозорец познато лице, което се взираше в него. Черни очи, бяла коса.

… с най-простите и най-стари инструменти, с които разполагаш, защото чрез тях ще победиш дори когато това ти изглежда невъзможно…

— Жулиен!

… неспособен да повярваш на своите сетива, но знай, че наученото е истина и е правилно, използвай силата си, простата човешка сила…

— Да, ще го направя, разбирам…

И тогава нечия ръка се уви около кръста му и го повдигна от земята. Някакъв човек с огромна сила го влачеше назад. Преди да осъзнае какво става или да се възпротиви, една яркочервена кола се заби в тротоара и се вряза с ужасен трясък в уличния стълб. Чу се писък. Предното стъкло на колата се пръсна и сребристи парченца стъкло се разлетяха на всички посоки.

— Господи! — Не можеше да си върне равновесието. Полетя назад върху онзи, който го беше издърпал от пътя. Към колата хукнаха хора. Вътре някой мърдаше. Стъклото още се сипеше по паважа.

— Добре ли сте?

— Да, да, добре съм. В колата има човек.

Мигащата светлина на полицейската лампа внезапно го замая. Някой крещеше на полицая да извика линейка.

— Господи, тая едва не те удари — каза онзи, който го бе издърпал — едър, як чернокож с кожено палто и посивяла коса. — Не видя ли, че колата идва право към теб?

— Не. Човече, ти ми спаси живота.

— Стига бе, просто те дръпнах от пътя. Голяма работа. Дори и не помислих. — Махна пренебрежително с ръка и преди да си тръгне, очите му се задържаха върху червената кола и двамата мъже, които се опитваха да извадят пищящата жена отвътре. Тълпата нарастваше, а полицайката крещеше на всички да отстъпят назад.

Някакъв автобус задръстваше кръстовището и друга полицейска кола се опитваше да го изкара оттам. По целия тротоар бяха пръснати вестници от преобърнатия павилион, а стъкълцата блещукаха на дъжда като разпилени диаманти.

— Виж, не знам как да ти се отблагодаря — извика Майкъл след чернокожия.

Но той вече беше далече. Изкачваше се по „Кастро“ и се обърна само веднъж да погледне през рамо и да му махне с ръка.

Майкъл стоеше треперещ до стената на бара, докато хората се блъскаха около спрелите се зяпачи. Отново почувства стягане в гърдите. Не точно болка, а тежест. Пулсът му беше много ускорен, а лявата му ръка изтръпваше.

Господи, какво ставаше? Не можеше да му стане лошо тук, трябваше да се върне в хотела.

Излезе тромаво на улицата и мина покрай полицайката, която го попита дали е видял как колата се удря в стълба. Не, не беше видял. Наблизо имаше такси. Трябваше да го хване.

Шофьорът можеше да го измъкне оттук, ако се върнеше по Осемнайсета и после завиеше надясно към „Кастро“.

— Карайте към „Свети Франциск“ на Юниън Скуеър — каза Майкъл.

— Добре ли сте?

— Да, почти.

Жулиен го беше заговорил, нямаше съмнение. И пак него беше видял през прозореца на автобуса! Но каква беше тази проклета кола?

Райън беше върхът на любезността.

— Разбира се, можехме да ти помогнем още в началото, Майкъл. Нали сме за това. Утре ще изпратя някой да опише и опакова цялата стока. Ще намеря добър агент на недвижими имоти и ще обсъдим възможните цени, когато се прибереш.

— Не искам да те безпокоя, но трябва да се върна при Роуан. Просто имам усещането, че трябва да си ида у дома.

— Глупости, нали сме за това — да се грижим за всичко вместо вас. Имаш ли резервация за самолет? Искаш ли аз да ти резервирам? Стой там и чакай да ти се обадя.

Майкъл легна и изпуши последната си цигара. Взираше се в тавана. Изтръпването в лявата ръка беше преминало и вече се чувстваше по-добре. Нямаше гадене, замайване или нещо друго. Пък и не му пукаше. Това нямаше значение.

Само лицето на Жулиен на прозореца на автобуса имаше значение. А после и онзи фрагмент от виденията, който му се разкри по-мощно отвсякога.

Дали беше планирано да бъде заведен точно до онзи ъгъл, а той да го замае и да го остави неподвижен на пътя на криволичещата кола? Както е било планирано да попадне на пътя на яхтата на Роуан.

Поглъщаше го фрагмент от виденията. Той затвори очи и видя лицата на Дебора и Жулиен, чу гласовете им.

… защото имаш силата, простата човешка сила…

— Да, имам я. Вярвам във вас! Това е война между вас и него, и вие отново посегнахте надолу и ме докоснахте в момента на неговото коварство, насред внимателно организираната ми гибел.

Трябва да повярвам в това. Защото, ако не го сторя, ще полудея. Вървете си у дома, мосю. От това имате нужда.

Лежеше със затворени очи и беше почти задрямал, когато телефонът иззвъня. Беше Райън.

— Майкъл? Уредих да се върнеш с частен самолет. Така е много по-лесно. Самолет на хотелите „Маркам Харис“. Ще ни помогнат с удоволствие. Изпратих един човек да те вземе. Ако имаш нужда за багажа…

— Не, само кажи кога да съм готов. — Каква беше тази миризма? Беше ли изгасил цигарата?

— Какво ще кажеш след час? Ще ти се обадят от фоайето. И моля те, отсега нататък не се колебай да ми се обаждаш по всякакви въпроси.

— Добре, Райън, благодаря, много благодаря. — Взираше се в димящата дупка на кувертюрата на леглото, където бе изпуснал цигарата. Господи, за първи път му се случваше подобно нещо! Стаята вече беше пълна с дим. — Благодаря за всичко, Райън!

Затвори телефона и отиде в банята. Напълни кофичката за лед и я изля върху леглото. После махна прогорената завивка и чаршафа и изля още вода върху тъмната воняща дупка в матрака. Сърцето му отново биеше лудо. Отиде до прозореца и започна да се бори с него, но осъзна, че няма да се отвори. После седна тежко на един стол и загледа как димът постепенно се разнася.

Тъкмо след като си събра багажа се опита отново да звънне на Роуан. Пак нямаше отговор. Петнайсет позвънявания без отговор. Тъкмо преди да затвори, чу сънливия й глас.

— Майкъл, ти ли си? О, бях заспала. Съжалявам.

— Чуй ме, скъпа. Аз съм ирландец и съм много подозрителен тип, както и двамата знаем.

— За какво говориш?

— Имах доста дълга серия от лош късмет, много лош късмет. Ще направиш ли една малка магия за мен, Роуан? Обгърни ме с бяла светлина. Чувала ли си за това?

— Не. Майкъл, какво е станало?

— Тръгвам за вкъщи. Моля те, скъпа, просто си го представи — как ме обгръщаш с бяла светлина, за да ме защитиш от всичко лошо на този свят, докато не се прибера. Разбираш ли? Райън е уредил частен самолет. Тръгвам след час.

— Майкъл, какво става?

Плачеше ли?

— Просто го направи, Роуан. Повярвай ми. Защити ме.

— Да те обгърне бяла светлина — прошепна тя.

— Да. Бяла светлина. Обичам те, скъпа. Идвам си у дома.

Четирийсет и пет

— О, тази година зимата е много студена — каза Беатрис. — Чу ли, че дори щяло да има сняг? — Стана и остави чашата с вино на количката за напитки. — Скъпа, ти беше много търпелива, но аз много се тревожех. Вече видях, че си добре и че тази голяма къща е прекрасно топла и приятна, така че вече мога да си тръгвам.

— Нищо ми няма, Беа — повтори Роуан. — Просто съм потисната, защото Майкъл го няма от доста време.

— Кога го очакваш?

— Райън каза, че ще си дойде преди изгрев. Трябваше да тръгне преди час, но на летището в Сан Франциско има мъгла.

— Мразя зимата! — рече Беа.

Роуан не си направи труда да обяснява, че на международното летище на Сан Франциско често има мъгла и през лятото. Просто гледаше как Беатрис облича кашмиреното си наметало и вдига елегантната качулка върху красиво фризираната си коса.

Изпрати я до вратата.

— Моля те, недей повече да се свиваш в черупката си така. Много ни притесни. Обади се, когато ти стане мъчно. Ще те разведря.

— Ти си прекрасна — каза Роуан.

— Просто не искаме да се страхуваш тук. Трябваше да дойда по-рано.

— Не се страхувам. Къщата ми харесва. Не се тревожи. Ще ти се обадя по някое време утре след като Майкъл се прибере. Ще украсим дръвчето. Защо не дойдеш да го видиш?

Гледаше как Беатрис се спуска по мраморните стъпала и излиза през портата. Студеният въздух нахлу във фоайето. След малко Роуан затвори вратата.

Доста време стоя притихнала, с наведена глава. Чакаше топлината да се просмуче в нея. После се върна в салона и се загледа в огромното зелено дръвче. Беше поставено точно под арката и докосваше тавана. Най-съвършеното триъгълно коледно дърво, което беше виждала. Закриваше целия прозорец към страничната веранда. По лакирания под под него проблясваха иглички. Изглеждаше диво и примитивно, сякаш част от гората бе влязла в къщата.

Отиде до камината, коленичи и сложи малка цепеница в огъня.

— Защо се опита да нараниш Майкъл? — прошепна тя, взирайки се в пламъците.

— Не съм.

— Лъжеш ме. Опита се да нараниш и Аарън?

— Правя, каквото ми наредиш. — Гласът беше мек и дълбок, както винаги. — Аз съм изцяло на твоите услуги.

Тя се отпусна върху петите си и скръсти ръце. Погледът й се замъгли така, че пламъците се сляха в огромно потрепващо петно.

— Той не подозира нищо, чу ли ме? — прошепна тя.

— Винаги те чувам, Роуан.

— Трябва да повярва, че всичко си е както преди.

— Това е и моето желание, Роуан. Страхувам се от враждебността му, защото ще те направи нещастна. Ще правя, каквото пожелаеш.

Но това не можеше да продължава вечно. Внезапно страхът я сграбчи така силно, че тя не можеше нито да продума, нито да помръдне. Не можеше да скрие чувствата си. Не можеше да се затвори във вътрешния храм на ума си, както я бе посъветвал Аарън. Седеше, трепереше и се взираше в пламъците.

— Как ще свърши това, Лашър? Не зная как да направя онова, което искаш от мен.

— Знаеш, Роуан.

— Ще отнеме години проучване. А и, без да те опозная по-задълбочено, нямам никаква надежда.

— Но ти знаеш всичко за мен. Опитваш се да ме заблудиш. Обичаш ме и не ме обичаш. Ще ме примамиш да добия плът, за да можеш после да ме унищожиш.

— Така ли?

— Да. За мен е агония да усещам страха и омразата ти, когато знам какво щастие ни очаква. Когато мога да виждам толкова надалече.

— Какво ще ти трябва? Тяло на жив човек с изличено от някаква травма съзнание, за да стане сливането без неговата съпротива? Това е убийство, Лашър.

Тишина.

— Това ли искаш? Да ме обявят за убийца? Защото и двамата знаем какво ще стане.

Тишина.

— Няма да извърша такова престъпление заради теб. Няма да убия живо същество, за да можеш ти да живееш.

Затвори очи. Буквално го чуваше как се събира, как завесите шумолят от неговото преминаване, как се вихри и изпълва цялата стая. Докосна я по бузите и косата.

— Не. Остави ме на мира — въздъхна тя. — Искам да чакам Майкъл!

— Той вече няма да ти е достатъчен, Роуан. Боли ме да те гледам как плачеш. Но ти казвам истината.

— Господи, мразя те — прошепна тя. Обърса очите си с опакото на ръката си и погледна огромното зелено дърво през пелената на сълзите.

— Не ме мразиш — каза той. Пръстите му рошеха косата й, отмахваха кичурите от челото й и галеха нежно врата й.

— Остави ме, Лашър — примоли се тя. — Ако ме обичаш.

Лайден. Знаеше, че е отново онзи сън, и искаше да се събуди. Пък и бебето имаше нужда от нея. Чуваше го да плаче. Искаше да избяга от съня. Но всички се бяха събрали до прозорците, ужасени от случващото се с Ян ван Абел. Тълпата го разкъсваше с голи ръце.

— Той не е някаква тайна — каза Лемли. — Просто тези невежи хора не могат да разберат важността на експериментите. Просто, когато пази тайната, човек поема цялата отговорност.

— С други думи, ги защитава — каза Ларкин.

Посочи тялото на масата. Колко търпеливо лежеше мъжът, очите му бяха отворени, а подобните на цветчета органи трептяха в тялото му. Имаше малки ръце и крака.

— Не мога да мисля, когато това бебе плаче.

— Трябва да се види по-голямата картина, великата полза.

— Къде е Петир? Той ще обезумее след случилото се с Ян ван Абел.

— Таламаска ще се погрижи за него. Чакаме те да започнеш.

Невъзможно. Тя се взираше в малкия човек с неоформените ръце, крака и миниатюрни органи. Само главата му беше нормална. С нормални размери.

— Една четвърт от размера на тялото, ако трябва да бъдем точни.

„Да, много позната пропорция“, помисли си тя, и щом погледна надолу към него, я завладя ужас. Тълпата вече чупеше прозорците и крещеше по коридорите на Лайденския университет. Петир хукна към нея.

— Не, Роуан, недей!

Тя се събуди със сепване. Чу стъпки по стълбището. Скочи от леглото.

— Майкъл?

— Прибрах се, скъпа.

Беше само голяма сянка в мрака и ухаеше на студ. След малко усети топлите му треперещи ръце върху себе си — груби, но нежни. Той притисна лице към нея.

— Господи, Майкъл, нямаше те цяла вечност. Защо ме изостави?

— Роуан, скъпа…

— Защо? — плачеше тя. — Не ме изоставяй повече, моля те. Недей.

Той я прегърна и я залюля.

— Не трябваше да заминаваш, не трябваше.

Плачеше и знаеше, че той не може да разбере какво му говори, че не бива да му го казва. Накрая го обсипа с целувки, вкусвайки солта, грапавината на кожата му и непохватната нежност на ръцете му.

— Какво става, Роуан, кажи ми?

— Обичам те. Когато те няма, просто… сякаш не си съществувал.

Събуди се, когато той се измъкваше от леглото. Не искаше сънят да се връща отново. Бе лежала, сгушена в Майкъл, притисната към ръката му, и сега, когато той стана от леглото, тя го загледа почти плахо как обува джинсите си и навлича през главата си тясната тениска с дълги ръкави.

— Остани — прошепна тя.

— Звъни се. Идва малката ми изненада. Не, не ставай. Не е нищо особено, просто взех някои неща от Сан Франциско. Защо не поспиш още малко?

Наведе се да я целуне, а тя го хвана за косата и го дръпна към себе си, докато не усети топлата кожа на челото му. Целуна го, беше твърдо като камък. Не знаеше защо толкова й харесва — кожата беше влажна, топла и реална. Целуна го силно по устата.

Сънят се върна още преди той да откъсне устни от нея.

Не искам да виждам човечеството на операционната маса.

— Какво е това? Не може да е живо.

Лемли беше с хирургическа престилка и маска. Гледаше я изпод рошавите си вежди.

— Още не си се подготвила. Измий се, чакам те. Прожекторите бяха вперени в масата като безмилостни очи.

Лемли държеше нещо с щипци. В димящия инкубатор до операционната маса лежеше разрязано малко телце — зародиш с отворен гръден кош. В щипците беше сърцето му, нали? Ах ти, чудовище, как можа…

— Трябва да свършим работата бързо, докато тъканта е в…

— За нас това е много трудно — каза жената.

— Коя сте вие? — попита Роуан.

Рембранд стоеше до прозореца. Изглеждаше много стар и изморен, с червен нос и оредяла коса. Когато го попита какво мисли, я изгледа някак сънливо, хвана ръцете й и ги положи на собствените й гърди.

— Зная тази картина — каза тя. — Младата невеста.

Събуди се. Часовникът бе ударил два. Тя чакаше в просъница да чуе още камбанки, вероятно десет, което щеше да означава, че се е успала: но два? Беше твърде късно.

Чуваше някаква далечна музика. Бавна и скръбна коледна келтска песен за дете, положено в яслата, изпълнена на клавесин. Сладък аромат на коледно дърво, на горящ огън. Великолепна топлина.

Лежеше на една страна и гледаше през прозореца. По стъклата се оформяше скреж, който много бавно започна да очертава фигура — човек, застанал с гръб към стъклото, със скръстени ръце.

Тя присви очи, докато наблюдаваше процеса — смуглото лице дойде на фокус, формирано от милиони миниатюрни клетки. Видяха се и искрящите тъмнозелени очи. После съвършени копия на джинси и риза. Всичко беше много детайлно — като на фотография на Ричард Ейвъдън. Чак до лъскавите косъмчета на косата. Той отпусна ръце и тръгна към нея. Тя чуваше и виждаше движението на дрехите му. Видя и порите на кожата му, щом се наведе над нея.

О, значи сме ревниви, така ли? Докосна бузата и челото му, както бе докоснала Майкъл, и усети отдолу пулсиране, сякаш беше истинско тяло.

— Излъжи го — каза той тихо, устните му едва мърдаха. — Ако го обичаш, излъжи го.

Почти усещаше дъха му. После осъзна, че през лицето му вижда прозореца.

— Не, не си отивай. Чакай.

Но образът потрепна и се огъна като лист хартия, подхванат от течение. Тя усети паниката му, която блъвна като жега.

Посегна към китката му, но пръстите й не уловиха нищо. Топлата вълна я заля, завесите се издуха за миг и скрежът по стъклата побеля.

— Целуни ме — прошепна тя и затвори очи. Сякаш кичури коса докоснаха лицето и устните й. — Не, това не е достатъчно. Целуни ме.

Плътността на присъствието му бавно се повиши и докосването стана по-осезаемо. Беше се изтощил от материализацията. Беше уморен и леко изплашен. Клетките му почти бяха претърпели молекулярно сливане с чуждите. Сигурно сега някъде имаше остатък, може би миниатюрните частици материя се бяха пръснали и бяха попили в стените и тавана така, както той бе проникнал в тях.

— Целуни ме! — настоя тя. Усещаше, че той се опитва. Накрая все пак успя да създаде невидими устни, които да докоснат нейните, и плъзна невидим език в устата й.

Излъжи го.

Да, разбира се. Обичам и двама ви, нали?

Не я чу да слиза по стълбите. Завесите бяха затворени и коридорът беше тъмен, тих и топъл. В предната камина на салона гореше огън. Единствената друга светлина идваше от дървото, което сега бе окичено с безброй малки просветващи лампички.

Тя стоеше на прага и го гледаше. Майкъл се беше качил на върха на стълбата, нагласяше нещо и си свиркаше тихо под акомпанимента на старата ирландска коледна песен.

Беше толкова тъжна. Събуждаше образа на дълбока древна гора през зимата. Неговото свирукане беше съвсем тихо, леко и почти несъзнателно. Беше чувала тази песен. Имаше смътен спомен, че я е слушала с Ели, която бе плакала на нея.

Облегна се на рамката на вратата и се загледа в огромното дърво. То бе осеяно с мънички светлинки, като звездички, и излъчваше омайния си горски аромат.

— О, ето я и моята спяща красавица — обади се Майкъл и я дари с една от своите безкрайно любящи и покровителствени усмивки, които преди я караха да се хвърля в прегръдките му. Но този път не помръдна. Гледаше го как слиза с бързи и леки движения по стълбата и тръгва към нея. — По-добре ли си, принцесо?

— Много е красиво — рече тя. — А песента е много тъжна. Обгърна кръста му и склони глава на рамото му, без да откъсва очи от дървото. — Свършил си страхотна работа.

— Да, но сега идва веселата част — каза той, целуна я леко по бузата и я поведе през стаята към малката маса до прозорците. Там имаше отворен кашон и Майкъл я подкани да погледне вътре.

— Боже, колко са красиви!

Тя извади едно бяло порцеланово ангелче с лека руменина по бузките и позлатени крилца. Имаше и великолепен Дядо Коледа, и мъничка китайска кукла, облечена в истинско червено кадифе.

— Колко са фини! Откъде са? — Извади златна ябълка и красива петолъчна звезда.

