Артър Кларк, Джентри Лий

Рама II

1.

Рама се завръща

Големият пулсов радар „Ескалибур“, захранван от атомна енергия, не се използваше повече от половин век. Той бе създаден като резултат от изключителните усилия на учени и проектанти в месеците, след като Рама пресече Слънчевата система. През 2132 година бе обявено, че е готов за експлоатация. За негова основна цел се посочваше надеждното предупреждаване на Земята за всякакви бъдещи посетители от чужд произход; други такива гиганти като самия Рама можеше да бъдат открити извън нашата галактика — и то години преди да могат да окажат каквото и да е влияние върху земното развитие.

Решението да се построи „Ескалибур“ бе взето още преди Рама да премине своя перихелий. След като първият извънземен посетител заобиколи Слънцето и се отправи обратно към звездите, армии от учени се впрегнаха да изследват резултатите от единствената експедиция, която бе успяла да се срещне с тайнствения нашественик.

Те обявиха, че Рама представлява един интелигентен робот, който не е показал абсолютно никакъв интерес към нашата Слънчева система и нейните обитатели. Официалните доклади изобщо не даваха каквото и да е обяснение за многобройните загадки, на които се бяха натъкнали изследователите. Въпреки това специалистите бяха сигурни, че са открили един основен принцип, следван от конструкторите на Рама, които и да бяха те: повечето от основните системи и подсистеми, открити вътре, имаха по още два дублиращи варианта. Това недвусмислено говореше, че чуждоземците строят всичко „по тройки“. И тъй като бе прието, че целият гигантски кораб представлява уред с неизвестна цел, изглеждаше много вероятно още два космически апарата, идентични на Рама, да последват първия си събрат.

Но въпреки това никакви непознати космически кораби не навлизаха в Слънчевата система през отвореното към звездите пространство. С напредването на времето хората от Земята се сблъскваха с по-належащи проблеми. Рамианите, или каквито и да бяха там, създателите на този сив, петдесеткилометров цилиндър, вече не занимаваха човечеството, след като това единствено посещение премина в учебниците по история. Нахлуването на неизвестния обект все още представляваше интерес за много учени, но повечето от представителите на човешкия род бяха принудени да обръщат внимание на проблеми от друго естество. Някъде до началото на четиридесетте години на XXII век светът се оказа скован от жестока икономическа криза. Не можеха да се отделят никакви средства за поддръжката на „Ескалибур“. Неколцината незначителни научни открития, извършени с негова помощ, изобщо не можеха да оправдаят средствата, необходими за гарантирането на безопасната му работа. Така че големият атомен пулсов радар бе спрян.

Пускането му в работа четиридесет и пет години по-късно отне точно тридесет и три месеца. Първоначалната причина за подновяване на експлоатацията му бе чисто научна. През изтеклите години радиометричната наука се бе развила и изнамерила нови методи за цифрова интерпретация, които в голяма степен бяха повишили стойността на наблюденията, извършени чрез „Ескалибур“. Когато генераторът отново започна да изследва дълбините на далечния Космос, почти никой на Земята не очакваше появяването на следващия Рама.

Първия път, когато светлата точка се появи върху цифровия операционен екран, дежурният на „Ескалибур“ дори не счете за нужно да информира по-нагоре. Той си помисли, че причината е в екрана и е предизвикана от някой лошо работещ процесор. Въпреки това, когато записът бе повторен на няколко пъти, той се заинтригува от обекта. Обади се на главния научен ръководител на „Ескалибур“ и онзи реши, че новият обект е комета с много дълга орбита. Минаха още няколко месеца, преди един студент от последните курсове да докаже, че сигналът принадлежи на гладко тяло с размери поне четиридесет километра в най-дългото си измерение.

В началото на 2197 година светът вече знаеше, че обектът, навлязъл в пределите на Слънчевата система от външния свят, представлява втори извънземен космически кораб. Международната космическа агенция (МКА) впрегна всичките си сили да организира и изпрати експедиция, която да пресрещне нашественика в орбитата на Венера някъде през февруари 2200 година. Човечеството отново погледна нагоре към звездите и сложните философски въпроси, повдигнати от посещението на първия Рама отново започнаха да се дискутират по всяко кътче на Земята. Колкото повече приближаваше новият гост, толкова по-ясно ставаше от хилядите измервателни уреди, насочени към него, че този непознат космически апарат поне на външен вид е съвсем идентичен с предшественика си. Рама се бе завърнал. На човешкия род предстоеше нова среща с неизвестното.

2.

Обучение и проби

Нелепото метално създание пълзеше покрай стената, примъквайки се към надвисналата козирка. Напомняше костелив броненосец, а съчлененото му, прилично на охлюв тяло, бе покрито с обвивка, която се гънеше и увиваше около електрониката, натъпкана в трите части, от които то се състоеше. На около два метра от стената кръжеше хеликоптер; от носа му стърчеше дълга гъвкава ръка, с щипци на края, която за съвсем малко изпусна да сключи нокти върху странното същество.

— По дяволите! — измърмори Янош Табори. — Това си е направо невъзможно с тоя хеликоптер, дето се люшка насам-натам. Дори и в идеални условия при пълно разтягане на ръката е много трудно да се извърши прецизна работа с тия клещи. — Той хвърли поглед към пилота. — И защо не може тази фантастична летяща машина да запази постоянна височина и положение?

— Приближи хеликоптера по-плътно до стената — нареди доктор Дейвид Браун.

Хиро Яманака обърна безизразното си лице към Браун и набра командата върху бутоните на арматурното табло. Екранът пред него запримига в червено и изписа: „МАЛКО РАЗСТОЯНИЕ, КОМАНДАТА Е НЕПРИЛОЖИМА!“ Яманака си замълча, а хеликоптерът продължи да виси на същото място във въздуха.