— Събирам ги от години. Започнах още в колежа. Нямах представа, че са предназначени точно за това дърво в точно тази стая. Ето, вече избра първата. Чаках те, исках да го направим заедно.

— Ангелът — каза тя. Вдигна го за кукичката и го занесе до дървото, за да го види по-добре на меката светлина. Ангелът държеше мъничка позлатена арфа и дори малкото му личице беше детайлно изрисувано — с мъничка червена уста и сини очи. Тя го вдигна толкова високо, колкото можа и закачи кукичката на едно потрепващо клонче. Ангелът се завъртя на невидимата в мрака кукичка и увисна като колибри в полет.

— Мислиш ли, че ангелите наистина правят така — застиват във въздуха като колибрита? — прошепна тя.

— Вероятно. Нали ги знаеш. Обичат да парадират. — Стоеше зад нея и целуна косата й.

— Какво щях да правя без теб? — попита тя. Ръцете му се плъзнаха около кръста й и тя ги стисна. Обичаше жилестите му мускули, големите силни пръсти, които я държаха така здраво.

За миг огромното дърво и красивата игра на светлинките сред тъмнозелените клони я погълнаха изцяло. Тъжната песен завладя слуха й. Мигът бе застинал като мъничкия ангел. Нямаше бъдеще, нямаше минало.

— Много се радвам, че се върна — прошепна и затвори очи. — Беше непоносимо. Без теб нищо няма значение. Вече не искам да се разделяме. — Разтърси я дълбока болка — ужасна, изгаряща тръпка, която тя заключи в себе си, когато се обърна, за да положи отново глава на гърдите му.

Четирийсет и шест

23-ти декември. Нощта беше много студена, но приятна, защото всички Мейфеър щяха да дойдат на коктейли и малко коледни песни. Всички онези коли пак щяха да се плъзнат по заледените улици. Беше прекрасно и че на Коледа бе истинска зима. Дори прогнозираха сняг.

— Бяла Коледа, можеш ли да си представиш? — каза Майкъл. Гледаше през прозореца на предната спалня, докато обличаше пуловера и коженото яке. — Може да завали сняг довечера.

— Ще е страхотно за партито — отвърна тя, — точно като за Коледа.

Беше се сгушила в стола до газовия огън, завита с юргана. Бузите й бяха яркочервени и въобще цялата се беше позакръглила. Както всички бременни жени, и тя сияеше — сякаш попила сиянието на огъня.

Никога не бе изглеждала така спокойна и ведра.

— Това ще е още един подарък за нас, Майкъл — каза тя.

— Да, още един подарък — отвърна той, като продължаваше да гледа през прозореца. — Казват, че ще вали. И знаеш ли, Роуан — когато си тръгнах оттук, Коледата също беше бяла.

Извади вълнения шал от чекмеджето на скрина и го уви на врата си под яката на палтото. После си сложи дебели вълнени ръкавици.

— Никога няма да я забравя, за първи път виждах сняг. Разхождах се точно тук, по Първа улица, а когато се прибрах у дома, разбрах, че татко е умрял.

— Как е станало? — Колко съчувствена изглеждаше, дори леко свъси чело. Лицето й беше така гладко, че и най-лекото притеснение минаваше като сянка по него.

— При пожар в един склад на „Чупитулас“ — отвърна Майкъл. — Така и не разбрах подробностите. Началникът им казал да се махат, защото покривът ще се срути, но един от тях паднал долу или нещо подобно, а татко се върнал да го извади. Точно тогава покривът паднал. Казаха, че се разлюлял като гигантска вълна и после се срутил вътре. Цялата сграда просто експлодирала. Изгубили трима пожарникари този ден. А през това време аз се разхождах из Гардън Дистрикт и се наслаждавах на снега. Затова се преместихме в Калифорния. Всички от семейството бяха починали — всички лели, чичовците. До един погребани в гробището „Свети Йосиф“, и все от „Лониган и синове“. До един.

— Сигурно е било истински кошмар за теб.

Той поклати глава.

— Най-лошото беше, че се радвах, че отивам в Калифорния, а знаех, че никога нямаше да го направим, ако той не беше умрял.

— Ела, седни и си изпий шоколада, изстива. Беа и Сесилия ще дойдат всеки момент.

— Трябва да тръгвам. Имам много задачи. Да ида до магазина да видя дали са пристигнали кашоните. Да се оправя с фирмата за кетъринг. Забравих да им се обадя.

— Няма нужда. Райън се е погрижил. Той казва, че се товариш с твърде много неща. Щял да изпрати водопроводчик да изолира всички тръби.

— Харесва ми да работя. Пък и тръбите така или иначе ще замръзнат. Това май ще е най-суровата зима от сто години насам.

— Райън казва да мислиш за него като за помощник-управител. От фирмата за кетъринг ще дойдат към шест. Така, ако някой закъснее…

— Добра идея. Дотогава ще съм се прибрал. Ще ти се обадя от магазина. Ако имаш нужда от нещо…

— Хей, нали няма да излезеш, без да ме целунеш.

— Разбира се, че не. — Той се наведе и я обсипа с целувки — груби и бързи, и я накара да се засмее, когато целуна и корема й. — Довиждане, Малки Крие — прошепна Майкъл. — Вече е Коледа, Малки Крие.

На вратата спря да си сложи дебелите ръкавици и й изпрати още една въздушна целувка.

Тя изглеждаше като картинка — седнала в люлеещия се стол с висока облегалка, подвила крака под себе си. Дори устните й бяха поруменели. Когато се усмихна, на бузите й се появиха трапчинки.

Още щом пристъпи навън, дъхът му стана на пара. От години не бе усещал такъв суров студ. Небето беше искрящо синьо.

Яд го беше, че ще изгубят банановите дръвчета. Но красивите камелии и азалии още се държаха. Градинарите ги бяха сложили под похлупаци, а моравата изглеждаше като от кадифе.

Майкъл се вгледа в голата мирта. Не чу ли отново барабаните на Марди Грас?

Изчака няколко минути ванът да загрее, преди да потегли. Насочи се право към моста. Щеше да стигне Оук Хейвън за четирийсет и пет минути, ако успееше да кара с висока скорост по шосето покрай реката.

Четирийсет и седем

— Какво беше съглашението и обещанието? — попита тя.

Стоеше насред таванската стая — вече стерилно чиста, с бели стени и открити прозорци, които гледаха към покривите на къщите отсреща. Не беше останал и помен от Жулиен. Всичките му книги бяха изчезнали.

— Това вече не е важно — отговори той. — Пророчеството е на път да се сбъдне и ти си порталът.

— Искам да знам. Какво е било съглашението?

— Това са просто думи, предавани от уста на уста, от поколение на поколение.

— Да, но какво означават?

— Съглашение между мен и вещицата — че аз ще изпълнявам всичките й заповеди, ако тя роди женско дете, което да наследи силата й и правото да ме командва и да ме вижда. А аз трябва да я направя богата и да изпълнявам всичките й желания. Да предвиждам бъдещето за нея, да отмъщавам за всички обиди и наранявания. Но в замяна тя трябваше да роди женско дете, което да обичам и на което да служа, и което да ме обича и вижда.

— И това дете е трябвало да е по-силно от майка си — колкото повече се приближава до тринайсетото.

— Да, с времето започнах да виждам тринайсетата.

— Не от самото начало, така ли?

— Не. След време. Видях я да събира мощ, видях я да се усъвършенства, видях я да се храни от силните мъже в семейството. У Жулиен видях по-голяма мощ от тази в сестра му Катерин. Видях Кортланд. Видях пътя към портала. Знаех, че си тук.

— Кога каза на вещиците си за тринайсетата?

— По времето на Анжелик. Но трябва да разбереш колко несъвършено бе собственото ми разбиране на видяното. Почти не можех да го обясня. Думите бяха съвсем нови за мен. Процесът на мислене — също. Пък и пророчеството беше обгърнато от мрак, не по същност, а по случване. Но сега то е на път да бъде изпълнено.

— И си им обещавал единствено подчинение?

— Нима не е достатъчно? Нима не виждаш на какво съм способен? Живееш в къща, създадена от мен и чрез мен. Мечтаеш да построиш болници с богатството, което си получила от мен. Ти самата каза на Аарън, че аз съм създателят на вещиците Мейфеър. Това е истината. Виж само колко разклонения има този род. Цялото им богатство идва от мен. Щедростта ми е хранила и обличала безброй мъже и жени с това име, които не знаят нищо за мен. Достатъчно е ти да ме познаваш.

— И не си обещавал нищо друго?

— Какво друго мога да дам? Когато бъда в плът, ще съм твой слуга, също както сега. Ще бъда твой любовник и довереник, твой ученик. Никой няма да те надвие, когато имаш мен.

— А какво общо има спасението с всичко това — старата легенда, че когато порталът се отвори, вещиците ще бъдат спасени?

— Пак изтъркани думи и стари фрагменти.

— Но ти помниш всичко. Върни се до първичната идея — че вещиците ще бъдат спасени.

Тишина.

— Тринайсетте вещици ще получат възмездие в момента на моя последен триумф. Като награда за Лашър, техния верен слуга, екзекуциите на Сузан и Дебора ще бъдат отмъстени. Когато Лашър стъпи през портала, Сузан няма да е умряла напразно. Дебора също.

— Това ли беше пълното значение на думата „спасени“?

— Сега знаеш пълното обяснение.

— И как ще го направя? Все ми казваш, че ще разбереш, когато и аз разбера, а аз ти казвам, че няма да мога.

— Спомни си разговора си с Аарън — че аз съм част от живота, че моите клетки могат да се смесят с клетките на плътта, и то чрез мутация, чрез отдаване.

— Явно тук е ключът. Ти се страхуваш от това отдаване. Страхуваш се да бъдеш заключен във форма, от която няма да можеш да избягаш. Осъзнаваш ли какво е да си от плът и кръв? Можеш да изгубиш безсмъртието си. Можеш да бъдеш унищожен по време на мутацията.

— Не, няма да изгубя нищо. Когато бъда в новата си форма, ще отворя и за теб път към нова форма. Винаги си го знаела. Знаеше го, когато за първи път чу легендата от родствениците си. Знаеше защо има дванайсет крипти и една врата.

— Искаш да кажеш, че мога да стана безсмъртна.

— Да.

— Това ли виждаш?

— Винаги съм го виждал. Ти си моята перфектна спътница. Ти си вещицата на вещиците. Имаш силата на Жулиен и волята на Мери Бет. Имаш красотата на Дебора и Сузан. Душите на всички мъртви са в твоята душа. Пътувайки през мистерията на клетките, те стигнаха до теб, оформиха теб, сътвориха съвършената. Ти сияеш ярко като Шарлот. По-красива си дори от Мари Клодет и Анжелик. Твоят огън е по-силен дори от този на Маргьорит и на моята бедна Стела. Имаш по-голямо въображение дори от обичните ми Анта и Деидре. Ти си избраната.

— Душите на мъртвите още ли са в тази къща?

— Душите на мъртвите напускат земята.

— Тогава какво видя Майкъл в тази стая?

— Видя остатъчни образи на мъртвите. Такива образи се излъчиха и от предметите, които докосваше. Те са като жлебовете на фонографски цилиндър. Ако сложиш иглата в жлеба, ще чуеш гласа. Но певецът няма да е там.

— Но защо се бяха скупчили около него, докато докосваше куклите?

— Както ти казах, това са само впечатления, остатъчни образи. Въображението на Майкъл ги е съживило и ги е раздвижило като марионетки.

— Но защо вещиците са пазили тези кукли?

— За да играят същата игра. Това е като да пазиш снимка на майка си и щом я вдигнеш към светлината, все ти се струва, че в очите й грее живот. Тогава вероятно ще повярваш, че душите на мъртвите отиват някъде, в някое друго селение, във вечността. Аз самият не съм видял никаква вечност. Виждам само звездите.

— Мисля, че са призовавали духовете на мъртвите чрез тези кукли.

— Това е като да се молиш. Да се сгряваш с остатъчните образи. Не е възможно нищо повече. Душите на мъртвите не са тук. Духът на моята Сузан мина покрай мен и отлетя нагоре. Душата на Дебора се издигна като с криле, когато крехкото й тяло полетя от кулата на църквата. Куклите са просто сувенири. Нима не разбираш, че това вече няма значение. Куклите и смарагдът са само емблеми. Вече излизаме от областта на емблемите, спомените и пророчествата. Преминаваме в ново измерение. Представи си портала, ако искаш. Ще минем през него — от тази къща към света.

— И това преобразуване може да бъде повторено. Така ли?

— Това е по твоята специалност, Роуан. Аз прочетох книгата на живота, надничайки над рамото ти. Всички живи клетки могат да се възпроизведат. В много отношения и аз мога. Моите клетки могат да се присадят на твоите. Има възможности, за които дори не си мечтала.

— И ще стана безсмъртна?

— Да. Ще станеш моя спътница. Моя любовница. Безсмъртна като мен.

— Кога ще се случи това?

— Ще разбера, когато ти го узнаеш. А ти ще знаеш много скоро.

— Абсолютно сигурен си в мен, нали? Не знам как да го направя. Казах ти.

— А какво ти казват сънищата?

— Това са кошмари, пълни с неразбираеми образи. Не зная откъде идва тялото на масата. Не зная защо Лемли е там. Не разбирам какво искат от мен и не желая да виждам отново Ян ван Абел разкъсан. Онова място няма никакво значение за мен.

— Успокой се, Роуан. Позволи ми да те успокоя. Сънищата ти говорят. Но истината ще дойде от самата теб — ще изскочи от врящия казан на ума ти.

— Не, махни се от мен. Искам само да говорим.

Тишина.

— Ти си порталът, любима моя. Жадувам за плътта. Изморих се от самотата. Не знаеш ли, че времето вече настъпва? Моята майка, красивата ми майка… Сега е времето да се преродя.

Тя затвори очи, усещаше устните му по тила си, пръстите му плъзнаха по гръбначния й стълб. Топла длан я притисна между краката и в нея се вмъкнаха пръсти. Устни притиснаха устните й. Пръсти защипаха болезнено прекрасно зърната й.

— Нека те обгърна — прошепна той. — Другите ще дойдат и ти ще останеш с тях часове, а аз ще витая жадно далече от теб, ще те гледам и ще улавям думите, които се отронват от устните ти, сякаш са капки вода, с които да утоля жаждата си. Позволи ми да те обгърна сега. Подари ми тези часове, моя красива Роуан…

Тя усети, че я вдига, краката й вече не докосваха пода. Мракът около нея се завихри и силни ръце я обгърнаха. Галеха цялото й тяло. Вече не съществуваше гравитация; усещаше как силата му нараства, топлината му се засилваше.

Студеният вятър се блъскаше в прозорците. Огромната празна къща изглеждаше изпълнена с шепот. Роуан плуваше във въздуха. Обърна се и посегна да хване мрачната плетеница от ръце, които я държаха, но нещо раздели краката й и тя отвори уста. Да, направи го.

— Кога ще настъпи моментът? — прошепна тя.

— Скоро, любов моя.

— Не мога да го направя.

— О, ще можеш, красавице моя. Знаеш го. Ще разбереш…

Четирийсет и осем

Денят притъмня и вятърът стана още по-свиреп, когато Майкъл излезе от колата. Плантаторската къща обаче изглеждаше приветлива и гостоприемна, от прозорците й струеше топла жълта светлина.

Аарън го чакаше на вратата, облечен в няколко ката вълнени дрехи под сивата жилетка, а на врата си бе увил кашмирен шал.

— Весела Коледа, приятелю — каза Майкъл. — Ето, това е за теб. — Сложи в ръцете му малка бутилка, увита в зелена коледна хартия. — Опасявам се, че сигурно няма да е кой знае каква изненада, но е най-доброто бренди, което успях да открия.

— Много мило от твоя страна — усмихна се Аарън. — Мисля да му се насладя с удоволствие. До капчица. Влизай вътре на топло. И аз имам нещичко за теб. Ще ти го покажа по-късно. Влизай.

Вътре беше прекрасно топло. Във всекидневната имаше доста голямо дръвче, разкошно украсено със златни и сребърни орнаменти. Това изненада Майкъл, защото той нямаше представа как празнуват Коледа в Таламаска и дали изобщо я празнуват. Дори полиците на камините бяха украсени с бодлива зеленика. Буен огън пламтеше в голямата камина.

— Това е много стар обичай, Майкъл — каза Аарън, преварвайки въпроса му с усмивка. Остави подаръка си на масата. — Датира много преди Христа. Зимното слънцестоене е времето, когато всички сили на земята са в своя апогей. Вероятно затова Синът Господен е избрал да се роди точно сега.

— Аха, като че ли точно по Коледа наистина започвам да вярвам в Сина Господен и дори в земните сили.

Чувстваше се добре тук. Беше уютно, като в провинцията — с ниски тавани, по-прости гипсови украси, големи дълбоки огнища, построени не само за въглища, но и за горене на едри цепеници.

Майкъл свали коженото си палто и ръкавиците. Даде ги с благодарност на Аарън и протегна ръце към огъня, за да се сгрее. В общите стаи не се мяркаше никой, въпреки че от кухнята се дочуваше някакво тракане и гласове. Вятърът блъскаше заскрежените френски прозорци, през които обаче все още се виждаше бледозеленият пейзаж навън.

Таблата с кафето ги чакаше и Аарън покани Майкъл да седне на креслото вляво пред камината.

Щом се настани, той усети как възелът в гърдите му се отпуска. Имаше чувството, че ще започне да вие. Пое си дълбоко дъх, огледа невиждащо стаята и започна с треперещ глас:

— Случи се. — Не беше за вярване, че стигна дотук, че говореше за нея по този начин, но все пак продължи: — Тя ме лъже. Той е там с нея и тя ме лъже. Лъже ме денонощно, откакто се прибрах у дома.

— Разкажи ми какво се случи — каза Аарън, а изражението му бе печално и съчувствено.

— Тя дори не ме попита защо съм се върнал така бързо от Сан Франциско. Изобщо не повдигна въпроса. Сякаш вече знаеше. Беше като полудяла, когато й се обадих от хотела. Мамка му, нали вече ти казах по телефона какво стана. Мисля, че онова същество се опитва да ме убие. А Роуан дори не попита какво се е случило.

— Нищо, разкажи ми го отново, отначало.

— Господи, Аарън. Сега вече съм сигурен, че във виденията съм видял Жулиен и Дебора. Вече нямам и най-малкото съмнение. Не зная какво означава това съглашение, нито пък обещанието. Но знам, че Жулиен и Дебора са на моя страна. Видях Жулиен да ме гледа през прозореца на автобуса, но най-странното беше, че сякаш искаше да каже нещо, да помръдне, но не можеше. Беше му много трудно.

Аарън не каза нищо. Беше се подпрял на подлакътника на стола и извил пръст под долната си устна. Изглеждаше внимателен, замислен, нащрек.

— Продължавай — каза той.

— Но важното е, че точно този проблясък беше достатъчен да върне всичко останало. Припомних си не само думите им, но и самото усещане. Те искат да се намеся. Казаха, че съм притежавал „старите човешки инструменти“. Чух тези думи отново. Чух Дебора да ги изрича. Да, беше Дебора. Само че не изглеждаше като на портрета, Аарън. Знаеш ли, ще ти кажа най-убедителното доказателство.

— Да…

— Помниш ли какво ти е казал Леуелин? Че Жулиен от съня му не приличал на Жулиен приживе. Помниш ли? Е, точно тук е ключът. Във видението Дебора беше съвсем различно същество. На онзи проклет ъгъл в Сан Франциско аз ги почувствах и двамата — бяха каквито ги помнех — мъдри, добри и знаещи. Знаеха, че Роуан е в ужасна опасност и че трябва да се намеся. А изражението на Жулиен в автобуса беше толкова… тревожно и все пак спокойно. Не мога да го опиша с думи. Беше загрижен и все пак необезпокоен…

— Мисля, че зная какво се опитваш да кажеш.

— Казаха ми да си вървя у дома. Че от това имам нужда. Аарън, защо той не гледаше право към мен на улицата?

— Може да има много причини. Сигурно е нещо свързано с това, което казваш. Ако наистина съществуват някъде, сигурно им е трудно да се проявят тук. За разлика от Лашър. И това е изключително важно за разбирането ни за цялата тази история. Но ще се върна на въпроса по-късно. Продължавай…

— Е, сигурно се досещаш? Дойдох си у дома с частен самолет и лимузина. Всичко организирано от братовчеда Райън. Сякаш бях някаква проклета рокзвезда. А тя дори не ме попита какво се е случило. Защото тя вече не е Роуан. Пленена е от нещо. Усмихва се, преструва се, взира се в мен с големите си тъжни сиви очи. Аарън, най-лошото е…

— Какво, Майкъл?

— Тя ме обича и сякаш безмълвно ме умолява да не й се противопоставям. Знае, че мога да прозра заблудата. Господи, чувствам го, когато я докосна! А тя го знае и безмълвно ме умолява да не я притискам в ъгъла и да не я карам да лъже. Отчаяна е. Дори мога да се закълна, че е уплашена.

— Да, поддала се е на коварството му. Тя говори и с мен. Започнали са нещо като общуване, след като си тръгнал. Вероятно дори преди да си тръгнеш.

— Какво? Защо не ми каза?

— Майкъл, имаме си работа със същество, което знае какво си говорим, дори сега.

— Господи!

— Няма къде да се скрием от него — продължи Аарън. — Освен вероятно в светилището на собственото си съзнание. Роуан ми каза много неща. Но най-важното е, че цялата битка сега е в нейните ръце.

— Но сигурно можем да направим нещо. Знаехме, че ще се стигне дотук. Още при първата ни среща ти вече знаеше, че ще се случи.

— Не е в това въпросът, Майкъл. Единствено тя може да стори нещо. А като я обичаш и оставаш близо до нея, ти наистина използваш старите човешки инструменти.

— Това няма да е достатъчно! — Вече не можеше да издържа. Стана и закрачи из стаята. После се наведе, подпрял ръце на полицата на камината, и се втренчи в огъня. — Трябваше да ми се обадиш. Трябваше да ми кажеш.

— Добре, ядосвай се на мен, ако ще ти олекне, но работата е там, че тя ми забрани да ти се обаждам, заплаши ме. Държа се много зловещо. Някои от заплахите й бяха поднесени като предупреждения — че невидимият й приятел искал да ме убие и скоро щял да го стори — но си бяха чисти заплахи.

— Господи, кога е станало това?

— Няма значение. Тя ми каза да си вървя в Англия, докато все още имам възможност.

— Наистина ли? Тя ли ти го каза? И какво още?

— Аз реших да остана. Въпреки че, честно да ти кажа, не знам какво още мога да сторя тук. Тя искаше да останеш в Калифорния, защото мислеше, че там ще си в безопасност. Но, както виждаш, ситуацията стана твърде сложна, за да може да бъде намерено някакво просто и буквално обяснение на думите й.

— Не те разбирам. Какво означава буквално обяснение? Какво друго обяснение може да има? Не схващам.

— Майкъл, тя говореше със загадки. Не беше общуване, а по-скоро демонстрация на някаква борба. Отново ти припомням, че ако реши, това същество може да бъде с нас в момента, в тази стая. Няма сигурно място, където да заговорничим на глас срещу него. Представи си боксов мач, в който противниците могат да си четат мислите. Представи си война, в която всяка стратегия се долавя телепатично от врага още в началото.

— Това вдига залога, увеличава вълнението, но не е невъзможно.

— Съгласен съм, но според мен няма никакъв смисъл да ти предавам думите на Роуан. Достатъчно е да кажа, че тя е най-способният противник, изправял се пред това създание.

— Аарън, ти много отдавна я предупреди да не му позволява да я отделя от нас. Предупреди я, че той ще се опита да я откъсне от хората, които тя обича.

— Така е. И съм сигурен, че Роуан го помни. Тя е от хората, които не забравят нищо. Повярвай ми, опитах се да споря с нея и с нейната наука. Казах й с най-прости думи защо не бива да позволява на това създание да мутира. Но решението е в нейните ръце.

— Искаш да кажеш, че трябва просто да чакаме и да я оставим да се бори сама.

— Казвам, че ти правиш каквото се очаква от теб. Обичаш я. Стоиш близо до нея. Чрез самото си присъствие й напомняш кое е естествено и изначално добро. Това е борба между естественото и неестественото, Майкъл. Няма значение от какво е направено това същество, нито откъде идва — това е борба между нормалния живот и отклонението. Между еволюцията, от една страна, и пагубната интервенция, от друга. И двете имат своите мистерии и своите чудеса, а никой не знае това по-добре от Роуан.

Той се изправи и сложи ръка на рамото на Майкъл.

— Седни и чуй какво ще ти кажа.

— Слушам те — сопна се Майкъл, но все пак седна на ръба на креслото. Не можеше да спре да свива дясната си ръка в юмрук и да я търка в дланта на лявата.

— През целия си живот Роуан се е изправяла срещу това разделение между естественото и отклонението — каза Аарън. — В същността си тя е много консервативна. Създания като Лашър не могат да променят базисната природа на човека, могат да влияят единствено върху вече изградените черти. Никой не обича белите булчински рокли повече от Роуан. Никой не иска да има семейство повече от Роуан. Никой не желае повече от нея това дете.

— Та тя дори не продумва за бебето. Не го е споменавала, откакто се прибрах. Исках да кажа на семейството тази нощ, на партито, но тя не ми дава. Казва, че не била готова. Пък и знам, че това парти ще е същинска агония за нея. Тя просто се преструва. Беатрис организира всичко.

— Да, знам.

— Аз говоря постоянно за бебето. Целувам я, наричам го Малкия Крие. А тя само се усмихва, сякаш не е Роуан. Аарън, ще изгубя и нея, и бебето, ако тя не победи този демон. Не смея дори да си помисля за това. Не ща да чувам за никакви мутации, чудовища и… призраци, които искали да оживеят.

— Прибери се и не се отделяй от нея. Това са ти казали да направиш.

— И да не й се противопоставям, така ли?

— Само ще я принудиш да излъже. Или нещо по-лошо.

— Ами ако двамата с теб идем там и се опитаме да я вразумим, да я убедим да му обърне гръб?

Аарън поклати глава.

— Ние с нея вече имахме конфликт, Майкъл. Затова и отказах на Беа поканата за тази вечер. Ако ида там, ще предизвикам и нея, и зловещия й приятел. Но бих отишъл все пак, ако мислех, че ще има някаква полза. Бих рискувал всичко, ако имаше вероятност да помогна. Но няма.

— Защо си толкова сигурен?

— Вече не съм сред играчите, Майкъл. Не аз съм имал видения, а ти. Жулиен и Дебора са говорили на теб. Роуан обича теб.

— Не знам дали ще издържа.

— Мисля, че ще успееш. Направи всичко възможно, за да издържиш. И не се отделяй от Роуан. Покажи й някак, че си тук заради нея.

Майкъл кимна.

— Добре. Знаеш ли, чувствам се, сякаш ми е изневерила.

— Не бива да гледаш така на нещата. Нито да се ядосваш.

— Постоянно си повтарям същото.

— Има и още нещо. Вероятно няма да има значение при окончателния анализ, но искам да ти го кажа, за да го знаеш, ако нещо се случи с мен. Важно е.

— Нали не мислиш, че ще ти се случи нещо?

— Честно да ти кажа, не знам. Но, моля те, чуй ме. От векове умуваме върху природата на тези невъплътени същества. Няма култура на земята, която да не е разпознала съществуването им, но никой не знае какво представляват. Католическата църква ги възприема като демони и им е измислила сложни теологични обяснения. Смята ги за неизменно зли и се опитва да ги унищожи. Сега това е лесно да се отхвърли, но Католическата църква наистина е доста права относно поведението и слабостите на тези същества. Ето че се отклоних от същността. Въпросът е там, че ние в Таламаска винаги сме приемали, че тези създания са много подобни на духовете на мъртвите, останали приковани към земята. Вярвахме, или по-скоро приемахме за даденост, че и в двата случая става дума за невъплътена същност, която притежава интелигентност, но е заключена в някакво селение около живите.

— Искаш да кажеш, че Лашър може да е дух на мъртвец.

— Да, но по-важното тук е, че Роуан смята да направи пробив, да открие какво представляват тези същества. Тя твърди, че Лашър притежава клетъчна структура и у него присъстват основните компоненти на органичния живот.

— Значи той е просто някакво странно изчадие, така ли?

— Не зная. Но вероятно така наречените духове на мъртвите са изградени от същите компоненти. Може би, когато напусне тялото, съзнанието отнася някаква жива част от него. Може би претърпяваме още някаква метаморфоза, освен физическата смърт. Всички стари понятия — ефирно тяло, астрално тяло, дух — са само термини за фината клетъчна структура, която продължава да съществува, след като плътта си отиде.

— Това е твърде сложно за мен, Аарън.

— Да, май прекалих с теоретизирането. Предполагам, че всъщност се опитвам да… искам да кажа, че може би мъртвите са способни на онова, на което е способно и това същество. Или нещо още по-важно — дори и наистина да притежава някаква структура, Лашър пак може да е само отмъстителният дух на някой живял отдавна.

— Това е за твоята библиотека в Лондон. Някой ден може би ще седнем до камината там и пак ще си поговорим. Сега обаче си отивам у дома и ще стоя при нея. Ще направя каквото ми каза ти и каквото ми поръчаха те. Защото само това мога да сторя. Не мисля, че тя ще му позволи да нарани теб, мен или когото и да било. Но наистина най-доброто, което мога да сторя, е да бъда наблизо.

— Прав си — рече Аарън. — Но не мога да спра да мисля за думите на онзи старец — че ще бъдат спасени. Много странна легенда.

— Да, но са я схванали погрешно. Тя е порталът. Някак си го разбрах още когато видях семейната гробница.

Аарън само въздъхна и поклати глава. Майкъл виждаше, че е недоволен и иска да обсъдят още нещо, но какво значение имаше това. Роуан бе сама в къщата с онова същество, което я крадеше от него. Пък и тя вече знаеше всички отговори, нали така? Духът й бе обяснил значението на всичко и Майкъл просто трябваше да си иде у дома, при нея.

Аарън стана леко сковано и отиде до дрешника, за да извади палтото и ръкавиците на Майкъл, който стоеше на прага на стаята и се взираше в коледното дърво. Лампичките му светеха ярко дори на дневната светлина.

— Защо се започна толкова скоро? — прошепна той. — Защо сега, защо точно по Коледа? — Но знаеше отговора. Всичко беше някак свързано. Всички тези дарове бяха свързани с финалната развръзка, част от която бе дори безпомощността му.

— Моля те, внимавай — каза Аарън.

— Да, ще ми липсваш утре вечер. Знаеш ли, Бъдни вечер за мен винаги е била като посрещането на новата година. Не знам защо. Сигурно заради ирландската ми кръв.

— Заради католическата ти кръв — каза Аарън. — Но мисля, че разбирам.

— Ако отвориш брендито утре вечер, изпий едно и за мен.

— Ще изпия. Можеш да си сигурен. И, Майкъл… ако някога някак двамата с Роуан решите да дойдете тук, знай, че вратата винаги е отворена. Денонощно. Мисли за нас като за убежище.

— Благодаря ти, Аарън.

— И още нещо. Ако имаш нужда от мен, ако наистина искаш да дойда и вярваш, че има смисъл, ще го направя.

Майкъл понечи да протестира, но Аарън вече бе извърнал поглед и изражението му се бе прояснило. Той внезапно посочи към прозореца над предната врата и каза:

— Виж, заваля. Не мога да повярвам. Дори в Лондон няма сняг, а тук вали.

Отвори вратата и двамата излязоха на голямата предна веранда. Снегът се сипеше на едри снежинки, които се рееха невъзможно бавно и грациозно из неподвижния въздух. Кацаха на черните клони на дъбовете, покриваха ги с дебел искрящ пласт белота и трупаха дълбока бяла пряспа по пътя между дърветата.

Полята вече бяха завити със същата бяла пелена, а небето бе искрящо и безцветно, като че се разтваряше в падащия сняг.

— И то точно преди Бъдни вечер — каза Майкъл. Опитваше се да обхване с поглед цялата красота — стария прославен път с древните дървета, които протягаха възлестите си ръце към въртящите се и вихрещи се снежинки. — Истинско малко чудо е, че заваля точно сега. Господи, всичко щеше да е толкова хубаво, ако…

— Нека всичките ни чудеса са малки, Майкъл.

— Да, малките чудеса са най-прекрасни, нали така? Виж го само, не се топи на земята. Трупа се. Да, ще бъде бяла Коледа, няма съмнение.

— Чакай — каза Аарън. — За малко да забравя. Коледния ти подарък. — Бръкна в джоба на жилетката си и извади малко плоско пакетче, не по-голямо от монета от петдесет цента. — Отвори го. Знам, че е студено, но бих искал да го отвориш още сега.

Майкъл разкъса златната хартия и видя стар сребърен медальон на верижка.

— Свети архангел Михаил — усмихна се той. — Аарън, невероятно е. Точно като за моята суеверна ирландска душа.

— Прогонва демона в ада — каза Аарън. — Намерих го в едно малко магазинче на Мегазин стрийт, докато те нямаше. Веднага се сетих за теб. Реших, че може да го харесаш.

— Благодаря ти, старче. — Майкъл не откъсваше очи от грубото изображение. Беше излъскано като стара монета, но все пак се различаваше крилатият архангел с тризъбеца, надвесен над рогатия дявол, паднал по гръб в пламъците.

Вдигна верижката — беше достатъчно дълга, така че нямаше нужда да я откопчава — окачи я на врата си и пусна медальона под пуловера.

Вгледа се за миг в Аарън, а после го прегърна и го притисна силно към себе си.

— Внимавай, Майкъл. Обади ми се скоро.

Четирийсет и девет

Гробището беше затворено през нощта, но това нямаше значение. Мракът и студът също нямаха значение. Ключалката на страничната порта щеше да бъде счупена и за нея щеше да е много лесно да отвори вратата и да я затвори след себе си, а после да мине по покритата със сняг пътека.

Беше й студено, но това също нямаше значение. Снегът беше толкова красив. Тя искаше да види гробницата, покрита с бяла пелена.

— Ще я намериш ли? — прошепна си. Вече беше съвсем тъмно и те щяха скоро да дойдат, така че нямаше много време.

Знаеш къде е, Роуан, каза едва доловим глас в главата й.

Да, наистина знаеше. Стоеше пред гробницата и вятърът я смразяваше, пронизваше я през тънката риза. Имаше дванайсет малки надгробни камъка, по един за всяка крипта, а над тях бе гравирана вратата с форма на ключалка.

— Никога няма да умра.

Това е обещанието, Роуан, това е нашето съглашение с теб. Моментът почти е настъпил…

— Това ли обеща на останалите, че никога няма да умрат? Обещал си им нещо. Лъжеш ме.

О, не, любима моя, вече никой освен теб няма значение. Те всички са мъртви.

Костите им лежаха под замръзналата черна земя. Тялото на Деидре сигурно все още бе непокътнато заради химикалите, студено в тапицирания със сатен ковчег. Студено и мъртво.

— Майко.

Тя не може да те чуе, красавице, няма я вече. Тук сме само ти и аз.

— Но как така аз съм порталът? От самото начало ли е било писано да съм аз?

От самото начало, скъпа моя, и моментът почти настъпи. Ще прекараш още една нощ с твоя ангел от плът и кръв и после ще бъдеш моя завинаги. Звездите се движат в небесата. Вървят към съвършената подредба.

— Не мога да ги видя. Виждам само падащия сняг.

Но те са там. Сега е най-дълбоката зима, когато всичко, дето ще се прероди, спи в снега.

Мраморът бе студен като лед. Тя плъзна пръсти по буквите: „Деидре Мейфеър“. Не можеше да стигне до гравираната ключалка.

Ела, скъпа, върни се в къщата и се стопли. Вече е време. Те ще дойдат — моите деца, големият род Мейфеър, цялото ми потомство — отрасло в охолство под топлата сянка на крилото ми. Върни се до камината, любима, а утре с теб ще останем сами в къщата. Ще трябва да отпратиш своя архангел.

— И ти ще ми покажеш как да стана портал?

Ти знаеш как, любима. Винаги си го знаела в сънищата си и в сърцето си.

Тя тръгна бързо през снега, краката й бяха мокри, но това нямаше значение. Улиците бяха пусти и искрящо бели в сумрака. Снегът се сипеше така леко, че приличаше на мираж. Те щяха да пристигнат скоро.

Дали на бебето в утробата й му беше студено?

Лемли беше казал: „Има хиляди, милиони, изхвърлят ги като боклук в отпадните ями на света — всички тези мънички мозъчета и органи биват изгубени“.

Мрак, а те всички идваха. Много важно беше да се преструва, че всичко е нормално. Вървеше колкото можеше по-бързо. Гърлото й гореше. Но студът беше приятен, смразяваше я, потушаваше треската вътре в нея.

Ето я и къщата, тъмна и очакваща. Беше се върнала навреме. Държеше ключа в ръка.

— Ами ако не мога да го отпратя утре? — прошепна тя. Стоеше пред портата и гледаше към празните прозорци на къщата. Също като първата нощ, когато Карлота й бе казала: „Ела при мен. Направи своя избор“.

Трябва да го отпратиш. Утре по мръкнало, скъпа моя. Иначе ще го убия.

— Не! Не бива дори да го изричаш. Чу ли ме? Нищо не бива да му се случи, никога. Чу ли?

Тя стоеше пред портата и си говореше сама на глас. Снегът се сипеше около нея. Сняг в рая, сипеше се по замръзналите листа на банановите дървета, стелеше се покрай високите дебели стъбла на бамбука. Но какво би бил раят без красотата на снега?

— Разбра ли ме? Не може да го нараниш. Забранявам ти. Обещай ми. Нека сключим съглашение. Никога да не нараняваш Майкъл.

Както желаеш, скъпа моя. Аз също го обичам. Но той не може да застава между нас в нощта на всички нощи. Звездите се движат към перфектната конфигурация. Те са моите вечни свидетели, стари колкото мен, и ще ме огряват, когато моментът настъпи. Моят момент. Ако искаш да спасиш смъртния си любим от моя гняв, ще трябва да го отпратиш далече от очите ми.

Петдесет

Беше два сутринта, когато и последните гости си тръгнаха. Никога не беше виждал толкова много щастливи хора, които нямаха и представа за онова, което се случваше в действителност.

Но какво всъщност се случваше? Къщата бе изпълнена с топлина, със смехове и песни, с огньове в камините, а отвън снегът се сипеше и покриваше дърветата, храстите и пътеките с искрящата си белота. Защо да не си прекарват добре?

Как се смееха, когато се подхлъзваха по покритите със сняг плочи и ледът хрускаше под краката им. Децата си правеха снежни топки и опаковани с шапки и ръкавици, се пързаляха по ледената коричка на покритата морава.

Дори леля Вив се наслаждаваше на снега. Беше изпила доста шери. В тези моменти му напомняше за майка му и това го притесняваше, но Беа и Лили, нейните най-близки приятелки, като че не обръщаха внимание.

Роуан се държа превъзходно цялата вечер. Пя коледни песни до пианото с останалите, позира за снимки пред украсеното дръвче.

Нали за това беше мечтал, за пълна с щастливи хора къща, огласяна от радостни смехове. Хора, които знаят как да оценят момента — чашите се чукаха за наздравици, разменяха се целувки, звучаха меланхолични стари песни.

— Колко мило, че ни събрахте така скоро след сватбата…

— … също като едно време.

— Така трябва да се посреща Коледа.

Много харесаха скъпоценните украшения за елхата и макар че бяха помолени да не носят нищо, оставиха малките си подаръци под нея.

На моменти имаше чувството, че няма да издържи. Качваше се на третия етаж, излизаше на терасата над северната стая и стоеше близо до парапета, загледан към центъра и светлините на града. Снегът се бе натрупал по покрива, беше гравирал первазите на прозорците, фронтоните и комините. Сипеше се, фин и красив, докъдето поглед стигаше.

Това беше всичко, за което бе мечтал, разкошно и пълно — като сватбата. Но и никога не се беше чувствал така нещастен. Сякаш онова нещо го бе стиснало за гърлото и беше бръкнало в душата му. Изпитваше тежка, горчива печал.