— Имаме още петдесет, а може и да са към седемдесет сантиметра между перките и стената — разсъждаваше Браун на глас. — Следващите две или три минути биотът ще бъде в безопасност под козирката. Нека преминем на ръчно управление и да го хванем. Давай! Този път не искам никакви грешки, Табори.

За момент Хиро Яманака неуверено се взря в лицето на оплешивяващия учен с очила, който седеше на мястото зад него. След това се обърна, набра друга команда на таблото и превключи големия черен лост наляво. Мониторът примигна отново: „РЪЧНО УПРАВЛЕНИЕ. ИЗКЛЮЧЕНА АВТОМАТИЧНА ЗАЩИТА.“ Яманака нерешително наклони хеликоптера по-близо до стената.

Инженер Табори бе готов. Напъха ръцете си в операторските ръкавици и изрепетира един-два пъти отваряне и затваряне на челюстите в края на подвижната ръка. Тя отново се разтегна и двата механични зъба пъргаво се затвориха около съчлененото тяло на охлюва и черупката му. Сензорите за обратна връзка потвърдиха на Табори през ръкавиците, че успешно е уловил жертвата.

— Спипах го! — извика той възбуден и продължи деликатния процес за примъкване на плячката в хеликоптера.

Един внезапен порив на вятъра отнесе въртолета вляво и автоматичната ръка изтрещя в стената. Табори усети как хватката му се отпусна.

— Изправи го! — закрещя, като се опитваше да прибере ръката. Докато Яманака се бореше да укроти люшкането на хеликоптера, без да иска наклони леко носа му надолу. Тримата мъже едновременно чуха болезненото стържене на металните перки и звука от трошенето им в бетонната стена.

Японският пилот моментално задейства бутона за защита и машината премина на автоматичен контрол. Само след част от секундата писна пронизителна сирена и екранът в кабината пламна в червено: „ОПАСНА ПОВРЕДА. ВЕРОЯТНОСТ ЗА КАТАСТРОФА. КАТАПУЛТИРАЙ ЕКИПАЖА!“ Яманака изобщо не се поколеба. В следващия момент той вече летеше извън кабината, а над него се разтваряше парашута му. Табори и Браун го последваха. В момента, в който унгарският инженер извади ръцете си от специалните ръкавици, челюстите в края на механичната ръка увиснаха и приличното на броненосец създание се изсипа от около стотина метра височина върху бетона, където се разби на хиляди малки парченца.

Останалият без пилот въртолет се завъртя и се насочи към земята. Въпреки всичките задействани, намиращи се в пълна изправност, автоматични контролни системи за осигуряване на кацането, повредената машина не можа да се приземи нормално. Подскочи няколко пъти на шейните си при удара в земята, а после се килна на една страна.

Недалече от мястото, където се приземи хеликоптерът, от един отворен асансьор скочи снажен военен, облечен в кафява униформа. Той току-що бе слязъл от контролния център на експедицията и явно бе възбуден, защото крачеше бързо към флаера, който го очакваше. Зад него подтичваше руса жена с гъвкаво тяло и униформа на Международната космическа академия, преметнала камера и останалото оборудване на видео оператор през двете си рамене. Военният бе генерал Валери Борзов, главен командир на проекта „Нютон“.

— Има ли ранени? — направо запита той човека във флаера, електроинженера Ричард Уейкфилд.

— Янош си е контузил рамото доста сериозно, явно при катапултирането. Но току-що ми се обади Никол по радиостанцията, че няма нищо счупено нито пукнато, само много натъртвания.

Генерал Борзов скочи на предната седалка на флаера до Уейкфилд, който седеше пред пулта за управление. Русокосата жена — видеожурналистката Франческа Сабатини, спря да снима, свали камерата от рамото си и отвори задната врата. Борзов нетърпеливо махна с ръка към нея:

— Върви да видиш какво става с Жарден и Табори — посочи той през полето. — Уилсън сигурно вече е пристигнал там.

Флаерът с Борзов и Уейкфилд се отправи в противоположна посока. Изминаха около четиристотин метра, преди да спрат до Дейвид Браун — около петдесетгодишен слаб мъж, облечен в нова пилотска униформа. Той тъкмо бе сгънал парашута си и в момента се опитваше да го натъпче в раницата. Генерал Борзов скочи от стъпалото в движение и доближи американския учен.

— Добре ли сте, доктор Браун? — огледа го генералът, явно нетърпелив, без да спазва условностите на добрия тон.

Браун кимна, но не отговори.

— В такъв случай — продължи генерал Борзов със сдържан глас — вероятно бихте могли да ми отговорите на въпроса какво сте мислили, когато сте наредили на Яманака да премине на ръчно управление? Струва ми се, че е по-добре да обсъдим нещата тук, когато няма други членове на екипажа.

Доктор Дейвид Браун продължи да мълчи.

— Не видяхте ли предупредителните сигнали? — след кратка пауза отново заговори Борзов. — Дори за момент не ви ли мина през ума, че безопасността на другите космонавти може да бъде застрашена от маневрата?

Браун най-накрая погледна Борзов с намръщено лице. Когато заговори, речта му бе накъсана и нервна, явно опитвайки се да прикрие емоциите, които го вълнуваха:

— Изглеждаше съвсем разумно да преместим хеликоптера по-близо до целта. Имаше още малко разстояние и това беше единственият начин, по който можеше да хванем биота. Целта на експедицията ни, в крайна сметка е да донесем вкъщи…

— Не ми обяснявайте на мен каква е целта на експедицията — прекъсна го енергично Борзов. — Запомнете, че аз самият съм изготвил стратегията. А освен това ще ви напомня, че задача номер едно, при всякакви обстоятелства, е безопасността на екипажа. Особено по време на тия тренировъчни операции… Трябва да ви кажа, че съм абсолютно изненадан от тия безумни фокуси, които се опитвате да изпълнявате. Хеликоптерът е повреден, Табори има наранявания и само късмет е, че няма никой убит.