Дори му се струваше, че усеща създанието в тихите кътчета на къщата, далече от гостите. Когато докоснеше с голи ръце рамките и дръжките на вратите, пред очите му в сенките просветваха мълниеносни образи.

— Тук си, Лашър. Знам, че си тук.

Нещо се отдръпваше пред него в мрака, играеше си с него, плъзгаше се по тъмните стени далече от допира му, а после се разтваряше и Майкъл се озоваваше съвсем сам в най-горния коридор, насред сумрака.

Ако някой го видеше сега, щеше да го помисли за луд. Засмя се. Сигурно и Даниъл Макинтайър бе изглеждал така към края на живота си — пиян и блуждаещ като безумец. Ами останалите съпрузи, които са усещали тайната? Отивали са при любовниците си — и към сигурната си смърт — или пък са потъвали в безразличие. Какво ли щеше да се случи с него?

Но това не беше краят. Само началото. Тя щеше да се преструва още известно време. Искаше му се да вярва, че зад безмълвните й молби любовта чака да се разкрие отново.

Най-сетне всички си тръгнаха — последните покани за коледни вечери бяха тактично отклонени, бяха дадени обещания за бъдещи сбирки. Леля Вив щеше да вечеря с Беа на Коледа и не трябвало да се притесняват за нея. Можели да се отдадат на усамотението си.

Бяха разменени моментни снимки, а спящите деца бяха отнесени от диваните. И последните прегръдки приключиха и най-после всички си тръгнаха в студената ясна нощ.

Изтощен от напрежението и смразен от тревога, той заключи вратата след тях. Вече нямаше нужда да се усмихва, нито да се преструва. Какво ли усилие бе коствало всичко това на нея?

Страхуваше се да се качи горе. Обиколи къщата, за да провери прозорците, после и малките зелени светлинки на панела на алармената инсталация и завъртя крановете, за да не замръзнат тръбите.

Накрая застана насред салона, пред красивото дръвче.

Беше ли преживявал по-горчива и самотна Коледа? Би дал воля на гнева си, ако имаше смисъл.

Полежа малко на дивана, почака огъня в камината да догори. Говореше си наум с Жулиен и Дебора, за хиляден път тази нощ ги питаше какво трябва да стори.

Накрая се качи горе. Спалнята беше тиха и тъмна. Роуан се бе завила с одеяла и само косата й се виждаше на възглавницата. Лицето й бе извърнато на другата страна.

Колко пъти тази нощ се бе опитвал безуспешно да улови погледа й? Дали някой бе забелязал, че си размениха само няколко кратки думи? Всички бяха толкова сигурни в тяхното щастие. Точно както и той бе сигурен преди.

Отиде тихо до предния прозорец и дръпна тежката завеса, за да погледне за последен път падащия сняг. Беше минало полунощ — вече бе Коледа. Тази вечер щеше да настъпи магическият момент, когато да инвентаризира живота и постиженията си и да оформи мечтите си и плановете за идната година.

Роуан, не биваше да свършва така. Това е битка. Знаехме го от самото начало, както и повечето от останалите…

Той се обърна и видя ръката й на възглавницата — красива, елегантна, с леко свити пръсти.

Приближи се тихо до нея. Искаше да докосне ръката й, да почувства топлината на пръстите й, да я стисне в своята, защото тя сякаш отплуваше надалече от него, в някакво тъмно опасно море. Но не посмя да го направи.

Сърцето му препускаше и той почувства гореща болка в гърдите, когато отново се обърна към снега. После очите му се спряха на лицето й.

Очите й бяха отворени и тя се взираше в него в мрака. Устните й се разляха в широка злобна усмивка.

Той беше ужасен. Лицето й, твърдо като мрамор, бе бяло на сумрачната светлина, която идваше отвън. Усмивката бе замръзнала, очите й лъщяха като стъклени. Сърцето му заби още по-силно и горещата болка се разля по целите му гърди. Но Майкъл продължаваше да се взира в нея, неспособен да отмести поглед. Накрая ръката му се стрелна неволно напред и сграбчи китката й.

Цялото й тяло се изви, злокобната маска се смъкна и тя се изправи рязко в леглото, изплашена и объркана.

— Какво има, Майкъл? — Взираше се в китката си и той бавно я пусна. — Добре, че ме събуди. — Очите й бяха разширени, а устните й трепереха. — Сънувах ужасен кошмар.

— Какво сънува, Роуан?

Тя седеше неподвижно и се взираше пред себе си. После събра рязко ръце, сякаш искаше да разкъса едната с другата. Той смътно си спомни, че вече е виждал този жест на отчаяние.

— Не зная — прошепна тя. — Беше… преди векове, лекарите се бяха събрали. Тялото на масата беше съвсем дребно. — Говореше тихо, а гласът й бе изпълнен с агония. Погледна го и по бузите й рукнаха сълзи.

— Роуан.

Тя вдигна ръка и щом той седна до нея на леглото, притисна устните му с пръсти.

— Не го казвай, Майкъл, моля те. Не го казвай. Не изричай и думичка. — И разтърси яростно глава.

Изпълнен с болка и облекчение, той просто плъзна пръсти по врата й, когато тя наведе глава. Той самият се опитваше да не рухне.

— Знаеш, че те обичам, знаеш всичко, което искам да ти кажа.

Когато тя се поуспокои, той хвана ръцете й, стисна ги силно и затвори очи.

Вярвай ми, Майкъл.

— Добре, скъпа — прошепна той. — Добре. — Съблече непохватно дрехите си и легна до нея под завивките. Долови топлия чист аромат на плътта й и отвори очи. Имаше чувството, че никога няма да се успокои, докато я усеща да трепери до него. Но постепенно тялото й омекна и той видя, че е затворила очи и е потънала в неспокоен сън.

Събуди се чак следобед. Беше сам, в спалнята беше задушно топло. Взе си душ, облече се и слезе долу. Не я видя никъде. Светлините на дръвчето бяха запалени, но къщата беше празна.

Обиколи всички стаи.

Излезе навън в студа и тръгна през замръзналата градина. Снегът се бе превърнал в искрящ слой лед по пътеките и тревата. Потърси я дори зад стария дъб, но и там я нямаше.

Накрая си облече палтото и излезе да се поразходи.

Небето все още бе наситеносиньо. Кварталът изглеждаше великолепно в бялата си премяна, точно както в онази отдавна отминала Коледа, последната му Коледа тук.

В него започна да се надига паника.

Беше Коледа, а те не бяха започнали с приготовленията. Имаше подарък за нея, беше го скрил в килера до трапезарията — сребърно ръчно огледалце, което бе открил в едно магазинче в Сан Франциско и опаковал красиво дълго преди да си тръгне оттам. Но какво значение щеше да има то за нея — тя притежаваше толкова бижута и злато, беше невъобразимо богата. А той бе сам. Мислите му се въртяха в кръг.

Беше Коледа, а часовете се топяха един след друг.

Отиде на пазара на Вашингтон авеню — беше претъпкан с хора, решили да пазаруват в последните минути преди празника. Като насън купи пуйка и други неща. Ровеше из джобовете си за пари, както пияница търси последните си стотинки за бутилката, която не може да си позволи. Хората се смееха, разговаряха за снега. Бяла Коледа в Ню Орлиънс. Той се хвана, че се взира в тях, сякаш бяха някакви невиждани животни. Радостната им глъчка го караше да се чувства още по-малък и самотен. Понесе тежкия пакет с една ръка и се запъти към дома.

Но само след няколко крачки видя пожарната, където бе работил баща му. Беше напълно променена; едва я позна, и то само защото добре помнеше мястото и огромната арка, през която колите излизаха с рев на улицата, когато беше момче. Двамата с баща му често седяха на столовете с прави облегалки на тротоара отпред.

Сигурно изглеждаше като пияница — стоеше и се взираше в пожарната, докато всички пожарникари се бяха прибрали вътре на топло. Преди толкова много години, на Коледа, баща му бе загинал в онзи пожар.

Погледна към небето. Вече беше посивяло — денят си отиваше. Беше Коледа, а всичко вървеше наопаки.

Никой не отговори на поздрава му, когато влезе в къщата. Само дръвчето пръскаше мекото си сияние в салона.

Той избърса крака в изтривалката и мина по дългия коридор. Лицето и ръцете го боляха от студа. Разопакова покупките и извади пуйката. Мислеше си, че ще трябва да мине през всички стъпки на ритуала, както бе правил винаги — тази нощ, в дванайсет, в часа, когато в старите времена се събираха в църквата за среднощната служба, угощението щеше да е готово.

Нямаше да вземат свето причастие, но щяха да вечерят заедно, защото беше Коледа, а къщата не беше порутена, мрачна и обитавана от призраци.

Просто се преструвай.

Както свещеник, продал душата си на дявола, пристъпва към олтара Господен, за да отслужи месата.

Прибра пакетите в шкафа. Можеше да започне още сега. Извади свещите. Трябваше да намери и свещници. Пък и тя сигурно беше някъде наблизо. Вероятно също бе излязла на разходка и сега си бе у дома.

Кухнята беше тъмна. Отново валеше сняг.

Той искаше да запали светлините, всъщност искаше цялата къща да свети. Но не помръдна. Стоеше неподвижен в кухнята и гледаше през френските прозорци към градината отзад. Гледаше как снегът се топи, щом докосне водата в басейна, по чийто ръб вече се бе образувала коричка лед. Видя я да лъщи и си помисли колко ли студена е водата. Ужасно, болезнено студена.

Студена като Тихия океан през онази лятна неделя, когато бе стоял на скалите леко изплашен и с опустяла душа. Пътеката, прокарана от онзи миг до сега, му изглеждаше невероятно дълга. Сякаш цялата му енергия и воля го бяха напуснали, а студената стая го държеше като затворник. Не можеше да помръдне дори пръст, за да се стопли или да намери убежище.

Мина много време. Той седна до масата, запали цигара и се загледа в здрачаващото се небе. Снегът бе спрял, но земята бе покрита с нова чиста белота.

Беше време да приготви вечерята. Знаеше го, но не можеше да помръдне. Изпуши още една цигара. Малкото червено огънче го успокояваше. Загаси я, но остана на мястото си, както бе седял с часове в стаята си на Либърти стрийт, заливан от пристъпи на тиха паника, неспособен да помръдне, неспособен дори да мисли.

Не знаеше от колко време седи така.

Изведнъж светлините край басейна се запалиха и заискряха в мрака на нощта, превръщайки водата в огромно синьо огледало. Мрачната зеленина наоколо като че оживя, опъстрена с бяло. Земята бе обвита от призрачно лунно сияние.

Не беше сам. В момента, в който го осъзна, разбра, че е достатъчно да обърне глава, за да я види — застанала със скръстени ръце до вратата на килера. Главата и раменете й се открояваха на фона на светлите шкафове. Дъхът й излизаше с тихо, едва доловимо свистене.

Погълна го най-чистият страх, който бе изпитвал в живота си. Стана, пъхна пакета с цигарите в джоба си и когато вдигна очи, нея вече я нямаше.

Тръгна подире й, прекоси бързо тъмната трапезария и отново се озова в коридора. Тогава я видя, чак в другия му край, осветена от коледното дърво. Бе застанала срещу високата предна врата.

Контурът на вратата се открояваше съвсем ясно около нея и тя изглеждаше съвсем мъничка. Колкото повече се приближаваше към нея, толкова повече го поразяваше неподвижността й. Беше ужасен от онова, което щеше да види, когато различеше чертите й в тъмното.

Но не видя ужасното каменно лице от предната нощ. Тя просто го гледаше и мекото сияние на дръвчето се отразяваше в очите й.

— Мислех да приготвя вечеря. Купих всичко. Оставих го в кухнята. — Колко несигурен звучеше. Колко нещастен. Опита се да се вземе в ръце. Пое си дълбоко дъх и пъхна пръсти в джобовете на джинсите си. — Виж, мога да започна веднага, купих съвсем малка пуйка. Ще стане за няколко часа, имаме всичко. Оставих я в кухнята. Ще подредим на масата красивия порцелан. Никога не сме го използвали. Никога не сме вечеряли на онази маса. Все пак е… Коледа.

— Трябва да си тръгнеш — каза тя.

— Какво… не те разбирам.

— Трябва веднага да се махнеш оттук.

— Роуан!

— Върви си, Майкъл. Трябва да остана сама.

— Скъпа, не разбирам, какво говориш?

— Махай се, Майкъл! — Гласът й стана по-нисък, по-твърд. — Искам да се махнеш.

— Но, Роуан, Коледа е. Не искам да си тръгвам.

— Това е моята къща и аз ти казвам да се махаш. Махай се веднага.

Той се втренчи в нея за момент и видя как се промени лицето й — устата й се разкриви, а очите й се присвиха. Тя сведе леко глава и го изгледа изпод вежди.

— Ти… не те разбирам, Роуан. Осъзнаваш ли какво говориш?

Тя пристъпи към него и той се стегна, не искаше да се поддава на страха. Всъщност той вече бе започнал да се претопява в гняв.

— Отивай си, Майкъл — изсъска тя. — Махай се от тази къща и ме остави да свърша каквото трябва.

Внезапно ръката й полетя напред и преди той да осъзнае какво става, го зашлеви през лицето.

Ужили го болка. Гневът му избухна, но горчилката и мъката бяха много по-силни. Той се втренчи в нея, шокиран и вбесен.

— Това не си ти, Роуан! — каза и посегна към нея, но ръката й отново полетя напред и го отблъсна силно към стената. Загледа я вбесен и объркан. Тя се приближаваше, очите й горяха на сиянието от салона.

— Махай се оттук — прошепна тя. — Не чуваш ли какво ти казвам?

Зашеметен, той гледаше как пръстите й се впиват в ръката му. Тя го блъсна наляво, към предната врата. Силата й беше изумителна, нечовешка и от нея струеше злоба; старата маска на омраза отново бе покрила лицето й.

— Махай се веднага от къщата, заповядвам ти — каза тя и пусна ръката му. Стисна дръжката, завъртя я и отвори вратата. Нахлу мразовит вятър.

— Как можеш да се държиш така с мен! — промълви той. — Роуан, отговори ми. Как можеш?

Отчаян, той посегна към ръката й и този път нищо не го спря. Хвана я, разтърси я и главата й се килна за миг настрани. После тя се обърна и се втренчи в него. Предизвикваше го да продължи, безмълвно му заповядваше да я пусне.

— За какво си ми мъртъв, Майкъл? — прошепна тя. — Ако ме обичаш, тръгвай веднага. Ще се върнеш, когато ти се обадя. Трябва да го направя сама.

— Не мога. Не искам.

Тя му обърна гръб и тръгна по коридора, а той я последва.

— Няма да си отида, чу ли? Не ми пука какво става, няма да си тръгна. Не можеш да ме гониш.

— Знаех си, че няма да искаш — каза тихо тя, когато той я последва в тъмната библиотека. Тежките кадифени завеси бяха затворени и той едва различаваше фигурата й, когато тя тръгна към писалището.

— Роуан, не можем да продължаваме да мълчим така. То ни унищожава. Чуй ме, моля те.

— Майкъл, моят красив архангел — каза тя, с гръб към него. Гласът й звучеше приглушено. — По-скоро си готов да умреш, отколкото да ми повярваш, нали?

— Роуан, ще се боря с него с голи ръце, ако трябва. — Тръгна към нея. Къде, по дяволите, бяха лампите в тази стая? Посегна към месинговата настолна лампа до креслото, но в същия миг Роуан се обърна и се втурна към него.

В ръката й имаше спринцовка.

— Недей, Роуан!

Иглата потъна в ръката му.

— Господи, какво ми направи! — Вече падаше на една страна, сякаш краката му бяха отсечени. Преобърна лампата на пода и се просна до нея, взрян в острия шип на счупената крушка.

Опита се да изрече името й, но устните му не помръдваха.

— Спи, любов моя — каза тя. — Обичам те. Обичам те с цялото си сърце.

Чу някъде далече звук от набиране на телефон. Гласът й бе така слаб, а думите… какво казваше? Говореше с Аарън. Да, с Аарън…

Когато го вдигнаха, той промълви името му.

— Отиваш при Аарън, Майкъл — прошепна тя. — Той ще се погрижи за теб.

„Не и без теб, Роуан“, опита се да каже той, но отново потъна в мрак. Колата потегли и той чу нечий мъжки глас: „Ще се оправите, господин Къри. Ще ви заведем при вашия приятел. Просто си почивайте. Доктор Мейфеър, каза, че ще се оправите“.

Ще се оправите…

Наемници. Вие не разбирате. Тя е вещица и ме омагьоса с отровата си, както Шарлота е сторила с Петир, наговорила ви е куп лъжи.

Петдесет и едно

Само дървото светеше. Цялата къща тънеше в топъл сумрак. Студът чукаше по прозорците, но не можеше да влезе.

Роуан седеше по средата на дивана с кръстосани крака и скръстени ръце. Взираше се към другия край на стаята — към дългото огледало, в което едва се различаваше бледото сияние на полилея.

Стрелките на стенния часовник бавно пълзяха към полунощ.

А тази нощ значеше толкова много за теб, Майкъл. Искаше да сме заедно. Но дори да беше на другия край на света, нямаше да си по-далече от мен сега. Всички така прости и прекрасни неща са далече от мен, като в онази Коледа, когато Лемли ме водеше от стая в стая в своята тайна, потънала в мрак лаборатория. Какво общо могат да имат тези ужаси с теб, мили мой?

Цял живот — бил той къс или дълъг, или вече към края си — щеше да помни лицето на Майкъл, когато го удари; щеше да помни гласа му, когато я молеше, щеше да помни ужаса му, когато заби иглата в ръката му.

Но тогава защо не чувстваше нищо? Защо беше така празна и изсушена отвътре? Беше боса, меката фланелена нощница висеше свободно по тялото й. Коприненият китайски килим под краката й беше топъл. И все пак се чувстваше съвсем гола, изолирана, сякаш нищо не можеше да я стопли, да я успокои, дори да се докосне до нея.

Нещо се раздвижи в средата на стаята и Роуан потрепери, когато малките сребърни камбанки звъннаха едва доловимо в тишината. Мъничките ангели с позлатени крилца затанцуваха на дългите златни нишки.

Мракът се събираше, уплътняваше се.

— Настъпва часът, любима. Моят час.

— О, ти си имал поетична душа — каза тя, заслушана в слабото ехо на собствения си глас.

— Получих поетичността си от хората, любима. От онези, които хиляди години са чакали тази нощ на всички нощи.

— И сега възнамеряваш да ме посветиш в науката, защото аз не знам как да те пренеса в този свят.

— Нима? Нима вече не си разбрала?

Тя не отговори. Обвивката на сънищата я обгръщаше все по-плътно, образите застиваха и после отминаваха, студът и самотата нарастваха и ставаха непоносими.

Мракът се сгъстяваше. Завихряше се и оформяше фигура. Стори й се, че дори различи човешки кости. Те като че танцуваха, събираха се и после се покриваха с плът под сиянието на дръвчето. Искрящите зелени очи внезапно се втренчиха в нея.

— Времето почти настъпи, Роуан — каза той.

Изумена, тя видя, че устните му се движат. Видя и проблясването на зъбите. Осъзна, че е станала от дивана и вече стои съвсем близо до него. Съвършената красота на лицето му я зашемети. Той сведе поглед към нея и очите му леко притъмняха. Русите мигли изглеждаха златисти на тази светлина.

— Почти съвършен — прошепна тя.

Той докосна лицето й, съвсем бавно. Прокара пръст по кожата й и спря на брадичката. Тя съвсем нежно докосна гърдите му. Затвори очи и се заслуша в ударите на сърцето. Виждаше органите вътре, или пък бяха просто имитация на органи? Стисна още по-силно очи и ги видя — кръвта преминаваше по артериите и се устремяваше към крайниците.

— Трябва само да се поддадеш! — Тя се взираше в него, устните му се разляха в усмивка. — Хайде, не виждаш ли, вече си го направил!

— Така ли? — попита той, а лицето му реагираше съвършено, фините мускули се съкращаваха и отпускаха, очите се присвиваха, като на човек в момент на концентрация. — Мислиш, че това е тяло? Това е само имитация! Скулптура, статуя. Това е нищо и ти го знаеш. Смяташ, че можеш да ме подмамиш в тази безжизнена черупка от малки частици, за да ме превърнеш в свой роб? В робот? За да можеш да ме унищожиш?

— Какво говориш? — Тя отстъпи назад. — Не мога да ти помогна. Не зная какво искаш от мен.

— Къде отиваш, скъпа моя? — попита той и леко вдигна вежди. — Да не мислиш, че можеш да избягаш от мен? Часът настъпи, красавице моя. Знаеш какво искам. Коледа е, скъпа. Часът на вещиците ще удари всеки момент, часът, в който се е родил Христос, в който Словото най-после е добило плът. Аз също ще се родя в този час, красива моя вещице, и изгарям от очакването.

Той се хвърли напред и я стисна за рамото. Сложи другата си ръка на корема й и тя усети как в нея прониква изгаряща топлина. Прилоша й.

— Махай се! — прошепна тя. — Не мога да го направя. — Призова гнева и волята си, очите й се впиваха в очите на създанието пред нея. — Не можеш да ме накараш против волята ми! Не можеш да го направиш без мен.

— Знаеш какво искам, какво съм искал винаги. Не искам повече черупки, Роуан, никакви груби илюзии. Искам живата плът вътре в теб. Каква друга плът на този свят би ме приела — така пластична, приспособима, гъмжаща от милиарди миниатюрни клетки. Кой друг организъм увеличава хиляди пъти размера си през първите няколко седмици от съществуването си и сега е готов да се разпъне и удължи, да се раздуе, щом моите клетки проникнат в него!

— Махни се от мен. Махай се от детето ми! Ти си глупаво, откачено изчадие. Няма да докосваш детето ми! Махай се от мен! — Тя трепереше, гневът й бе толкова силен, че не можеше да го издържи. Усещаше как кипи във вените й. Краката й бяха мокри и лепкави, когато пристъпи назад в усилието да събере яростта си и да я насочи право към него.

— Да не мислиш, че можеш да ме измамиш, Роуан? — каза той бавно, търпеливо и нежно. Красивият му образ все още беше съвсем плътен. — С жалките си изпълнения за пред Аарън и Майкъл? Да не мислиш, че не виждам до дъното на душата ти? Аз съм сътворил тази душа. Аз подбрах гените ти. Аз избрах родителите ти, аз избрах и наследниците ти, аз те сътворих, Роуан. Знам къде у теб се срещат плът и съзнание. Познавам силата ти като никой друг. Винаги си знаела какво искам от теб. Още когато прочете историята. Видя спящия зародиш на Лемли в леглото от тръбички и химикали. Ти знаеше! Още когато избяга от лабораторията, знаеше, че имаш ума и куража да го направиш. Още преди да ме познаваш, преди да разбереш, че те чакам, че те обичам и че съм най-големият подарък, определен за теб. Аз самият, Роуан. Ще ми помогнеш, или това малко потрепващо дете ще умре, щом вляза в него! А ти няма да позволиш това.

— Господи! Господи, помогни ми! — прошепна тя и ръцете й се плъзнаха към корема, събрани на кръст, като че да му попречи да не се пръсне. Очите й не се откъсваха от Лашър. — Умри, кучи сине, умри!

Стрелките на часовника помръднаха и малката застана точно върху голямата. Прозвуча първият удар.

— Христос се роди, Роуан — извика той, гласът му още беше силен, когато образът му започна да се разтваря в огромен кипящ облак от мрак, който закри часовника, издигна се към тавана и се нави като фуния. Роуан изпищя и притисна гръб към стената. Мертеците и стените се разтресоха и тя усети тътен като при земетресение.

— Не! Господи, не! — запищя тя, завладяна от паниката. Обърна се и затича през салона към вратата. Стисна дръжката. „Господи, Майкъл, Аарън, помогнете ми!“

Някой трябваше да чуе писъците й. Бяха оглушителни. Разкъсваха я.

Но тътенът се засили и тя усети как невидими ръце стиснаха раменете й. Блъснаха я грубо към вратата, тя изпусна дръжката и падна на колене. Усети силна болка в слабините. Около нея се спускаше мрак, а жегата нарасна.

— Не, не и детето ми. Ще те унищожа, с последния си дъх ще те унищожа. — Извърна се с отчаяната сила на гнева и заплю мрака пред себе си. Ръцете я обгърнаха и я повалиха на пода.

Тилът й се удари във вратата, а после и в пода, краката й бяха изпънати напред. Тя се взираше нагоре, опитваше се да се изправи, но ръцете й не я слушаха, а тъмнината кипеше над нея.

— Проклет да си, да се продъниш в ада дано. Умри, умри, като онази старица! Умри! — изпищя тя.

— Да, Роуан, твоето дете, детето на Майкъл!

Гласът я обгръщаше отвсякъде, както мракът и жегата. Главата й отново бе блъсната назад, ръцете й бяха приковани към пода. Беше разпъната и безпомощна.

Мракът отново се развълнува, нави се и се стрелна надолу. Стрелна се в нея, проникна, разкъса я. Сякаш огромен юмрук се вряза в утробата й и тялото й се сгърчи, щом болката го впримчи в огромен раздиращ обръч — виждаше го, искрящ под затворените си клепачи.

Жегата беше непоносима. Болката идваше отново, вълна след вълна, и от нея рукна кръв и околоплодна течност.

— Убиваш го, изчадие такова, убиваш бебето ми! Проклет да си! Господи, помогни ми! Господи, върни го в ада! — Започна да удря ръце в стената, извиваше се по хлъзгавия мокър под. Жегата я убиваше, изпълваше дробовете й.

Къщата гореше. Сигурно гореше. Тя самата гореше. Жегата пулсираше вътре в нея и дори й се стори, че вижда извисяващите се пламъци. Но не, просто бе изригнала зловеща червена светлина. Някак бе успяла да застане на четири крака. Знаеше, че тялото й е вече празно, детето й го нямаше. Сега просто се опитваше да избяга, да стигне до вратата, с отчаяно усилие и раздирана от болка.

— Майкъл, Майкъл, помогни ми! О, господи, опитах се да го измамя, опитах се да го убия. Майкъл, той е в детето. — Заля я нов прилив на болка и от утробата й рукна още кръв.

Ридаеща, тя се свлече замаяна на пода, неспособна да контролира ръцете и краката си. Жегата пулсираше в нея, силен плач изпълваше ума й. Бебето плачеше. Същият ужасен звук, който чуваше постоянно в съня си. Протяжен бебешки плач. Опита се да запуши уши, не можеше да го понесе. Зави отчаяно, а жегата я поглъщаше.

— Нека умра — прошепна тя. — Нека изгоря отвътре. Нека се продъня в ада. Нека умра.

Роуан, помогни ми. Аз съм в плът. Помогни ми или ще умра. Роуан, не можеш да ми обърнеш гръб.

Тя притисна още по-силно ушите си, но не можеше да спре телепатичния глас, който се сливаше с бебешкия плач. Ръката й се хлъзна в кръвта и тя падна по лице на окървавения под. Обърна се по гръб и отново видя потрепването на жегата. Писъците на бебето ставаха все по-силни, сякаш умираше от глад или от болка.

Роуан, помогни ми! Аз съм твоето дете! Детето на Майкъл. Роуан, нуждая се от теб.

Знаеше какво ще види. През сълзите и прииждащата жега тя видя джуджето, чудовището. Не, не съм те родила аз, не съм. Не съм…

То лежеше по гръб. Главата му беше като на голям човек, а устата му бе раззината от плач. Тънките ръце се издължаваха пред очите й, пръстите се изкривяваха и растяха, малките крачка ритаха, съвсем по бебешки, изпъваха се. Цялото беше омазано в кръв и слуз — по главата, по закръглените бузи, по тъмната коса. Малките му органи приличаха на цветни пъпки. Милиардите клетки се деляха, сливаха се с неговите, като че в това същество от плът и кръв, в този мутант, в това дете, излязло от нея, протичаше ядрена експлозия.

Роуан, аз съм жив, не ме оставяй да умра. Не ме оставяй да умра, Роуан. Ти имаш силата да спасяваш живот, а аз съм жив. Помогни ми.

Тя се напрегна да стигне до него, цялото й тяло пулсираше от острите пристъпи на болката. Най-сетне докопа малкото хлъзгаво краче, което риташе във въздуха. Пръстите й се сключиха върху меката бебешка плът и в същия миг мракът я погълна. Видя отново анатомията му, пътя на клетките, виждаше как се развиват органите, древното чудо, което караше клетките да се сливат, да формират кръвните телца, подкожната тъкан, костната тъкан, фибрите на дробовете, черния дроб и стомаха. Сливаха се с неговите клетки, с неговата мощ, с неговата ДНК, мъничките вериги на хромозомите се извиваха и плуваха, докато ядрата се сливаха. И всичко това под нейното водачество, чрез знанието, което дремеше в самата нея, както ненаписаната симфония дремеше в композитора. Нота след нота, ред след ред, кресчендо след кресчендо.

Плътта му пулсираше под пръстите й, жива и дишаща през порите. Писъците му станаха по-дрезгави, по-дълбоки, кънтящи. Тя дойде на себе си и отново се надигна. Другата й ръка посягаше в тъмното, за да открие челото му. Докосна гъсти мъжки къдрици, клепачи пърхаха под дланта й. Откри устата, вече притворена, стенеща; откри гърдите и сърцето под тях; дългите мускулести ръце, пляскащи по дъските. Да, това нещо вече беше толкова голямо, че можеше да положи глава на пулсиращите му гърди, между краката имаше пенис — да, и той се втвърдяваше, изправяше се. Тя легна върху нещо, усещаше как се надига под нея с всяко вдишване и издишване. Дробовете му се разтваряха, изпълваха се, сърцето биеше, а около пениса му имаше черни копринени косми. Сияещата в мрака мрежа, пълна с химия, мистерия и неизбежност, отново се появи. И тя потъна в мрака, в покоя.

Някакъв глас й говореше, близък, мек.

— Спри кръвта.

Тя не можеше да отговори.

— Кървиш. Спри кръвта.

— Не искам да живея — рече тя. Да, къщата със сигурност гореше. — Ела, Карлота, ела с лампата си. Запали завесите.

Лемли каза:

— Никога не съм твърдял, че е невъзможно. Щом веднъж бъде родено в ума, то става неизбежно. Милиони клетки. Ембрионът е ключ към безсмъртието.

— Все още можеш да го убиеш — каза Петир. Стоеше отгоре й и гледаше към нея.

— Те са само част от въображението ти, твоята съвест.

— Умирам ли?

— Не. — Той се засмя тихо и нежно. — Чуваш ли ме? Аз се смея, Роуан. Вече мога да се смея.

— Нека отида в ада. Остави ме да умра.

— Не, скъпа моя, скъпоценна моя, спри кървенето.

Събуди я слънчевата светлина. Лежеше на пода в салона, на мекия китайски килим. Първата й мисъл беше, че къщата не е изгоряла. Ужасната жега не я беше погълнала. Някак си бе оцеляла.

В първия момент не осъзна какво вижда.

Някакъв мъж седеше до нея и я гледаше. Имаше гладка нежна бебешка кожа — но лицето му беше на възрастен. Приличаше на нея. Никога не беше виждала човек, който толкова да прилича на нея. Все пак имаше и определени разлики. Очите му бяха големи и сини, обрамчени от черни мигли, косата му беше черна като на Майкъл. Косата на Майкъл и очите на Майкъл. Но беше строен като нея. Гладките му безкосмени гърди бяха тесни като нейните в детството, с две сияещи розови зърна. Ръцете му бяха тънки и все пак с добре оформени мускули, с деликатни пръсти, като нейните. Той галеше замислено устната си и я гледаше.

Беше по-едър от нея, едър като мъж. Целият бе омазан със засъхнала кръв и слуз — приличаше на карта, начертана с тъмнорубинено мастило.

В гърлото й се надигна стон и се устреми към устните й. С него се напрегна и цялото й тяло и тя внезапно запищя. Изправи се на пода и запищя. По-силно, по-оглушително и по-диво, отколкото бе пищяла в страха си предната нощ. Цялата се изля в този писък, бягаше от себе си, бягаше от онова, което бе видяла, и онова, което помнеше.

Ръката му легна на устата й и я притисна към пода. Тя не можеше да помръдне. Писъкът й се обърна навътре като повръщано, което щеше да я задави. Тялото й се сгърчи от болка, а после застина немощно, притихнало. Той се наведе над нея и прошепна:

— Недей. — Старият глас. Разбира се, неговият глас, с характерната интонация.

Гладкото му лице изглеждаше съвършено невинно — същинска картина на изумление с тези красиви сияйни бузи и гладкия тънък нос. Огромните сини очи мигаха учудено. Клепачите се отваряха и затваряха отривисто, като на манекена от сънищата й. Той се усмихна.

— Нуждая се от теб. Обичам те. Аз съм твое дете.

След малко отмести ръката си.

Тя седна. Нощницата й бе твърда от засъхналата кръв. Цялата стая миришеше на кръв. Като в Спешното.

Роуан задрапа назад по килима и седна със свити колене. Втренчи се в него.

Зърната — перфектни, пенисът — също, макар че щеше да се разбере, когато еректира. Косата също беше перфектна, но как беше вътре? Всички сложни вътрешни органи.

Приближи се и се вгледа в раменете му, в гърдите, които се надигаха при всяко вдишване, а после в очите му. Не й пукаше дали той ще отвърне на погледа й, просто изучаваше тъканта на плътта и устните.

Сложи ръка на гърдите му и се заслуша. Долавяше силен, постоянен ритъм.

Той не понечи да я спре, когато сложи ръце от двете страни на главата му. Черепът беше мек, като на бебе, способен да се възстанови след травми, които биха убили възрастен човек. Господи, но колко време щеше да е така?

Тя докосна с пръст долната му устна и отвори устата му. Вгледа се в езика. После седна назад и отпусна безжизнено ръце до свитите си крака.

— Боли ли те? — попита я той. Гласът му беше много нежен. Присви очи и само за секунда на лицето му се появи зряло изражение. Но веднага след това бебешкото изумление се върна. — Изгуби много кръв.

Тя дълго се взира в него, без да продума. Той я гледаше и чакаше.

— Не, не ме боли — промърмори тя и отново се втренчи в него. — Имам нужда от някои неща — каза накрая. — От микроскоп, от кръвни проби. Искам да видя какви са тъканите сега! Господи, трябват ми тези неща! Трябва ми добре оборудвана лаборатория. Ще се махнем оттук.

— Да — кимна той. — Това ще направим. Ще се махнем оттук.

— Можеш ли да станеш?

— Не зная.

— Е, ще трябва да опиташ. — Тя се надигна на колене, хвана се за мраморната полица над камината и се изправи на крака.

Хвана ръката му, беше силна.

— Хайде, стани, не мисли, просто го направи. Мускулатурата ти е напълно развита и това те различава от новороденото. Имаш скелета и мускулатурата на мъж.

— Добре, ще опитам — отвърна той. Изглеждаше изплашен и някак зарадван. Треперейки, първо се опря на колене, като нея, после се изправи, но веднага политна назад. Но не падна, а бързо направи няколко крачки.

— Ооо — пропя той. — Аз ходя, аз ходя…

Тя се втурна към него, обгърна го с ръка през кръста и го остави да се облегне на нея. Той се успокои, щом сведе поглед към лицето й. Вдигна ръка и я погали по бузата. Ненапълно овладян жест, като на пияница, пръстите му бяха копринени и треперещи.

— Красивата ми Роуан — каза той. — Виж, в очите ми има сълзи. Истински сълзи. О, Роуан.

Опита се да стои сам и се наведе да я целуне. Тя го хвана и го подкрепи, когато устните му докоснаха нейните. Разтърси я същият чувствен шок, както винаги, когато я докоснеше.

— Роуан — изстена той, притисна я към себе си, а после отново полетя назад, преди тя да го хване и изправи.

— Хайде, нямаме много време — каза Роуан. — Трябва да намерим някое сигурно място, напълно неизвестно…

— Да, скъпа, да… но нали разбираш, всичко е толкова ново за мен, толкова красиво. Нека те прегърна отново, нека те целуна…

— Няма време — настоя тя, но копринените бебешки устни пак се залепиха за нейните и тя усети как пенисът му се притиска към нея, към парещите й слабини. Дръпна се назад и го задърпа след себе си.

— Точно така, не гледай в краката си. Гледай към мен и просто върви.

Когато се озова пред вратата с форма на ключалка, в ума й проблеснаха старите разговори за скритото значение и цялото нещастие и цялата красота на живота й изтече пред очите й — всичките й битки, миналите й желания.

Но това вече беше нова врата — вратата, която бе зърнала преди милион години, когато бе момиче и за първи път отвори магическите научни книги. И сега тя беше отворена, далече отвъд ужасите на лабораторията на Лемли, далече от събраните около масата холандци в митичния Лайден.

Поведе го бавно през вратата и нагоре по стълбите. Вървеше до него, търпелива, стъпка по стъпка.

Петдесет и две

Той се опита да се събуди, но всеки път се понасяше към повърхността и потъваше, тежък и замаян, в пухените завивки на леглото. Отчаянието ту го сграбчваше, ту си отиваше.

Накрая все пак се събуди, и то защото му прилоша. Сякаш цяла вечност седя на пода в банята, опрян на вратата, и повръщаше с такива напъни, че стягащата болка в гърдите се засили. Вече нямаше какво да повърне, а гаденето не преставаше, без никаква надежда за облекчение.

Стаята се люшкаше. Наложи се да отключат вратата и да го вдигнат от пода. Искаше да им каже, че съжалява, задето се е заключил, просто по навик, че се е опитвал да стигне дръжката на вратата, но не можеше да произнесе нито дума.

Полунощ. Видя електронния часовник на нощното шкафче. Полунощ на Коледа. Опитваше се да обясни, че в това има някакво значение, но не можеше да направи друго, освен да мисли за съществото, застанало зад яслата до олтара. Отново потъваше, главата му се удари във възглавницата.

Когато пак отвори очи, лекарят му говореше нещо. Дали го беше виждал и преди?

— Господин Къри, имате ли представа какво е имало в спринцовката?

„Не. Помислих си, че ще ме убие. Че ще умра.“ Дори от усилието да раздвижи устните си му стана зле. Само поклати глава, но и от това му прилоша. Зад заскрежените прозорци се виждаше чернотата на нощта.

— … поне още осем часа — каза лекарят.

— Спи, Майкъл. Не се притеснявай за нищо. Спи.

— Всичко друго е нормално. Само вода, ако поиска нещо за пиене. Ако има и най-малката промяна…

Коварна вещица. Разруши всичко. Мъжът се усмихва до олтара. Разбира се, че това е бил моментът. Точният момент. Знаеше, че я е загубил завинаги. Среднощната меса бе свършила. Майка му плаче за мъртвия му баща. Нищо вече няма да бъде същото.

— Просто поспи. Ще останем с теб.

Провалих се. Не можах да го спра. Загубих я завинаги.

— Откога съм тук?

— От вчера вечерта.

Сутринта на Коледа. Той се взираше през прозореца, страхуваше се да помръдне да не би да му прилошее отново.

— Вече не вали, нали? — попита. Едва чу отговорът — че е спряло преди зазоряване.

Опита се да седне. Вече не се чувстваше толкова зле. Да, болеше го главата и зрението му бе малко замъглено. Но не беше по-лошо от обикновен махмурлук.

— Чакайте, господин Къри. Нека се обадя на Аарън. Докторът ще иска да ви прегледа.

— Да, добре, но искам да се облека.

Всичките му дрехи бяха в гардероба. Хубав малък пътнически комплект за бръснене го чакаше в банята. Той си взе душ, все още борещ се със замайването, обръсна се надве-натри и излезе от банята. Искаше му се отново да си легне, но каза:

— Трябва да се върна там, да разбера какво е станало.

— Моля те, почакай — каза Аарън. — Хапни малко, виж как ще се чувстваш.

— Няма значение как ще се чувствам. Ще ми дадеш ли кола? Ако не, тръгвам на стоп.

Погледна през прозореца. Снегът беше натрупал. Пътищата щяха да са опасни. Трябваше да тръгва.