Дейвид Браун повече не слушаше генерал Борзов. Беше се обърнал, за да донатъпче парашута си в прозрачната раница. От начина, по който държеше раменете си и яростта, с която натискаше бялата материя, лесно можеше да се разбере, че е бесен.

Борзов се завърна при флаера. Поседя замислен няколко секунди и след това се провикна през стъклото, предлагайки на доктор Браун да го откара до базата. Американецът безмълвно поклати глава, метна раницата на гръб и се отправи към мястото, където се намираха хеликоптерът и сградата.

3.

Заседание на екипажа

Янош Табори седеше на обикновен стол, изнесен пред съвещателната зала на тренажорния корпус. Над главата му бяха надвиснали цяла дузина малки, но доста мощни портативни прожектори.

— Разстоянието от хеликоптера до биотичния модел бе точно на границата на възможностите за механичната ръка — обясняваше той, обърнат към малката камера, която Франческа Сабатини държеше в ръка. — На два пъти се опитах да го прихвана, но не успях. В този момент доктор Браун реши въртолета да премине на ръчно управление и да се доближим още по-плътно до стената. Точно тогава духна вятър…

Вратата на залата се отвори и отвътре надникна добродушно и засмяно червендалесто лице:

— Хайде, хайде, откога те чакаме — сърдечно го подкани генерал О’Туул. — Мисля, че Борзов започва вече да потропва с крак.

Франческа изключи светлините и прибра малката камера в един от джобовете на летателния си костюм:

— Е, унгарски хусарю! — засмя се тя. — По-добре засега да приключваме. Знаеш, че нашите вождове много мразят да чакат. — Приближи до дребния мъж, прегърна го приятелски и леко потупа бинтованото му рамо: — Наистина се радваме, че си добре.

Един приятен чернокож мъж, някъде към четиридесетте, бе стоял съвсем наблизо по време на цялото интервю, но извън обсега на камерата, и усърдно записваше нещо върху малка плоска клавиатура във формата на квадрат със страна не повече от трийсетина сантиметра. Той влезе в залата след Франческа и Янош.

— Ще ми се тази седмица да натракам една статия за новите тенденции при телеоперациите с ръката и ръкавицата — пошепна Реджи Уилсън на Табори, докато сядаха на местата си. — Знаеш ли, че имам тълпи от читатели, които са абсолютно полудели по всичките тия технически дивотии?

— Много се радвам, че вие тримата успяхте да се присъедините към нас — саркастичният глас на Борзов мощно избуча в съвещателната зала. — Вече започнах да си мисля, че събиранията на екипажа са се превърнали в неприятно задължение за всички ви. Предполагам, че пречат на доста по-важните задачи да пускате съобщения в медиите за нашите несполуки или пък да пишете задълбочени научни статии. — Той посочи с пръст Реджи Уилсън, чието вездесъщо плоско компютърче бе поставено на масата пред него: — Уилсън, независимо дали сте съгласен или не, първото ви задължение е да бъдете член на този екипаж, а чак след това журналист. Може ли поне веднъж да приберете тая проклетия и да слушате? Трябва да ви съобщя няколко неща и не искам никой да ги записва.

Уилсън прибра компютъра в куфарчето си. Борзов стана и започна да говори, крачейки из стаята. Масата в съвещателната зала на екипажа представляваше издължен овал, като в най-широката си част достигаше два метра. Около нея имаше дванайсет места, всяко снабдено с компютър и монитор, деликатно вкарани под повърхността. Когато не се използваха, те бяха скрити с лъскави капаци, точно от същата материя, от която бе направена и масата — умела имитация на дърво. Както винаги, така и сега, другите двама военни от екипажа на експедицията, европейският адмирал Ото Хайлман (героят от Съвета за правителствена намеса по време на кризата в Каракас) и генералът от Американските военновъздушни сили Райън О’Туул, бяха заели столовете от двете страни на Борзов в единия край на масата. Останалите девет члена от екипажа на експедиция „Нютон“ никога не сядаха на едно и също място, нещо, което изкарваше от равновесие болезнено привързания към дисциплината адмирал Хайлман, също и неговия командир Борзов, но не чак до такава степен.

Понякога „непрофесионалистите“ от екипажа се скупчваха на срещуположния край на масата и оставяха „космическите кадети“ — име, под което бяха известни възпитаниците на Космическата академия — да образуват буферна зона в средата. След почти цяла година непрекъснато внимание от страна на медиите към дванайсетте души от програмата „Нютон“, публиката бе класифицирала три подгрупи: непрофесионалистите — двама учени и двама журналисти; военната тройка; и петимата космонавти, на които щеше да се наложи да извършат по-голямата част от специфичната работа по време на експедицията.

В този ден обаче двете цивилни групи се бяха размесили. Японският интердисциплинарен учен Шигеру Такагиши, изключително популярен като най-добрия специалист в света по първата експедиция към Рама преди седемдесет години (а също така автор и на Атлас на Рама, задължително четиво за всички членове на екипажа), седеше в средата на овала между руската пилотка Ирина Тургенева и английския космонавт, електроинженера Ричард Уейкфилд. Точно срещу тях се намираха: биоложката Никол дьо Жарден, подобна на скулптура от тъмен бронз, която имаше смесен френско-африкански произход; почти механизираният японски пилот Яманака и очарователната синьора Сабатини. Последните три места в „южния край“ на овала гледаха към големите карти и диаграми на Рама, разположени на срещуположната стена, и бяха заети от тъмнокожия американски журналист Уилсън, бъбривия Табори (съветски космонавт от Будапеща) и доктор Дейвид Браун. Браун изглеждаше много сериозен и делови; още в началото на разговора пред него стоеше разпръсната купчина листа.