— Виж, Аарън, много съм ти благодарен, че се погрижи за мен.

— Какво искаш да правиш? Нямаш никаква представа какво ще откриеш там. Миналата нощ тя ми каза, че ако ми пука за теб, трябва да се погрижа да не се връщаш.

— Не ме е грижа какво ти е казала. Отивам.

— Тогава и аз идвам с теб.

— Не, ти оставаш. Това е между мен и нея. Дай ми кола и тръгвам.

Аарън му даде голям тромав линкълн, градска кола. Майкъл едва ли би избрал такава, въпреки че меките кожени седалки бяха удобни. И все пак тя почти летеше, когато стигна магистралата. До този момент Аарън го бе следвал с лимузината, но Майкъл изпревари още една кола и се откъсна.

Снегът покрай пътя беше мръсен, но ледът се беше стопил. Небето бе съвършено синьо, чисто и безкрайно.

Главоболието се връщаше заедно със замайването и гаденето на всеки петнайсет минути, но Майкъл се опитваше да го преодолее и не вдигаше крак от педала на газта.

Беше стигнал деветдесет мили, когато навлезе в Ню Орлиънс. Профуча покрай гробищата на Метаир, а после и покрай нелепата сюрреалистична спортна зала Супердом — приличаше на летяща чиния, приземила се между небостъргачите и църковните камбанарии.

Караше твърде бързо и колата почти поднесе на завоя към Сейнт Чарлз авеню. Трафикът пълзеше по замръзналите улици.

След пет минути зави наляво към Първа улица и колата отново поднесе силно. Майкъл натисна спирачките и продължи съвсем бавно по хлъзгавия асфалт, докато не видя къщата да се издига като мрачна крепост на сенчестия ъгъл.

Портата беше отворена. Той пъхна ключа в ключалката на входната врата и влезе.

Замръзна на прага. По целия под беше размазана кръв, а на рамката на вратата личеше кървав отпечатък от ръка. Стените бяха изцапани с нещо като сажди, които избледняваха към тавана.

Миризмата беше ужасна, като в стаята на мъртвата Деидре.

Прагът на трапезарията също бе опръскан с кръв. Кървави следи от боси крака. Кръв по целия китайски килим и някаква ужасна слуз, размазана по дъските. Коледното дръвче продължаваше да свети весело, напълно нехайно за случилото се в стаята — сляп и ням свидетел, който не можеше да разкаже нищо.

В главата му избухна болка, но тази в гърдите бе многократно по-силна. Сърцето му препускаше лудо. Адреналинът забушува из вените му. Дясната му ръка се сви конвулсивно в юмрук.

Майкъл излезе в коридора и тръгна към трапезарията.

Една фигура застана съвсем безшумно на прага на високата врата и се вгледа в него. Тънката й ръка се плъзна нагоре по касата на вратата.

Странен жест. Фигурата изглеждаше много нестабилна, като че се олюляваше. Пристъпи под светлината от слънчевата веранда и Майкъл застина на място. Вгледа се и се замъчи да разбере какво виждат очите му.

Беше мъж, облечен в свободни измачкани панталони и риза. Но Майкъл никога не бе виждал подобен човек. Беше много висок, може би към метър и деветдесет и непропорционално слаб. Панталоните му бяха твърде широки, пристегнати на кръста, а ризата беше на Майкъл — стара спортна риза. Висеше като туника на слабото тяло. Непознатият имаше гъста черна коса и много големи сини очи, но иначе приличаше на Роуан. Сякаш гледаше мъжки близнак на Роуан! Кожата бе гладка и младежка като нейната, дори детска. Скулите бяха като нейните, устата — също, само че малко по-пълна и по-чувствена. Очите, въпреки че бяха големи и сини, също приличаха на нейните, както и внезапната тънка и студена усмивка.

Мъжът тръгна бавно и нестабилно към него. Сякаш излъчваше сияние. Майкъл осъзна какво е, въпреки че противоречеше на всякакво разумно обяснение, но бе съвсем очевидно — по някакъв ужасен начин съществото приличаше на новородено, притежаваше мекото сияние на бебе. Дългите ръце бяха по бебешки гладки, вратът — също, лицето все още не беше белязано по никакъв начин от времето.

И все пак изражението му не беше бебешко. Бе изпълнен с удивление, дори с любов, и все пак с ужасна насмешка.

Майкъл внезапно се втурна напред и хвана съществото. Стискаше тънките, но силни ръце, и с изумление и ужас посрещна мекия мъжки смях, който се изтръгна от устните.

Лашър, преди, жив отново, пак в плът, те победи! Твоето дете, твоите гени, твоята плът и нейната плът, обичам те, победих те, използвах те, благодаря ти, избрани мой татко.

Заслепен от гняв, Майкъл не можеше да помръдне. Стисна по-силно ръцете на съществото, защото то се опита да се освободи. И наистина — след малко се изтръгна рязко, сякаш беше направен от гума и стомана — пластичен и твърд.

Майкъл изрева:

— Убил си детето ми! Роуан, дала си му детето ни! — Викът му беше изпълнен с агония, думите се застъпваха и звучаха като шум в собствените му уши. — Роуааан!

Създанието се дръпна от него и се удари тромаво в стената. Вдигна отново ръце, засмя се, блъсна Майкъл в гърдите и той прелетя над масата.

— Аз съм твоето дете, татко. Виж ме!

Майкъл се изправи с мъка и изкрещя:

— Да те видя ли? Ще те убия!

Полетя към съществото, но то се мушна назад в килера, изви гръб и протегна ръце, като да го примами. Пристъпваше с олюляване към вратата на кухнята. Краката му се огъваха, но след миг се изправиха като на марионетка. Отново започна да се смее — дълбок, радостен, налудничав смях. Налудничав като очите му, изпълнени с изгаряща наслада.

— Ела, Майкъл, не искаш ли да опознаеш собственото си дете! Искаш да ме убиеш! Не можеш да убиеш своята плът и кръв! Твоите гени са в мен. Аз съм ти, аз съм Роуан. Аз съм твой син.

И отново се засмя. Майкъл го докопа, блъсна го към френските прозорци и стъклата издрънчаха. Някъде високо в къщата алармата се включи и добави и своя влудяващ вой към хаоса.

Съществото вдигна дългите си ръце и се втренчи с изумление в Майкъл, когато той го стисна за гърлото. После сви ръце в юмруци и ги заби в челюстта му.

Краката на Майкъл се подкосиха, но щом падна на пода, той се претърколи веднага на четири крака. Френската врата беше отворена, алармата още виеше, а съществото танцуваше, въртеше се и подскачаше с противна грация към басейна.

Майкъл хукна към него и зърна Роуан с ъгълчето на окото си. Тичаше по кухненските стълби към тях и пищеше.

— Майкъл, махни се от него!

— Как можа, Роуан, дала си му детето ни! Той е в нашето дете! — Обърна се и вдигна ръка, но не можа да я удари. Гледаше я втрещен. Тя беше олицетворение на ужаса. Лицето й бе бяло като платно, устата й бе влажна и изкривена. Безпомощен и треперещ, с разкъсвани от болка гърди, Майкъл се обърна към съществото.

То се хлъзгаше напред-назад по покритите със сняг плочки покрай синята вода. Накрая вдигна глава, сложи ръце на коленете си и посочи към Майкъл. Силният му и ясен глас надвика воя на алармата.

— Ще го преживееш, както казват смъртните. Ще се оправиш, както казват смъртните! Направил си страхотно дете, Майкъл. Аз съм твое дело. Обичам те. Винаги съм те обичал. Любовта е в същността на амбицията ми, те са едно и също, представям ти се с любов.

Майкъл хукна към вратата и Роуан се завтече след него. Той тичаше право към съществото, като се подхлъзваше по замръзналия сняг, и се откъсна грубо от нея, когато се опита да го спре. Тя падна на земята като хартиена кукла и в същия миг той усети силна болка във врата. Роуан се беше хванала за верижката на медальона с архангел Михаил, беше я откъснала и сега я стискаше в ръка. Медальонът беше паднал в снега. Тя плачеше и го молеше да спре.

Нямаше време да се занимава с нея, обърна се и заби левия си юмрук в главата на създанието. То отново избухна в смях, въпреки че от разкъсаната плът рукна кръв, обърна се, подхлъзна се на леда, опря се на металните столове и ги събори.

— О, видя ли сега какво направи. Не можеш да си представиш усещането! О, как чаках този невероятен момент!

Извъртя се рязко, гмурна се под ръката на Майкъл и я изви силно назад. Беше вдигнал вежди, а устните му бяха разтеглени в усмивка и разкриваха перленобелите зъби и розовия език. Всичко съвсем ново, блестящо, чисто, като на бебе.

Майкъл заби юмрук в гърдите му и усети как костите изхрущяха.

— Е, харесва ли ти, харесва ли ти демоне, гаден кучи сине, умри! — Заплю го и отново заби левия си юмрук в него, докато съществото висеше на дясната му ръка, като знаме, завързано за кол. От устата му рукна кръв. — Да! Вече си в плът — умри в нея тогава!

— Започвам да губя търпение с теб! — изрева създанието и сведе поглед към кръвта по ризата си. — Виж какво направи, ти, гневен татко, ти, праведни родителю! — Отблъсна Майкъл назад, стискаше го за китката като с менгеме.

— Хареса ли ти? — изрева Майкъл. — Харесва ли ти тази кървяща плът. Плътта на детето ми, моята плът! — И като изви дясната си ръка, неспособен да я освободи, той стисна с лявата гърлото на Лашър, заби палец в трахеята му и коляното си в тестисите. — О, значи тя те е направила съвсем като истински, а, чак до топките!

В същия миг отново мярна Роуан. Тя отново падна към балюстрадата — този път обаче я събори съществото, което най-после бе пуснало ръката му и сега пищеше от болка, а сините му очи се въртяха лудо. Преди Роуан да успее да се изправи, то се стрелна назад, вдигна ръце като крила, наведе глава и изкрещя:

— Ти ме учиш, татко. О, да, учиш ме много добре! — Думите му прераснаха в рев и то се втурна към Майкъл. Заби глава в гърдите му и го блъсна право в басейна.

Роуан изпищя толкова силно и пронизително, че заглуши алармата.

Майкъл бе вече в ледената вода и потъваше все по-надолу и по-надолу. Синята повърхност сияеше над него. Студът спря дъха му и той не можеше да помръдне. Беше напълно вцепенен и неспособен дори да раздвижи ръце. Почувства, че опира дъното.

И тогава, с отчаян спазъм, се стрелна към повърхността, но дрехите му го сграбчиха като пръсти и го задърпаха надолу. Все пак успя — главата му разкъса повърхността на водата и ярката светлина го ослепи. Но в следващия миг дойде още един удар и той потъна отново, издигна се, но пак бе потопен. Ръцете му бяха над водата, вкопчени в създанието, което го държеше. Вече започваше да гълта ледената вода.

Ето, случваше се отново, давеше се в студена вода. Не, не, не отново. Опита се да затвори уста, но ужасната болка в гърдите бе твърде силна и водата нахлу в дробовете му. Вече не си чувстваше ръцете; не виждаше нищо, не усещаше нищо. Пред очите му се ширна безбрежният океан — безкраен и сив — а светлините на ресторанта на скалите ту проблясваха, ту изчезваха с всяка нова вълна.

Внезапно тялото му се отпусна. Той вече не се бореше отчаяно за глътка въздух или да изплува, нито пък забиваше ръце в съществото. Всъщност като че изобщо не беше в тялото си. Познаваше това усещане — тази безтегловност и великолепната свобода.

Само че не се издигаше като в онзи отдавнашен ден, не се устремяваше към оловносивото облачно небе, от което се виждаше цялата земя с милиардите й миниатюрни обитатели.

Този път беше в тунел, който сякаш го засмукваше. Беше тъмен, тесен и безкраен. Пропадаше сред тишината, безсилен и изпълнен с почуда.

Накрая го погълна силно червено сияние. Беше попаднал на познато място. Да, барабаните, чуваше барабаните, стария марш на Марди Грас, шума на парада, който бързо преминава през зимната тъмнина, в края на страховитата последна нощ на карнавала. А тези блещукащи пламъчета бяха факлите под кривите клони на дъбовете. Изпитваше същия детски страх като преди много години. Всичко, от което се бе страхувал, беше тук. Най-сетне се случваше, вече не бе просто проблясък на ръба на съня или пък образ, събуден от докосването на нощницата на Деидре. Беше тук, около него.

Краката му докоснаха димящата земя. Щом понечи да се изправи, видя, че клоните на дъбовете са прораснали право през покрива на салона, уловили са полилея в мрежа от листа и са обвили високите огледала. А това наистина беше къщата. Безброй тела се извиваха в тъмното. Той стъпваше по тях! Сиви, голи тела се съешаваха и извиваха в светлината на пламъците, а димът бе толкова гъст, че закриваше лицата на всички около него. Но той знаеше кои са. Те го гледаха. Поли от тафта се докосваха до краката му. Препъна се и се опита да запази равновесие, но ръката му просто потъна в горещия камък, а краката му — в димящата мръсотия.

Навлезе в кръг от монахини — високи чернороби фигури с твърди бели покривала на главите. Познаваше ги, знаеше имената им — те бяха монахините от неговото детство, които тракаха с броениците си и чиито стъпки кънтяха по твърдия боров под. Бяха се скупчили около него. Стела пристъпи в кръга. Очите й горяха, а накъдрената й коса лъщеше от помадата. Внезапно посегна към него и го дръпна към себе си.

— Остави го, може да ходи и сам — рече Жулиен. Да, самият той — с къдрава бяла коса и малки блестящи очи. Дрехите му бяха изискани и елегантни. Усмихна се, помаха на Майкъл да се приближи и рече със силния си френски акцент:

— Ела, Майкъл, хайде. Вече си с нас, почти се свърши, спри да се бориш най-сетне.

— Да, хайде, Майкъл — каза Мери Бет и тъмната й пола от тафта бръсна лицето му. Беше висока величествена жена, с леко прошарена коса.

— Вече си с нас, Майкъл. — Шарлот, с искрящата руса коса, чийто бюст се изливаше от деколтето на копринената рокля. Искаше да го вдигне, но той се опитваше да се махне от тях. Ръката му мина право през гърдите й.

— Спрете, махнете се от мен! — извика той. — Махнете се.

Стела беше почти гола, само по къса камизолка, скъсана на рамото. Едната страна на главата й бе обляна в кръв.

— Ела, Майкъл, скъпи, вече си тук, при нас, не виждаш ли, всичко приключи, скъпи. Ти си свърши работата.

Тътенът на барабаните се приближаваше, ритъмът се ускоряваше. Ковчегът стоеше отворен в края на стаята, а около него горяха свещи. Пламъците щяха да подпалят завесите и всичко щеше да изгори!

— Илюзия, лъжи — изкрещя той. — Това е номер. — Опита се да се изправи, да намери изход, от който да избяга, но навсякъде видя само прозорците с по девет малки квадратни стъкла, врати с форма на ключалки и клоните на дъбовете, проникнали през тавана и стените. Цялата къща изглеждаше като огромен чудовищен капан, изникнал около разкривените дървета. Пламъците се отразяваха във високите тесни огледала, а диваните и столовете бяха обвити с бръшлян и цъфтящи камелии. Бугенвилията пълзеше по целия таван и се извиваше по мраморните камини. Мъничките й виолетови листенца потрепваха на дима от пламъците.

Внезапно една монахиня го зашлеви силно по лицето. Болката го сепна и вбеси.

— Какво каза, момче! Разбира се, че си тук, ставай! — Същият блеещ грозен глас. — Отговаряй, момче!

— Махай се от мен! — Той я блъсна паникьосан, но ръката му мина през нея.

Жулиен стоеше пред него, хванал ръце зад гърба си. Клатеше глава. Отзад беше красивият Кортланд. Изражението му бе същото като на баща му, чак до саркастичната усмивка.

— Майкъл, сигурно знаеш, че се представи отлично — каза Кортланд. — Легна си с нея, върна я обратно, направи й дете. Точно както искахме.

— Не искахме обаче да се бориш — каза Маргьорит, раздърпаната й коса падна на лицето й, когато посегна към него. — Ние сме на твоя страна, ма шер. Стани, моля те, ела с нас.

— Хайде, Майкъл, ти сам забърка цялата каша — каза Сузан, големите й глупави очи блестяха сърдито, когато му помогна да се изправи на крака. Гърдите й се подаваха от мръсната дрипа, с която бе облечена.

— Да, ти я забърка, синко — каза Жулиен. — Е биен, все пак беше прекрасен, и двамата с Роуан бяхте прекрасни. Направихте точно каквото искахме.

— А сега можеш да се върнеш обратно заедно с нас — каза Дебора. Вдигна ръце, за да накара останалите да отстъпят. Около нея се издигнаха пламъци и димът обви главата й. Смарагдът сияеше и блещукаше на тъмносинята й рокля. Беше точно като момичето от картината на Рембранд — красива, с румени бузи и сини очи. Красива като смарагда.

— Не разбираш ли? Това беше съглашението. Сега, когато той е жив, ние също ще се върнем! Роуан знае как да ни върне сред живите, както направи и с него. Не, Майкъл, не се съпротивлявай. Ти искаш да бъдеш един от нас, прикован към земята в очакване на своя ред, иначе просто ще умреш завинаги.

— Вече всички сме спасени, Майкъл — каза крехката Анта. Приличаше на малко момиченце в простата рокля на цветя. От двете страни на лицето й се стичаше кръв от раната на тила й. — Не можеш да си представиш откога чакаме. Тук човек губи представа за времето…

— Да, спасени — каза Мари Клодет. Седеше на голямо легло с балдахин заедно с Маргьорит. Пламъците се извиваха около подпорите и облизваха балдахина. Лестан и Морис стояха зад леглото и гледаха със странно отегчени изражения. Светлината играеше по месинговите им копчета, а пламъците ближеха краищата на разкроените им палта.

— Те ни прогониха от Сан Доминго — каза Шарлот, като прихвана изтънчено красивата си пола. — А реката погълна старата плантация.

— Но тази къща ще бъде вечна — каза Морис печално и огледа тавана — гипсовите орнаменти и полилеите. — Благодарение на твоите усилия по реставрацията. И ние ще можем да останем тук, за да изчакаме реда си да се родим отново.

— Толкова се радваме, че дойде, скъпи — каза Стела някак отегчено, отпусна се на един крак и левият й хълбок се подаде от копринената камизолка. — Сигурна съм, че не би пропуснал подобна възможност.

— Не ви вярвам! Вие сте лъжи, измислици! — Майкъл се завъртя и главата му се удари в прасковената стена. На пода имаше саксии с папрат. В краката му се гърчеха мъже и жени и той стъпваше през тях — върху гърба на мъжа и корема на жената.

Стела се изкиска, претича през стаята, изтегна се в тапицирания със сатен ковчег и се пресегна за чашата си с шампанско. Барабаните биеха все по-силно.

— Защо нищо не се запалва, защо нищо не изгаря?

— Защото това е ад, синко — каза монахинята и вдигна ръка да го удари отново. — И вечно гори.

— Спрете, оставете ме да си вървя!

Блъсна се в Жулиен, политна напред и пламъците лумнаха право в лицето му.

Но монахинята го хвана за яката. Държеше медальона с архангел Михаил в ръка.

— Ти ли изпусна това? Нали ти казах да го пазиш? И къде го намирам? На земята, представи си!

Още една плесница по лицето. Изгаряше от болка и гняв. Тя го разтърси, когато той се свлече на колене и замята ръце да я прогони.

— Сега можеш да бъдеш с нас, и да се върнеш! — каза Дебора. — Не разбираш ли? Порталът е отворен; вече е само въпрос на време. Лашър и Роуан ще ни върнат обратно. Първо Сузан, после аз, а след това…

— Я чакай малко, не съм съгласна с този ред — каза Шарлот.

— Нито пък аз — рече Жулиен.

— Кой каза, че ще има ред! — изрева Мари Клодет и изрита юргана от краката си, докато седеше на леглото.

— Защо сте толкова глупави! — намеси се Мери Бет, изглеждаше отегчена и делова. — Господи, всичко вече е изпълнено. Няма ограничения колко пъти може да бъде проведена трансмутацията. Пък и сигурно можете да си представите изобилието от мутирала плът и мутирали гени. Това е гениален научен прогрес.

— И напълно естествен, Майкъл. За да го разбереш, трябва да разбереш смисъла на света, нещата са… повече или по-малко предопределени — каза Кортланд. — Нима не знаеше, че си в ръцете ни от самото начало?

— Да, много важно е да разбереш точно това — каза Мери Бет.

— Пожарът, в който загина баща ти, не беше случаен… — добави Кортланд.

— Не ми говорете такива неща! — изрева Майкъл. — Не, не вярвам. Не мога да повярвам!

— … да те поставим на точното място и да се уверим, че наистина притежаваш желаната комбинация от изтънченост и чар, за да успееш да привлечеш вниманието й и да я накараш да свали защитите си…

— Не си правете труда да му обяснявате — изсъска високата монахиня и зърната на броеницата й изтракаха на тънката кожена каишка. — Той е непоправим. Оставете го на мен. Ще му изкарам тия дивотии от главата.

— Не е вярно — каза той и се опита да закрие очи от сиянието на пламъците, тътенът на барабаните пулсираха в слепоочията му. — Не това е обяснението — извика той. — Това не е окончателното значение.

— Майкъл, аз те предупредих — чу се тънкият гласец на сестра Бриджит Мари, която изникна до злата монахиня. — Казах ти, че на онези тъмни улици има вещици.

— Ела тук веднага, имам шампанско — каза Стела. — Спри да създаваш тези адски образи. Не разбираш ли, когато си прикован към земята, сам си създаваш обкръжението.

— Да, ти направи всичко тук толкова грозно! — обади се Анта.

— Няма никакви пламъци — рече Стела. — Те са само в главата ти. Ела, нека потанцуваме на барабаните. О, много обичам музиката. А твоите барабани много ми харесват, барабаните на Марди Грас!

Той заблъска с лакти, за да се освободи. Дробовете му горяха, гърдите му щяха да се пръснат.

— Няма да повярвам. Вие всички сте негови творения, това е някой от номерата му…

— Не, ма шер — каза Жулиен, — ние сме окончателният отговор и значението.

Мери Бет поклати тъжно глава, без да откъсва очи от Майкъл.

— Ние направихме всичко.

— Вървете по дяволите!

Отново бе на крака, извъртя се и се освободи от монахинята. Избегна следващата й плесница, плъзна се покрай нея и мина през избледняващия образ на Жулиен. За миг като че ослепя, но успя да се измъкне, без да обръща внимание на смеха и барабаните.

Монахините затвориха кръга си, но той го разкъса. Нищо нямаше да го спре. Виждаше изхода, виждаше светлината, която се процеждаше през вратата с форма на ключалка.

— Няма, няма да повярвам…

— Скъпи, спомни си първото удавяне — каза Дебора, която внезапно бе изникнала до него и се опита да го хване за ръката. — Точно това ти обяснихме, когато умря — че се нуждаем от теб, и ти се съгласи. Но, разбира се, ние бяхме наясно, че просто се пазариш за живота си, че ни лъжеш, и ако не те накараме да забравиш, никога, никога няма да изпълниш…

— Лъжи! Лъжите на Лашър! — Откъсна се от нея. Оставаха само още няколко крачки до вратата, щеше да се справи. Устреми се напред, препъвайки се в телата по пода — стъпваше по гърбове, рамена, глави. Очите му лютяха от дима, но той се приближаваше към светлината.

На прага стоеше някаква фигура. Майкъл позна шлема и дългата пелерина. Да, бяха му много познати.

— Идвам — изкрещя той.

Но устните му едва помръднаха.

Лежеше по гръб.

Болката идваше на вълни. Тънеше в мразовита тишина. Небето беше високо и замайващо синьо.

Чу мъжът над него да казва:

— Така е добре, синко, дишай!

Да, познаваше шлема и пелерината, защото бяха пожарникарски.

Лежеше до басейна, проснат на леденостудените плочи. Гърдите му горяха, а ръцете и краката го боляха силно. Един пожарникар се бе надвесил над него, притискаше кислородната маска към лицето му и стискаше помпичката до него. Лицето му беше точно като на баща му. Мъжът пак каза:

— Точно така, синко, дишай!

Над него се виждаха още пожарникари — едри тъмни фигури на фона на движещите се облаци. Всички, облечени с познатите шлемове и пелерини. Харесваше му да чува гласовете им, приличаха много на гласа на баща му.

Всяко вдишване му причиняваше силна болка, но все пак изпълни дробовете си с въздух. Когато го вдигнаха, затвори очи.

— Тук съм, Майкъл — каза Аарън. — Аз съм на твоя страна.

Болката в гърдите беше ужасна и притискаше дробовете му. Ръцете му бяха като отсечени. Но мракът беше чист и спокоен. Когато го сложиха на носилката, му се стори че полита.

Спор, разговор, тракане на някакви приспособления. Но нищо от това нямаше значение. Той отвори очи и видя небето. От замръзналата изсъхнала бугенвилия висеше лед, цветовете й бяха мъртви. Излязоха от портата и колелата на носилката заподскачаха по неравните плочи.

Някой притисна силно малката маска към лицето му, когато го вдигнаха към линейката.

— Към кардиологията, току-що дойде в съзнание… — Увиха го с одеяла.

Чу гласа на Аарън, а после и нечий друг:

— Сърцето му пак спира! По дяволите! Тръгвайте! Вратите на линейката се затръшнаха и той се люшна леко настрани, когато се откъснаха от тротоара.

Някой натискаше гърдите му — веднъж, два, три пъти. Кислородът нахлуваше в него през маската като студен език.

Алармата още виеше, или пък това беше сирената на линейката — като отчаян писък на птица рано сутрин. От големия дъб изграчи гарван и сякаш раздра ведрото небе. После всичко потъна в тъмна, дълбока, обрасла с мъх тишина.

Епилог

Петдесет и три

По някое време преди здрач той разбра, че се намира в интензивното отделение. Сърцето му спряло в басейна и отново по пътя към болницата, а после пак — в Спешното отделение. Сега регулираха пулса му със силно лекарство, наречено лидокаин. Съзнанието му беше замъглено и неспособно да задържи нито една мисъл.

Бяха позволили на Аарън да го вижда за по пет минути на всеки час. По някое време се появи и леля Вивиън. А после и Райън.

Над леглото му се надвесваха различни лица; чуваше познати гласове. Беше вече утро, когато докторът обясни, че слабостта, която усеща, е нормална. Добрите новини бяха, че получил относително малки увреждания на сърдечния мускул и вече се възстановявал. Щели да го поддържат с лекарства и разреждащи кръвта препарати, а после и чрез лечение за разтваряне на холестерола. Почивка и терапия бяха последните думи, които чу, преди да заспи отново.

Сигурно вече бе навечерието на Нова Година, когато най-после му обясниха всичко. Лекарствата му бяха намалени и той вече можеше да се концентрира върху думите им.

В къщата нямало никого, когато пожарникарите пристигнали. Само алармата виела, активирана не само от датчиците по стъклата, но и защото някой бил натиснал бутоните за пожарната, полицията и спешна помощ. Пожарникарите нахлули през предната порта и хукнали по страничната пътека. Веднага забелязали строшеното стъкло пред френските прозорци, преобърнатите мебели на верандата и кръвта по плочите. Видели и някакво тяло да се носи по водата в плувния басейн.

Аарън пристигнал, когато вадели Майкъл от водата. Полицията също. Претърсили къщата, но не открили никого. Имало много кръв и следи от нещо като пожар. Дрешниците и чекмеджетата на горния етаж били отворени, а на леглото лежал наполовина пълен с дрехи куфар. Но нямало други следи от борба.

По-късно същия следобед Райън установил, че мерцедесът на Роуан го няма, както и чантата й и всичките й документи. Не намерили и лекарската й чанта, въпреки че братовчедите били сигурни, че е имала такава.

При липсата на някакво смислено обяснение на случилото се, семейството изпаднало в паника. Било твърде рано да обявят Роуан за изчезнала, въпреки че полицията вече започнала неофициалното й издирване. Колата й била открита на един паркинг на летището преди полунощ. Скоро се потвърдило, че тя е купила два билета за Ню Йорк по-рано същия следобед. Самолетът й се приземил там по разписание. Един чиновник си спомнил за нея и казал, че е пътувала с висок мъж. Стюардесата също помнела двойката, която разговаряла и пиела по време на целия полет. Не изглеждало да има нещо нередно. Семейството не можело да стори нищо, освен да чака Роуан да се обади или Майкъл да обясни какво му се е случило.

Три дни по-късно, на 29 декември, се получила телеграма от Роуан от Швейцария. В нея тя обяснявала, че ще остане известно време в Европа. Имало и инструкции относно личните й дела, които трябвало да бъдат следвани. Телеграмата съдържала няколко кодови думи, познати единствено на наследницата на завещанието и адвокатите от „Мейфеър и Мейфеър“. Това било доказателство, че наистина е изпратена от нея. Същия ден се получили още инструкции да бъде прехвърлена значителна сума в банка в Цюрих. И отново била използвана точната кодова дума. „Мейфеър и Мейфеър“ нямали повод да се усъмнят в инструкциите на Роуан.

На шести януари Майкъл бе преместен от интензивното в обикновена болнична стая и Райън дойде да го посети. Изглеждаше много объркан и явно смутен от съобщението, което трябваше да предаде. Опита се да бъде възможно най-тактичен.

Роуан щяла да отсъства за „неопределено време“. Точното й местонахождение не било известно, но щяла да поддържа връзка с „Мейфеър и Мейфеър“ чрез една юридическа фирма в Париж.

Искала къщата на Първа улица да бъде прехвърлена на Майкъл. Никой в семейството не бивало да оспорва пълното му и изключително право над имота. Къщата щяла да остане негова до смъртта му, а след това да бъде върната в завещанието — както било по закон.

Колкото до издръжката му, получавал картбланш за пълен достъп до богатството на Роуан. С други думи, можел да има колкото пари пожелае, без ограничения.

Майкъл не каза нищо.

Райън го увери, че е готов да изпълни и най-малкото му желание, че инструкциите на Роуан били категорични и изчерпателни и „Мейфеър и Мейфеър“ били готови да ги изпълнят до последната подробност. Когато Майкъл бил в състояние да се прибере у дома, те щели да се погрижат да му осигурят нужния комфорт.

Майкъл дори не чу следващите му думи. Нямаше нужда да обяснява на него, или на когото и да било, пълната ирония на този обрат на събитията, нито че мислите му се лутат в непрогледна мъгла и отново и отново се връщат към събитията и превратностите в живота му, още от най-ранното му детство.

Когато затваряше очи, той ги виждаше отново — сред пламъци и дим. Вещиците Мейфеър. Чуваше биенето на барабаните, усещаше вонята на огньовете, чуваше пискливия смях на Стела.

После отново се отнасяше.

А след това покоят се завръщаше и той бе отново в ранното си детство. Вървеше по Първа улица в онази отдавнашна нощ на Марди Грас. Стискаше ръката на майка си и си мислеше: „О, каква красива къща“.

По някое време Райън спря да говори и просто седеше мълчаливо и го гледаше. Явно го тормозеха много въпроси, които се страхуваше да изрече. Майкъл го попита дали семейството е против той да остане в къщата. Дали искат да се откаже от нея.

Райън отвърна, че изобщо нямали нищо против. Надявали се Майкъл да живее в къщата. Надявали се и Роуан да се върне и може би дори отново да се съберат… И млъкна, сякаш изгубил мисълта си. Беше объркан и очевидно силно притеснен. След малко каза с надебелял глас, че семейството „просто не може да разбере какво се е случило“.

Майкъл веднага се сети за вероятното обяснение. Представяше си от някаква хладна дистанция как би могъл да каже това-онова, за да подхрани старите семейни легенди; например някакви неясни споменавания за тринайсетата, за вратата и за мъжа. С години щяха да говорят за това на вечери, на градински събирания и на погребения. Но беше немислимо. Всъщност беше изключително важно да не споменава нищо подобно.

И тогава се чу да казва, и то с голяма увереност: „Роуан ще се върне“. А после замълча.

Рано на другия ден Райън дойде отново. Майкъл го помоли леля Вив да се премести в къщата, ако желае. Не виждал причина да живее сама в апартамента на булеварда. Щял да е много щастлив, ако и Аарън се премести при него.

Райън се впусна в пространна адвокатска реч, че къщата е на Майкъл и нямало нужда да иска разрешение или одобрение на своите желания по отношение на имота. А след това добави, че той трябвало да разчита на него „за абсолютно всичко“.

Накрая, в настъпилата тишина, Райън най-после не издържа. Каза, че не можел да разбере с какво той или семейството са разочаровали Роуан. Тя започнала да изтегля огромни суми от техните ръце. Плановете за медицинския център били замразени. Просто не можел да разбере какво става.

Майкъл отвърна:

— Вината не е ваша и нямате нищо общо с това. — После замълча. Райън седеше тихо, очевидно засрамен от изблика си. Изглеждаше объркан и наранен, затова Майкъл добави: — Тя ще се върне. Ще видиш. Не е свършило.

На десети февруари го изписаха от болницата. Все още беше много слаб, което го вбесяваше, но сърдечният му мускул показваше забележително подобрение. Като цяло здравето му беше добро и той отпътува към Първа улица с черната лимузина на Аарън.

Шофьорът беше чернокож на име Хенри, който щеше да живее в гарсониерата зад дъба на Деидре, за да се грижи за Майкъл.

Денят бе ясен и топъл. След Коледа бе застудяло много и последваха поройни дъждове, но сега времето се беше оправило и много приличаше на пролет — розовите и червени азалии цъфтяха из целия имот. Сладката маслина си бе върнала красивите зелени листа, а и дъбовете вече се разлистваха.

Хенри каза, че всички били щастливи, защото Марди Грас наближавал и парадите щели да започнат скоро.

Майкъл се разходи в градината. Всички мъртви тропически растения бяха изкоренени, но от измръзналите стволове на банановите дръвчета вече растяха нови листа. Дори гардениите се бяха съживили, освобождаваха се от сбръчканите кафяви листа и се покриваха с нова сияйна зеленина. Миртите все още бяха голи, но това и трябваше да се очаква. Камелиите покрай предната част на оградата бяха покрити с тъмночервени цветове. Големите, подобни на наденички цветове на магнолиите, наскоро бяха окапали и плочите бяха осеяни с големи розови листенца.

Самата къща блестеше от чистота и бе изрядно подредена.

Леля Вивиан бе заела стаята на Карлота, а Еужения все още се помещаваше в самия край на втория етаж, близо до кухненското стълбище. Аарън спеше във втората спалня в предната част, която навремето бе принадлежала на Милата Мили.

Майкъл не искаше да се връща в предишната стая и затова бяха подготвили старата господарска спалня за него. Тя беше тиха и приканваща — дори дървеното легло с високата табла, в което бе умряла Деидре, сега бе покрито с бели завивки и възглавници. Особено му хареса малката северна веранда, където можеше да сяда до масичката от ковано желязо и да гледа към улицата.

Много хора дойдоха да го видят. Беа пристигна с Лили, а после дойдоха Сесилия, Кланси и Пиърс. Рандъл дойде с Райън, който носеше някакви документи за подпис. И други го посетиха, но му беше трудно да си спомни имената им. Понякога говореше с тях, друг път — не. Аарън се грижеше да ги посрещне. Леля Вивиан също беше много добра в това.

Но той виждаше колко обезпокоени са братовчедите. Бяха някак смирени, сдържани и преди всичко — озадачени. Чувстваха се неудобно в къщата, дори понякога малко нервни.

Но с Майкъл не беше така. Къщата беше празна и чиста, а за него това бе достатъчно. Познаваше всички поправки по нея; всеки нюанс на използваните бои, всяко късче подменен гипсов орнамент или дървена украса. Тя бе най-голямото му дело, чак до новите медни тръби и подовете от борова дървесина, които лично бе циклил и лакирал. Тук се чувстваше добре.

— Радвам се, че вече не носиш онези ужасни ръкавици — каза Беатрис, когато дойде за втори път една неделя. Седяха в спалнята му.

— Не, вече не ми трябват — отвърна Майкъл. — Странно е, но след инцидента в басейна ръцете ми отново си станаха нормални.

— Значи вече нямаш видения?

— Не. Може би така и не използвах правилно силата си. Може би не съм я използвал навреме. Затова ми е била отнета.

— На мен ми звучи като благословия — каза Беа, опитвайки се да прикрие объркването си.

— Вече няма значение — рече Майкъл.

Аарън срещна Беатрис на вратата, а точно тогава той случайно бе на върха на стълбището и чу какво си казаха.

— Той изглежда десет години по-стар — рече Беа. Плачеше и умоляваше Аарън да й обясни как се е случила тази трагедия. — Вече вярвам, че къщата е прокълната и в нея има нещо зло. Не биваше да се нанасят тук. Трябваше да ги спрем. Трябваше да ги накараме да се махнат от нея.

Майкъл се върна в спалнята си и затвори вратата.

Погледна се в огледалото на старата тоалетка на Деидре и реши, че Беа е права. Наистина изглеждаше по-стар. Не бе забелязал сивото по слепоочията си. Виждаха се сиви кичури и по цялата му коса. Май по лицето му се бяха появили още бръчки. Особено около очите.

Внезапно се усмихна. Дори не бе забелязал какво е облякъл този следобед. Носеше тъмно сатенено домашно сако с кадифени ревери. Беа му го бе изпратила в болницата. Представете си само, Майкъл Къри, момчето от Айриш Ченъл, с такова сако. То подхождаше на Максим де Уинтър от Мандърлей.

Повдигнал вежда, той се усмихна меланхолично на образа си в огледалото. Сивото по слепоочията му придаваше… достопочтен вид.

— Е биен, мосю — каза той, като се опитваше да наподоби гласа на Жулиен, когото бе срещнал на улицата в Сан Франциско. Дори изражението му се беше променило — в него се долавяше и нещо от жулиеновото примирение.

Разбира се, това бе неговият Жулиен. Жулиен, когото бе видял в автобуса и когото Ричард Леуелин бе сънувал. Не дяволито-усмихнатият Жулиен от портрета, или пък зловещо смеещият се Жулиен от тъмното адско място, изпълнено с огън и дим. Това място всъщност не съществуваше.

Слезе по стълбите бавно, както лекарят му бе препоръчал, и влезе в библиотеката. Не беше сядал на писалището още откакто бяха прибрали нещата на Карлота от него.

„Роуан не само, че знае, че я чакам, но и иска да я чакам. Точно затова ми остави къщата. Това е нейният начин да ме помоли да остана тук и да продължавам да вярвам в нея.

Най-големият ми страх сега е, че онова ненаситно същество може да я нарани. Ще се стигне до момента, в който вече няма да има нужда от Роуан и ще се опита да се отърве от нея. Мога само да се надявам и моля, че тя ще го унищожи преди този момент да настъпи, въпреки че колкото повече мисля, толкова повече осъзнавам колко трудно ще е за нея да стори това.

Тя все се опитваше да ме предупреди, че у нея дреме потенциал за зло, който аз не притежавам. Разбира се, не съм толкова невинен, за какъвто ме смяташе. А и тя не е наистина зла. Но е изключителен учен. Влюби се в клетките на това същество, знам, че е така, от чисто научна гледна точка. Тя го изучава. Изучава организма му и това как функционира в нашия свят. Явно се опитва да разбере дали наистина е подобрена версия на човешко същество, и ако е така, в какво се изразява това подобрение и как то може да бъде използвано за добро.

Не зная защо Аарън не може да приеме това. Той е така състрадателен, а в същото време винаги отказва да заеме конкретна позиция. Онези в Таламаска наистина са стадо маймуни, а той продължава да ме моли да ида в Англия. Това е просто невъзможно. Не бих могъл да живея с тях; те са твърде пасивни, твърде теоретично настроени.

Освен това изключително важно е да чакам Роуан тук. Все пак са минали само два месеца, а на нея вероятно ще й трябват години, за да се справи с всичко това. Тя е едва на трийсет, а днес хората на трийсет се смятат още за съвсем млади.