— За мен е съвсем неразбираемо — говореше Борзов, докато крачеше решително из стаята — как някой от вас може да забрави дори и само за момент, че е бил избран да участва в нещо, което може да се окаже най-важната мисия в историята на човечеството? Но наблюдавайки този последен етап от подготовката при симулирани условия, трябва да ви призная, че започвам да имам сериозни съмнения спрямо някои хора. — Той направи още няколко крачки, този път безмълвно, и продължи: — Има такива, които вярват, че новият Рама ще бъде копие на своя предшественик и все така безразличен и високомерен към всякакви дребни същества, дошли да го оглеждат. Признавам, почти сигурни са същият размер и конфигурация, според радарните данни, които продължаваме да получаваме през последните три години. Но дори и да се окаже още един мъртъв кораб, построен от извънземни, изчезнали преди хиляди години, тази мисия пак ще си остане най-важното нещо за нас, поне докато сме живи. Ето защо ми се струва, че всеки един трябва да даде това, на което е способен.

Руският генерал замълча, за да събере мислите си. Янош Табори понечи да запита нещо, но Борзов го прекъсна и отново се впусна в монолога си:

— Представянето ни като екип в последната част на тренировъчната програма е направо отвратително. Наистина някои от вас бяха чудесни — и вие знаете кои, но точно толкова от останалите действаха, като че ли нямат никакво понятие за какво се отнася тази мисия. Сигурен съм, че двама или трима дори не четат указанията от протоколните листинги преди започването на всяка тренировка. Знам, че понякога са скучни, но всички от екипажа се съгласиха, когато преди десет месеца ви бяха посочени задълженията да се учат процедурите, да се изпълняват протоколите и политиката на проекта. Дори и от онези, които нямат предварителен летателен опит.

Борзов се спря пред една от картите на стената: уголемен изглед на част от Ню Йорк вътре в първия Рама. Тази област с високи стройни сгради, напомнящи небостъргачите на Манхатън, всички скупчени на един остров в средата на цилиндрично море, бе частично картографирана по време на първата експедиция до небесния гост.

— След шест седмици ние ще се срещнем с неизвестен космически кораб, който вероятно ще съдържа подобен град и цялото човечество се надява на нас да го представим. Не знаем какво ще открием там. Колкото и да се подготвяме, може да се окаже недостатъчно. Затова планираните действия, които трябва да извършваме, се налага да бъдат до такава степен усъвършенствани и автоматизирани, че умовете ни да бъдат свободни да решават всевъзможните изненади, които възникват пред нас.

Командирът седна на председателското място на масата.

— Днешната тренировка си беше чист провал. Можеше съвсем лесно да загубим трима много ценни членове на екипажа, както и един от най-скъпите хеликоптери, които някога са били строени. Затова още веднъж искам да напомня на всички приоритетите на експедицията, така както бяха одобрени от Международната космическа агенция и Съвета на правителствата. Най-важният елемент е безопасността на екипажа. На второ място е анализирането или откриването на някаква заплаха, ако такава съществува, за човешкото население на планетата Земя. — Сега Борзов гледаше директно към Браун с предизвикателен поглед, но мъжът срещу него дори не мигна. — Само когато тези две условия са изпълнени и раманският кораб е преценен като безвреден, чак тогава залавянето на един или два от биотите ще излезе на преден план.

— Бих искал да напомня на генерал Борзов — звучният глас на Дейвид Браун почти застъпи последните думи на командира му, — че някои от нас не са съвсем уверени в сляпото прилагане последователността на приоритетите. Важността на биотите за научното общество не може да бъде надценявана. Както многократно съм изтъквал на срещи с космонавти, така и по различни случаи в масмедиите, ако Рама II се окаже идентичен с първия — което би означавало, че той изцяло игнорира нашето присъствие — а ние действаме толкова мудно, че не успеем да заловим дори един-единствен биот, преди да се наложи да напуснем извънземния кораб и да се върнем на нашата планета, това би означавало да пропуснем изключителен шанс за науката, само заради успокояване общия страх на световните политици.

Борзов понечи да отговори, но доктор Браун се изправи и го спря с властен жест:

— Не, не, изслушайте ме до края. Вие ме обвинихте в дълбока некомпетентност по повод днешното ми поведение по време на тренировката и аз имам правото да се защитя. — Той взе от купчината една компютърна разпечатка и я размаха пред лицето на Борзов: — Ето основните условия за днешната симулирана задача, така както са определени и изпратени от вашите инженери. Нека опресня паметта ви с някои от съществените моменти, ако сте ги забравили. „Обстановка: Условие 1 — Намираме се почти в самия край на мисията и вече със сигурност е установено, че Рама II е съвсем пасивен и не представлява никаква заплаха за Земята. Условие 2 — По време на експедицията спорадично са забелязани отделни биотични екземпляри, и то никога в групи.“

По израженията върху лицата на останалите си колеги Дейвид Браун усети, че началото на изложението му е минало успешно. Той пое дълбоко въздух и продължи:

— След като прочетох условията на обстановката, реших, че точно тази тренировка представлява последен шанс за залавянето на биот. По времето на самия тест си мислех какво би означавало, ако не успеем да донесем един или няколко екземпляра от тях на Земята. През цялата човешка история единственият истински потвърден контакт с извънземна цивилизация се е осъществил през 2130 година, когато нашите космонавти кацнаха на борда на Рама I.