Тъй като я познавам като никой друг, съм убеден, че накрая ще стигне до истинската мъдрост.

Ето какво мисля за случилото се. Никога не е съществувало приковано към земята сборище от вещици Мейфеър, съглашението също е лъжа. В първото си видение аз видях добри същества, които ме изпратиха тук с надеждата да сложа край на царуването на злото.

Дали сега са ми ядосани? Дали са се отвърнали от мен заради провала ми? Или пък са приели факта, че съм уморен и съм използвал всичките възможни инструменти? Дали разбират онова, което разбирам и аз — че Роуан ще се върне и историята още не е приключила?

Не мога да знам. Но знам, че в тази къща не се спотайва никакво зло и в стаите й не бродят никакви духове. Напротив — усещам я превъзходно чиста и светла, точно каквато исках да бъде.

Порових из тавана и открих доста интересни неща. Намерих разказите на Анта и смятам, че са прекрасни. Седнах в стаята на третия етаж и ги прочетох на слънчевата светлина, която нахлуваше през прозорците. Усещах присъствието на Анта — не, не призрака й, а живото присъствие на жената, написала тези деликатни изречения в опит да изрази агонията си от непрестанната борба и радостта си от кратката свобода в Ню Йорк.

Кой знае какво още ще открия горе. Може автобиографията на Жулиен да е скрита под някоя греда.

Само да имах малко повече сили, само да не трябваше да върша всичко толкова бавно и вървенето да не ми костваше толкова усилия…

Разбира се, това е възможно най-красивото място за подобни обиколки. Винаги съм го знаел.

Старата розова градина се възражда с целия си блясък. Дните са вече топли. Вчера леля Вив ми каза, че винаги е мечтала да се грижи за розови храсти, когато остарее, и смята да се захване с това. Градинарят само щял да й помага по малко. Той явно помнел «старата госпожица Бел», която се грижела за розите преди, и веднага започнал да й изрежда имената на различните видове.

Мисля, че това е прекрасно и тя е щастлива тук. Аз самият предпочитам по-дивите, не така поддържани цветя. Миналата седмица, след като отново сложиха мрежите на старата веранда на Деидре и купих нов люлеещ се стол, забелязах, че орловите нокти са започнали да пълзят по дървените перила и по желязната ограда точно както в деня на пристигането ни.

В цветните лехи под красивите камелии се събуждат дивите лунничета. Събужда се и малката лантана, която наричаме бекон с яйца, заради оранжево-кафявите й цветове. Казах на градинарите да не пипат тези цветя. Нека да изглеждат диви, както преди. Защото сега моделите са твърде видими.

Имам чувството, че минавам от ромбове към правоъгълници, към квадрати, когато се разхождам наоколо. Искам да бъдат смекчени, прикрити, погълнати от зеленината, както в Гардън Дистрикт от спомените ми.

Освен това тук вече не е достатъчно усамотено. Днес, когато хората излязоха на улиците за парада по Сейнт Чарлз, за да видят шествието или просто да се порадват на карнавалните костюми, твърде много глави се обърнаха да погледнат през оградата. Не бива да е така открита.

Всъщност в тази връзка се сещам за нещо много странно, което се случи снощи.

Но нека първо разкажа накратко как мина денят, като се има предвид, че беше Марди Грас.

Всички роднини бяха дошли рано, а парадът мина по Сейнт Чарлз авеню някъде около единайсет. Райън се бе погрижил за всичко — беше сервирана голяма шведска маса в девет, а после и обяд по пладне. На отворения бар се предлагаше кафе и чай през целия ден.

Всичко беше идеално, най-вече защото не биваше да върша нищо, само от време на време слизах с асансьора, посрещах гостите, а после казвах, че съм изтощен (което не беше лъжа) и се връщах в спалнята си.

Имам ясна представа как да управлявам тази къща. Особено с помощта на Аарън и леля Вив, която се радва на всичко тук.

Гледах от верандата на горния етаж как децата тичат по улицата, играят на моравата и дори плуват. Денят беше прекрасен. Аз лично не бих се приближил за нищо на света до басейна, но беше забавно да ги гледам как се плискат и се забавляват.

Чудесно е, че къщата прави всичко това възможно, без значение дали Роуан е тук. Без значение дали аз съм тук.

Но някъде към пет, когато партито долу беше в разгара си, някои от децата вече спяха, а останалите чакаха шествието, с прекрасния ми покой беше свършено.

Вдигнах очи от «Война и мир» и видях, че пред мен стоят Аарън и леля Вив. Още преди да заговорят, знаех какво ще кажат. Че трябва да се облека, да хапна нещо от безсолните ястия, които Хенри приготвил специално за мен, и да сляза долу.

Трябвало поне да се разходя по булеварда, за да видя Шествието, каза леля Вив, все пак бил последният парад на Марди Грас.

Сякаш не го знаех.

Аарън предположи, че ще се радвам да видя парада след всичките тези години, пък и така съм щял да разсея мистиката, която съм си изградил около него. Той, разбира се, щял да бъде до мен през цялото време.

Не знам какво ми стана, но се съгласих.

Облякох един тъмен костюм, сложих си връзка, сресах се и потръпнах от сивите кичури. Чувствах се доста неудобно и нервен след дните, прекарани само по пижама и халат. Слязох долу, където последваха много прегръдки, целувки и топли поздравления от множеството роднини, изпълнили къщата. Възкликваха, че вече изглеждам много по-добре и прочие отегчителни и доброжелателни забележки.

Майкъл, сърдечноболният. Бях се задъхал само от слизането по стълбите!

Както и да е, към шест и половина тръгнах бавно към булеварда заедно с Аарън. Леля Вив бе избързала напред с Беа и Райън, заедно с цял легион роднини. Вече се чуваше диаболичната каденца на барабаните, сякаш шествието съпровождаше осъдена вещица към кладата.

Всичко това бе много омразно за мен, мразех и гледката на светлините нагоре по булеварда, но знаех, че Аарън е прав. Трябваше да го видя. Пък и не се страхувах наистина. Чувствах само омраза. Страхът е нещо друго. Бях съвсем спокоен.

Тълпата не беше гъста, защото вече бе краят на деня и на целия празник, така че лесно си намерихме удобно местенце, на което тревата бе силно отъпкана и осеяна с боклуци. Аз се облегнах на един стълб и стиснах ръце зад гърба си. В същия момент се зададе първата платформа.

Беше страховито, също както в детството ми. Огромните полюшващи се платформи от папиемаше се спускаха бавно по булеварда над главите на възбудената тълпа.

Спомних си как баща ми ми се караше, когато бях на седем. «Майкъл, не разбираш ли, че няма от какво да се плашиш? Трябва да преодолееш този страх от парадите.» И беше прав, разбира се. По онова време се страхувах ужасно от тях, бях направо ревльо. Но скоро го преодолях. Или поне се научих да прикривам страха си.

Е, какво видях сега, когато носачите маршируваха и подскачаха по булеварда с красивите димящи факли, а тътенът на барабаните се засили с приближаването на първия голям училищен оркестър?

Просто един луд и красив спектакъл, нали така? Вече беше много по-добре осветен заради силните улични лампи и старите факли бяха включени единствено заради традицията. Момчета и момичета танцуваха на ритъма на барабаните — просто красиви, ясни младежки лица.

После се зададе платформата на Краля. Разнесоха се викове и смехове. Голям хартиен трон с разкошна украса, а мъжът на него изглеждаше доста изискано с красивата си корона, маска и дълга перука на букли. Беше облечен в кадифе и размахваше скиптъра си с такава величественост, сякаш не представляваше най-нелепата гледка на целия свят.

Да, безобидно, всичко си беше съвсем безобидно. Не беше нито мрачно, нито ужасяващо и никой нямаше да бъде екзекутиран. Малката Мона Мейфеър внезапно ме дръпна за ръката. Искаше да я вдигна на раменете си. Татко й казал, че е уморен.

«Разбира се», отвърнах аз. Вдигането и настаняването й на раменете ми беше много трудно за сърдечноболен като мен, но се справих и тя явно си прекара много добре. Крещеше с цяло гърло и посягаше към фалшивите дрънкулки, които валяха от преминаващите платформи.

«Какви красиви платформи, също като онези от детството ни — рече Беа. — Без никакви механични или електрически джаджи. Просто красиви натруфени изкуствени дървета, птици и цветя, увити изискано в блестящо фолио.» Хората от свитата бяха маскирани и облечени в коприна и хвърляха усилено дребните украшения към морето от вдигнати ръце.

Най-сетне се свърши. Марди Грас приключи. Райън помогна на Мона да слезе от раменете ми и я сгълча, че ме е притеснила. Аз му казах, че ми е било приятно.

Тръгнахме бавно назад. Двамата с Аарън вървяхме накрая. И тогава, когато всички влязоха в къщата, за да пият шампанско и да танцуват, се случи нещо странно.

Тръгнах на обичайната си разходка из тъмната градина. Радвах се на красивите бели азалии, нацъфтели навсякъде, на хубавите петунии и другите целогодишни цветя, които градинарите бяха насадили в лехите. Когато стигнах до голямата мирта в края на моравата, видях, че и тя най-сетне се е разлистила. Клоните й бяха покрити с малки зелени листенца, макар че на светлината на луната все още изглеждаше гола.

Постоях няколко минути под дървото, загледан към Първа улица. Покрай желязната ограда минаваха и последните от зрителите на парада. Спомням си, че се зачудих дали да рискувам да си запаля една цигара. Тук никой нямаше да ме види. Тогава осъзнах, че всъщност нямам цигари — Аарън и леля Вив ми ги бяха взели по нареждане на лекаря.

Както и да е. Бях потънал в мисли и се наслаждавах на топлото време, когато видях майка и дете да бързат по улицата. Детето ме видя да стоя под дървото, посочи ме и каза нещо на майка си за «онзи мъж».

Онзи мъж.

Това ме порази и развесели. Аз бях «онзи мъж». С Лашър си бяхме разменили местата. Бях станал мъжът от градината. Бях застанал на неговото място и бях поел неговата стара роля. Без съмнение бях тъмнокосият мъж от Първа улица и моделът във всичко това, иронията ме накараха да се превия от смях.

Нищо чудно, че онзи кучи син каза, че ме обича. Сигурно беше така. Той открадна моето дете, моята жена и любима, и ме остави тук, на неговото място. Беше ми отнел живота и в замяна ме остави да обитавам като призрак неговите владения. Защо да не ме обича за всичко това?

Не зная колко време стоях там и се смях тихо в мрака, но постепенно започнах да се уморявам. Дори само стоенето ме изтощаваше.

И тогава ме заля ужасна, съкрушаваща мъка, защото ми се стори, че схемата има някакво значение, че може би през цялото време съм бъркал и те наистина са вещици. А ние всички сме обречени.

Но не, не вярвам в това.

Продължих нощната си разходка, а след това се сбогувах с всички прекрасни Мейфеър, като обещавах да ги посетя, когато се почувствам по-добре, и ги уверявах, че ще устроим още едно голямо парти в деня на Свети Патрик, само след няколко седмици.

Накрая нощта стана тиха и пуста, като всяка друга нощ в Гардън Дистрикт. Парадът сега ми се струваше още по-нереален със своята красота и пищност. Като нещо невероятно помпозно, което няма как да се е случило в сериозния свят на възрастните.

Да, като отидох да го видя, аз наистина бях победил старото чудовище. Бях накарал барабаните да замлъкнат завинаги, или поне така се надявах.

Но не вярвам, че всичко е било предначертано и планирано. Не вярвам.

Може би Аарън, с неговата пасивност и догматична непредубеденост, може да се забавлява с идеята, че всичко е било планирано — че дори смъртта на баща ми е била част от плана, а аз съм бил орисан да стана жребец за разплод за Роуан и баща на Лашър. Но аз не мога да приема това.

И не само, че не го вярвам. Просто не мога да го повярвам.

Не мога да го повярвам, защото разумът ми казва, че подобна система, в която някой диктува всеки наш ход — бил той бог или дявол, или пък нашето собствено подсъзнание, или нашите собствени тиранични гени — е просто невъзможна.

Самият живот трябва да е базиран на възможността за избор и случайността. И макар че не можем да докажем това, ние трябва да вярваме в него. Трябва да вярваме, че можем да променяме, че можем да контролираме и управляваме съдбата си.

Всичко можеше да бъде съвсем различно. Роуан можеше да откаже да помогне на онова същество. Можеше да го убие. Вероятно дори вече го е убила. Но действията й може да се обяснят и с трагичната възможност, че щом това същество се е въплътило, тя вече не е способна да го унищожи.

Отказвам да я съдя. Гневът, който чувствах към нея, вече си отиде.

Направих своя свободен избор — да остана тук, да я чакам и да вярвам в нея.

А вярата ми в нея е голяма. Без значение колко огромна и заплетена изглежда тази мрежа от събития, без значение колко прилича на формите, в които са наредени плочите и изградени балюстрадите, на повтарящия се мотив на желязната ограда, аз ще поддържам тази вяра.

Вярвам в Свободната Воля, във Всемогъщата Сила, чрез която управляваме самите себе си като синове и дъщери на справедлив и мъдър бог, дори и да не съществува някакво Висше същество. Чрез свободната воля ние можем да избираме да вършим добро на тази земя, без значение, че всички ще умрем, без да знаем къде ще идем след това и дали там ни чака някакво възмездие или сетна истина.

Вярвам, че сме способни да познаем доброто, че прошката винаги ще е по-значима от отмъщението, че в природата, в цялото нейно съвършенство, ние представляваме най-добрите и най-развити същества, защото можем да видим красотата й, да й се възхитим, да се учим от нея, да страдаме за нея, да се опитваме да я опазим и защитим.

Вярвам, че сме единствената истинска морална сила във физическия свят, че сме създателите на етиката и морала, че трябва да бъдем така добри, както боговете, които сме създали, за да ни водят.

Вярвам, че ако положим усилия, ще успеем да създадем рая на земята. Че го създаваме всеки път, когато обичаме, всеки път, когато прегръщаме, всеки път, когато искаме да съградим, вместо да разрушим, и всеки път, когато избираме живота пред смъртта и естественото пред неестественото, доколкото успяваме да ги различим.

В края на краищата предполагам, че вярвам и в това, че вътрешният мир може да бъде постигнат дори пред лицето на най-големия ужас, дори след най-страшната загуба. Може да бъде постигнат чрез вяра в промяната и чрез вяра в свободната воля и случайността, чрез вяра в нас самите — в това, че пред лицето на голямо бедствие по-често взимаме правилното решение.

Наша е силата и славата, защото сме способни да родим идеи, безкрайно по-силни и по-издръжливи от нас самите.

Това е моето кредо. Затова вярвам в своята интерпретация на историята на вещиците Мейфеър.

Вероятно няма да успея да я защитя пред философите от Таламаска. Може би дори няма да бъде включена в досието. Но това е моята вяра, защото само тя има значение и ме поддържа. И ако трябва да умра още в този миг, няма да се страхувам. Защото не мога да повярвам, че там отвъд ни чака само ужас и хаос.

Ако ли пък ни чака откровение, то трябва да е също толкова добро, както и идеалите ни, както личната ни философия. Защото природата обгръща и видимо, и невидимо и няма как да не достигне и за нас. Онова, което кара цветята да се отварят и снегът да вали, трябва да съдържа мъдрост и някаква същностна тайна, сложна и красива като цъфтящата камелия или като облаците, скупчени над главите ни — бели и чисти в чернотата.

Ако не е така, значи сме в капана на някаква потресаваща ирония. И тогава онези изчадия от ада може наистина да танцуват в салона. Наистина може да съществува дявол, а хората, които изгарят други хора, ще са добри.

Но този свят е твърде красив, за да е така.

Или поне на мен ми изглежда такъв сега, когато седя на страничната веранда, в люлеещия се стол, след като глъчката на Марди Грас отдавна е отшумяла, а аз пиша на светлината на далечната лампа в салона зад гърба ми.

Само потенциалът ни за добро е толкова прекрасен като копринения южен ветрец, като аромата на дъжда, който заваля току-що и барабани по потрепващите листа съвсем нежно — сякаш е само призрак на дъжд, проблясващ в сребристо в тъканта на всепоглъщащия мрак.

Върни се, Роуан. Чакам те.“

1

Квартал в Сан Франциско, в който живеят предимно хомосексуалисти. — Бел.прев.

2

Филм по романа на Дафни дьо Морие. — Бел.прев.

3

Криза в Ирландия в периода 1845–1850 година, когато болест по картофите лишава голяма част от населението от основното му препитание. — Бел.прев.

4

Герой от филма „Ребека“. — Бел.прев.

5

На запад фигурата на офицера в шахмата се нарича „епископ“. — Бел.прев.

6

Голям пожар в Чикаго през 1871 г., бушувал два дни и взел стотици жертви. Бедствието изпепелява около четири квадратни мили от града. Последвалото възстановяване всъщност поставя началото на израстването на Чикаго като най-населения и най-важен в икономическо отношение град в САЩ. — Бел.прев.

7

Избухнал в шивашка фабрика в Ню Йорк Сити на 25 март, 1911 г. Смята се за най-големия индустриален пожар в историята на града и води до налагане на норми за противопожарна безопасност във всички производства. — Бел.прев.

8

Хейт Ашбъри (Haight-Ashbury) е квартал на Сан Франциско, известен като епицентър на хипи движението през 60-те години на XX век. — Бел.прев.

9

Американски писател и психолог, защитник на употребата на халюциногенна дрога и теоретик на LSD. — Бел.прев.

10

Девет дни на молитви, по примера на деветте дни на молитви на Светата майка и апостолите между Възнесение Христово и Петдесетница. — Бел.прев.

11

Позивна за помощ, която се дава при спешен случай в морето, но за разлика от „Мейдей“, означава, че за екипажа на кораба не съществува непосредствена опасност. — Бел.прев.

12

Приказни същества (феи, леприкони и духчета) от фолклора. — Бел.прев.

13

Майския празник. — Бел.прев.

14

Библейска гадателка, призовала духа на Самуил. «1 Царства» 28:3-25. — Бел.прев.

15

Бияч с камшик. — Бел.прев.

16

Буквално — майски празник. — Бел.прев.

17

Английски лекар, анатом и физиолог от XII век, който пръв описва точно системата на човешкото кръвообращение. — Бел.прев.

18

Френски хирург от XVI век, работил за кралския двор, автор на многобройни научни съчинения. — Бел.прев.

19

Довиждане (фр.). — Бел.ред.

20

Католически монашески орден, основан през 1732 г. — Бел.ред.

21

Клара Боу — американска актриса и секссимвол от първата половина на XX век. — Бел.ред.

22

Пиратите карали пленниците си да вървят със завързани очи по дъска, която стърчала от борда над водата. — Бел.прев.

23

Героиня на Жан Жироду. — Бел.прев.

24

Rowan tree (англ.). — Бел.прев.

25

Библия, Стар Завет, Царства I, 28:7-20. Изд. на Св. Синод. — Бел.ред.

Content

Ан Райс
Вещиците: Полунощ
(книга 1 от "Вещиците от Мейфеър")

Част първа Един към друг

Едно

Две

Три

Четири

Пет

Шест

Седем

Осем

Девет

Десет

Единадесет

Дванадесет

Част втора Вещиците Мейфеър

Тринадесет

Четиринадесет

Петнадесет

Шестнадесет

Седемнадесет

Осемнадесет

Деветнадесет

Двадесет

Двадесет и едно

Част втора Продължение

Двайсет и две

Двайсет и три

Двайсет и четири

Двайсет и пет

Двайсет и шест

Двайсет и седем

Двайсет и осем

Двайсет и девет

Трийсет

Трийсет и едно

Трийсет и две

Част трета Ела в моя салон

Трийсет и три

Трийсет и четири

Трийсет и пет

Трийсет и шест

Трийсет и седем

Трийсет и осем

Трийсет и девет

Част четвърта Невестата на дявола

Четирийсет

Четирийсет и едно

Четирийсет и две

Четирийсет и три

Четирийсет и четири

Четирийсет и пет

Четирийсет и шест

Четирийсет и седем

Четирийсет и осем

Четирийсет и девет

Петдесет

Петдесет и едно

Петдесет и две

Епилог

Петдесет и три

1