И въпреки това, погледнато отстрани, ползата от тази среща е много по-малка, отколкото би трябвало да се очаква. Разбира се, ние разполагаме с купища отделни изследвания от първата експедиция, включително и информацията от детайлната дисекция на паяковия биот, направена от доктор Лаура Ърнст. Но космонавтите донесоха вкъщи един-единствен предмет, изработен от извънземната цивилизация — малко парче от някакъв вид биомеханично цвете, чиито физически характеристики вече необратимо се бяха променили, преди да може да бъде разгадана дори и една малка част от тайните му. В общи линии не си взехме никакъв сувенир от тази първа екскурзия. Ни пепелници, ни чаши за спомен, нито пък дори някой транзистор от апаратура, който да подскаже нещо за инженерите от Рама. Ето сега ни се предоставя втора възможност.

Доктор Браун вдигна поглед към сводестия таван над главата си. Гласът му прозвуча дълбоко и мощно:

— Ако имаме възможност по някакъв начин да открием и донесем обратно със себе си два или три различни биоти и след това успеем да анализираме тези същества, за да изследваме загадките им, то само тогава, без съмнение, експедицията ни ще бъде най-важният исторически факт от развитието на човечеството. Защото, за да разберем в дълбочина инженерната мисъл на рамианите, ние ще трябва в истинския смисъл на думата да установим първия контакт с тях.

Дори и генерал Борзов изглеждаше впечатлен. Както често се случваше, Дейвид Браун бе използувал красноречието си, за да превърне поражението в победа. Ако не пълна, то поне частична. Съветският генерал реши да смени тактиката:

— И все пак — успя Борзов да се вмъкне в паузата на Брауновата реторика. Интонациите в гласа му бяха значително смекчени. — Ние никога не бива да забравяме, че човешкият живот е заложен на карта по време на експедицията и че не трябва да правим нищо, с което да увеличаваме риска. — Той огледа останалите членове на екипажа около масата. — И аз, точно толкова, колкото всеки един от вас, искам да донесем биоти и други мостри при завръщането си от Рама — продължи той. — Но трябва да ви призная — това безгрижно предположение, че вторият кораб ще бъде точно копие на първия, дълбоко ме смущава. Какво е доказателството, което имаме от първата среща, че рамианите, или каквито и да са там, са добронамерени? Никакво. Може да стане опасно, ако се опитаме твърде рано да хванем биот.

— Няма никакъв начин да бъдем сигурни в каквото и да било, капитане — обади се Ричард Уейкфилд, който седеше между Борзов и Браун. — Дори и да се потвърди, че този кораб е абсолютно идентичен с първия, ние въпреки това не можем да знаем какво би се случило в мига, в който се опитаме да заловим биот. Нека предположим за момент, че доктор Браун е прав и двата космически кораба са просто изключително сложни роботи, проектирани преди милиони години от изчезнала вече цивилизация от противоположния край на галактиката. Как да предвидим какви защитни програми са закодирани в тези биоти при нападение над тях? Ами ако биотите са неделими части, по начин, по който ние дори не можем да предположим, от цялостното функциониране на кораба? Тогава ще бъде съвсем естествено, въпреки че са машини, да бъдат програмирани да се защитават. И съвсем разбираемо е, че ако нещо бъде изтълкувано като враждебен акт от наша страна, може да предизвика промени в цялостното поведение на кораба. Спомням си за един наш автоматичен кораб без екипаж на борда, който се разби в етановото море на Титан през 2012 година — той беше записал съвсем различна информация в зависимост от това, което…

— Чакай, чакай — прекъсна го Янош Табори с приятелска усмивка. — Мистериите на ранните изследвания на Слънчевата система от роботизирани кораби не са в дневния ред на днешното надгробно слово. — Той се обърна и погледна към Борзов в другия край на масата: — Капитане, рамото ме боли, стомахът ми е празен, а и преживяванията по време на днешната тренировка доста ме изтощиха. Целият тоя разговор е чудесен, но ако нямаме да си кажем нещо специално, ще бъде ли неудобно, ако предложа да свършим по-рано, за да имаме време да си подредим багажа?

Адмирал Хайлман се наведе напред:

— Космонавт Табори, генерал Борзов ръководи събиранията на екипажа. Той единствен може да определи…

Съветският командир махна с ръка към Хайлман:

— Няма нужда, Ото. Мисля, че Табори е прав. Днес бе доста напрегнато и като имаме предвид, че това е краят на седемнайсетдневна подготовка, мисля, че наистина е по-добре да водим разговора, когато сме отпочинали.

Борзов се изправи:

— Добре. Засега приключваме. Бързият транспорт за летището е веднага след вечеря. — Хората станаха и започнаха да събират нещата си от масата. — По време на почивката — продължи Борзов като заключение — искам всеки от вас да си помисли докъде е стигнал с графика. Остават ни само още две седмици тук, в учебния център, преди края на годината и Коледните празници. Веднага след това започваме активна предстартова подготовка. Следващият цикъл упражнения е последната ни възможност. Надявам се, всеки от вас да се върне напълно подготвен за оставащата работа — и още веднъж си позволявам да ви напомня за важността на експедицията ни.

4.

Големият хаос

Навлизането на космическия кораб Рама I в Слънчевата система в началото на 2130 година оказа значително влияние върху развитието на човешката история. Въпреки че не се забелязаха никакви очебийни промени във всекидневния живот, след завръщането на екипажа, воден от командира Нортън, ясното и недвусмислено доказателство, че съществува друга изключително по-напреднала цивилизация (или в крайна сметка поне е съществувала) някъде във Вселената, доведе до преосмисляне мястото на Homo sapiens в цялостната схема на Космоса. Сега вече бе ясно като бял ден, че някакви други химически елементи и съединения, несъмнено също резултат на Големия взрив, са се сдобили със съзнание на някое друго място и по някое друго време. Кои бяха тези рамиани? Защо бяха построили такъв гигантски, безумно сложен космически кораб и го бяха изпратили на екскурзия по нашия край? Едновременно и в частните, и в официалните разговори, рамианите бяха неизменно тема номер едно, месеци наред.

Някъде около година човечеството, къде повече, къде по-малко, търпеливо чакаше нов знак за присъствието на рамианите. Прецизни изследвания с мощни телескопи бяха извършени по всички дължини на вълните, за да се открие допълнителна информация, свързана с отпътувалия пришелец. Небето обаче бе спокойно. Рамианите си бяха заминали така тихо и необяснимо, както и бяха дошли.

След като „Ескалибур“ заработи и щателното претърсване на небето не донесе нищо ново, бе забелязана значителна промяна в обществото по отношение на първия контакт с Рама. За една нощ срещата се бе превърнала в история, събитие, което се бе случило и сега бе приключено.

Тенденцията, прокарана от вестниците и списанията, които започваха всяка своя статия с фрази като: „Когато рамианите се завърнат…“ се промени на: „Ако някога се състои нова среща със съществата, построили огромния космически кораб, открит през 2130 година…“ Това, което бе схващано като неотменна заплаха, запазено право върху бъдещето на човечеството, бързо се превърна в любопитен исторически факт. Вече не беше толкова модерно да се борави с фатални изрази като „завръщането на рамианите“ или „съдбата на човешката раса във Вселена, обитавана от интелигентни същества.“ Човечеството си отдъхна, поне за момента. След това изпадна в такъв пристъп на нарцисизъм, че в сравнение с него всички по-раншни исторически периоди на самовлюбеност, направо бледнееха.

Твърде лесно бе да се разбере надигането на вълната от безочливо самодоволство в световен мащаб. Като резултат от срещата с Рама имаше някаква основна промяна в човешката психика. Преди този контакт, Земята бе смятана от хората за единствения случай на развита цивилизация. Идеята, че земната раса като група може да контролира съдбата си в бъдещето, бе важна отправна точка в почти всички философски теории. Това, че рамианите съществуваха (или бяха съществували, без значение какво е граматичното време, философската логика достигаше до един и същ извод), променяше всичко. Човечеството не беше единствено, а и вероятно не представляваше нищо уникално. Просто бе въпрос на време преобладаващата идея за хомоцентрична структура на Космоса да се разбие от присъствието на другите. Следователно много лесно можеше да се направи изводът защо начинът на живот на повечето човешки същества внезапно направи завой към лесните удоволствия, буквално наподобявайки нещата от преди петстотин години, когато, в подобна ситуация, Робърт Херик бе призовал в едно свое стихотворение всички девственици да изживеят по най-добрия начин отминаващите дни. То започваше по следния начин:

Докато са свежи

пъпките на своите рози оберете.

Миналото отлетя навеки…

През първите две години след срещата се появи глобален и много подозрителен бум на потреблението, придружен с нарастваща алчност. Дива страст към купуване на всичко, създавано от обществото, се насложи върху слаба икономическа инфраструктура, балансирана по отношение на негативните тенденции в началото на 2130 година, когато първият рамиански космически кораб навлезе във вътрешността на Слънчевата система. Мержелеещата се рецесия бе отложена през 2130 и 2131 чрез съвместните усилия на правителствата и финансовите институции, въпреки че фундаменталната икономическа немощ никога не бе публично призната. При подновената страст към купуването в началото на 2132 година, светът прескочи направо в един период на бърз растеж. Производствените мощности се разшириха, фондовите борси експлодираха и потребителското доверие и цялостната заетост на работната ръка достигнаха най-високите си стойности. Възцари се безпрецедентен до този момент просперитет и като краен резултат бе постигнато едно бързо, но съвсем съществено повишаване на жизнения стандарт на почти цялото население на Земята.

Към края на 2133 година, обаче, някои от най-опитните изследователи на нашата история съвсем ясно прозряха, че „Рамианският бум“ води човечеството към катастрофа. Мрачни предупреждения за надвисналата икономическа криза започнаха да се дочуват тук и там между еуфоричните крясъци на милионите, които напоследък се бяха изкачили на по-горно стъпало в средната и висша класи. Предложенията да се балансират бюджетите и лимитират кредитите на всички нива от икономиката, бяха пренебрегнати. Вместо това се положиха последователни усилия да се посрещнат по един или друг начин огромните покупателни способности, заложени в ръцете на населението, което забрави думата „чакай“, да не говорим пък за „не“.

Световната фондова борса започна да пращи през януари 2134 като предупреждение за предстоящия крах. Но на повечето човешки същества, разпръснати по цялата Земя и колониите в Слънчевата система, дори мисълта за подобно нещо не можеше да се побере в главите. В крайна сметка, световната икономика бе имала положително развитие за около девет години, а последните две дори представляваха връх, ненадминат от два века насам. Световните лидери претендираха, че най-накрая са открили механизма, който наистина може да възпира низходящите тенденции в капиталистическото развитие на обществото. И хората им вярваха — но само до началото на май 2134 година.

През първите три месеца на годината световните фондови борсови пазари започнаха да спадат — отначало бавно, а след това на значителни скокове. Много хора, които споделяха суеверието на общественото мнение спрямо космическите гости, преобладаващо в последните двайсет века, свързаха трудностите на борсите със завръщането на Халеевата комета. Появяването й през март се оказа далеч по-ярко, отколкото някой бе очаквал. Седмици наред учените от целия свят се състезаваха в предположенията си за обяснението защо тоя път кометата е по-бляскава от предвиденото. След като профуча през перихелия в края на март и започна да се наблюдава с просто око в средата на април, огромната й опашка запълни почти цялото вечерно небе.

За разлика от небесните, земните проблеми изцяло бяха посветени на приближаващата световна икономическа криза. На 1-ви май 2134 година три от най-големите международни банки обявиха неплатежоспособност поради лоши кредити. Два дни по-късно паниката завладя света. Повече от един милиард домашни компютърни терминала, свързани с международните финансови пазари, бяха включени, за да връщат обезценените акции и съкровищни бонове. Комуникационното натоварване на Глобалната Мрежова Система (ГМС) изведнъж се оказа огромно. Уредите за пренасяне на данни по ГМС бяха натоварени много над възможностите им и проектираните мощности. Цифровите блокировки на апаратурата започнаха да бавят преноса на данни отначало с минути, а после с часове, което даде допълнителен тласък на паниката.

До края на седмицата станаха ясни две неща — това, че цените на акциите на фондовите борси са паднали наполовина и много индивидуални, големи и малки инвеститори, които са използвали кредитните си лимити, в момента се бяха оказали буквално без пукнат грош. Дублиращите цифрови бази, които следяха личните банкови сметки и автоматично превеждаха пари за изравняване на взиманията по тях, бяха включили алармените сигнали в почти двайсет процента от домовете по целия свят.

Но в крайна сметка, истинското положение беше далеч по-жестоко. Съвсем малък процент от транзакциите се осъществяваха поради съпротивата на компютрите, тъй като обемът от информация във всички посоки се оказа многократно по-голям от някога прогнозирания. Казано на компютърен език — цялата световна финансова система бе „зациклила“. Милиарди и милиарди информационни блокове от по-ниско приоритетно ниво бяха „отлагани“ за по-късно от компютърната мрежа, докато задачите с по-високо ниво се обслужваха с предимство.

Резултатът от цялото това задържане на информация беше, че в повечето случаи в индивидуалните електронни банкови сметки с часове или дори с дни не се вписваше кредитът, за да покрие нарастващите липси на фондовата борса. В момента, в който частните притежатели на банкови сметки разбраха какво става, те се втурнаха презглава да харчат това, което показваха техните извадки от банките, преди компютрите да завършат транзакциите. Докато дойде време правителствата и финансовите институти напълно да разберат какво именно се случва и да решат да се намесят за овладяване на положението, се оказа, че вече е твърде късно. Системата беше преживяла фатална криза. За да се възстанови, бе необходимо да се пресее и изхвърли целият боклук, след това отново да се вкарат резервните файлове, съдържащи запис на цялата начална информация, съхранявани в сто и няколко, пръснати по целия свят, компютърни центъра.

За около три седмици цялата електронна финансова система, която управляваше всички парични транзакции, бе недостъпна. Никой не знаеше колко пари има всъщност. Тъй като много отдавна банкнотите бяха почти излезли от употреба, то само ексцентрици или колекционери притежаваха достатъчно пари в брой, за да си пазаруват в бакалниците. Хората се върнаха към натуралната размяна, за да задоволят насъщните си нужди. Заеми в натура, на базата на приятелства и лични познанства, помогнаха на мнозина временно да преживеят. Но това бе едва началото. Всеки път, когато международното ръководство на световната финансова система обявяваше, че се опитва да „влезе по линията“ и молеше обикновените граждани да не включват личните си терминали, „освен при извънредни случаи“, точно тогава се получаваше тъкмо обратното: запитванията задръстваха системата, а компютрите отново излизаха извън строя.

Трябваше да минат само още две седмици, докато световните учени открият причината за допълнителната яркост на Халеевата комета при тогавашната й поява. Но четири месеца бяха необходими, за да могат хората отново да разчитат на сигурна информация от ГМС. Цената, която човечеството плати за този хаос, бе неизмерима. В момента, в който електронната икономическа дейност се възстанови, светът бе изпаднал в дълбока финансова рецесия, която щеше да достигне дъното си чак дванайсет години по-късно. И нови петдесет години трябваше да изминат преди брутният световен продукт да достигне нивото отпреди „Катастрофата през 2134 година“.

5.

След катастрофата

Съществува мълчаливо съгласие, че Големият хаос дълбоко промени човешката цивилизация във всяко едно отношение. Нямаше част на обществото, която да остане незасегната. Катализаторите за бързата катастрофа на съществуващата институционална структура бяха провалянето на пазара и последвалата гибел на глобалната финансова система, но въпреки това тези събития сами по себе си не бяха достатъчни да определят хода на световната история в един период на безпрецедентна депресия. Това, което последва големия срив, би могло да се опише като комедия от грешки, ако не бяха загинали толкова много хора в резултат на некадърно прогнозиране. В самото начало невежи политически лидери отричаха или пренебрегваха съществуващите икономически проблеми, след това пък се впуснаха в трескава активност и предприеха серии несъгласувани една с друга мерки, които още повече объркаха и задълбочиха ситуацията. В крайна сметка, те вдигнаха ръце от отчаяние, когато видяха, че световната криза се задълбочава и разширява. Всички опити да се координират международните решения бяха обречени на провал от нарастващата нужда всяка суверенна нация да се придържа към собствената си конституция.

От сегашна гледна точка става пределно ясно, че интернационализирането на света, което се развиваше през двайсет и първи век, притежаваше един доста сериозен недостатък. Въпреки че много дейности: комуникации, търговия, транспорт (включително космическия), регулиране на парите, миротворството, размяната на информацията и защитата на околната среда — споменаваме само най-главните — бяха станали наистина международни (а даже и интерпланетарни, ако прибавим космическите колонии), повечето от многостранните договори, които институционализираха тези отношения, съдържаха клаузи, които позволяваха всяка отделна държава едностранно да прекъсва споразумението, позовавайки се на един относително кратък текст, ако общата политика „повече не обслужва интересите“ на въпросната държава. С една дума, всяка страна, която участваше в международния съвет, имаше правото едностранно да прекъсне участието си в него, когато не беше съгласна с действията на общността.

Годините, които предшестваха срещата с първия рамиански космически кораб през 2130, бяха години на изключителна стабилност и просперитет. След като светът се съвзе от опустошителния кометен дъжд върху Падуа в Италия през 2077 година, измина половин век на умерено развитие. С изключение на няколко относително кратки и не толкова жестоки икономически рецесии, по време на този период жизненият стандарт се повишаваше непрекъснато в широк кръг държави. Регионалните войни и граждански вълнения бяха редки и то предимно в изостаналите райони, но съгласуваните усилия на световната общност винаги успяваха да ограничат тези опасни огнища, преди да е станало твърде късно. Нямаше никакви съществени кризи, които да подложат на изпитание стабилността на новия световен механизъм.

Въпреки това, веднага след срещата с Рама I, се осъществиха много сериозни промени в основния правителствен апарат. Първо, спешното отпускане на суми за поддържането на „Ескалибур“ и останалите големи, свързани с Рама научни проекти, отне приходите на други, вече утвърдени, програми. След това, още в началото на 2132 година, широко пропагандираното намаляване на данъците, за да останат повече пари в ръцете на отделната личност, допълнително оряза необходимите суми за рутинна обществена дейност. До края на 2133 година в повечето от новите международни институции имаше много незаети места и те действаха неползотворно. Така че кризата на световния пазар стана по време, когато в умовете на населението вече бе покълнало съмнението към ефективността на цялата мрежа от международни организации. Тъй като финансовият хаос продължаваше, съвсем лесно за всяка отделна нация бе да спре превеждането на фондове към глобалните световни фондове и интернационални институции, които все още може би имаха възможността да спрат надигащата се вълна на катастрофата, ако бяха правилно насочени и неопорочени още в началото от късогледи политически лидери.

Ужасът, настъпил от Големия хаос, бе описан в хиляди и хиляди исторически текстове. Основните проблеми през първите две години бяха безработицата в ракетното дело и банкрутите, едновременно на частни лица и корпорации, но всички тези финансови трудности започнаха да изглеждат незначителни, когато започна да се увеличава броят на бездомните и гладуващите. Селища от палатки и кашони започнаха да изникват в парковете на всички големи градове през зимата на 2136–37 година и общинските власти проявиха чудеса от храброст, за да осигурят прехраната и преживяването на хората в тях. Ставаше въпрос да се ограничат трудностите, възникнали от предполагаемото „временно“ присъствие на тези тълпи от недохранени и безработни индивиди. Но икономиката не даваше никакви признаци за подобрение и съответно градовете на бедняците — за изчезване. Вместо това тези селища се превърнаха в постоянна характеристика на урбанизираното общество, пълзящо раково образувание, което съдържаше в себе си цял един затворен свят със свои стойности и дейност, съвършено различни от тези на градовете приемници, които ги носеха върху телата си. Колкото повече време минаваше и палатковите градове все повече се превръщаха в кипящи котли на отчаянието, толкова повече настръхналите оградени територии, в центровете на големите метрополитени, заплашваха да се взривят и да разрушат цялата околност, която им бе позволила да съществуват. Освен страха от този постоянно надвиснал дамоклев меч на гражданска анархия, светът преживя и една ужасяващо студена зима — 2137–2138 година, в която структурата на модерната цивилизация все още, повече или по-малко, си оставаше непокътната.

През началото на 2138 година в Италия се случиха няколко неща, които бяха свързани с един млад, неженен мъж на име Микеле Балатрези, бе Францискански послушник, който по-късно щеше да стане известен навсякъде като Сан Микеле от Сиена. Именно той бе в центъра на световното внимание и успя временно да отложи разпадането на обществото. Микеле представляваше блестяща комбинация от гениалност, душевни и политически умения, чаровен оратор и полиглот, с безпогрешен нюх за целта и начина на постигането й. Излязъл на световната сцена съвсем неочаквано в Тоскана, той сякаш се появи от нищото, носейки страстни религиозни послания към сърцата и умовете на множество изплашени или лишени от граждански права земни жители. Неговите последователи се умножаваха с бързина и спонтанност, която не признаваше никакви международни граници. Балатрези стана потенциална заплаха за почти всички известни политически лидери с непоколебимите си призиви за общо разрешаване на проблемите, стоящи пред човешкия род. Обаче когато през юни 2138 година бе убит при ужасяващи обстоятелства, сякаш в човечеството изчезна и последната искрица оптимизъм. Цивилизованият свят, който дълги месеци се крепеше единствено от несигурна надежда и от тънката нишка на традицията, изведнъж се разпадна.

Бе направо кошмарно човек да живее в периода от 2138 до 2142 година. Молитвите за спасение от нещастията не секваха. Навсякъде цареше глад, беззаконие и болести, а локалните войни и бунтовете просто нямаха чет. Пълна разруха бе обхванала основните институции на модерната цивилизация, което определяше безумно съществувание за всички, освен за малцината привилегировани, оттеглили се в своите убежища. Светът се беше побъркал по възможно най-опасния начин и всички опити да се променят нещата от добронамерени групи граждани, бяха обречени на провал, защото решенията, които те предлагаха, бяха само локални, а проблемите имаха глобално естество.

Големият хаос се пренесе и на колониите в Космоса и това доведе до прибързаното затваряне на една славна страница от историята на великите открития. След като икономическото бедствие обхвана Земята, обитаемите планети, разпръснати из Слънчевата система, които не можеха да съществуват без постоянен приток на пари, припаси и персонал, изведнъж се превърнаха в доведеното дете на човечеството. В резултат на това, почти половината от постоянно живеещите там, се върнаха обратно към 2140 година, понеже условията на живот се бяха влошили дотолкова, че те предпочитаха трудностите от привикването със земната гравитация и ужасяващата бедност, пред перспективата да останат в колониите и почти със сигурност да измрат. Емигрантският процес се ускори през 2141 и 2142 — години, характерни с механичното разрушаване на изкуствено изградените екосистеми в колониите и началото на ужасяваща липса на резервни части за цялата флота от автоматични космически кораби, използвани да поддържат новите поселища.

В края на 2143 година само малък брой твърдоглави колонисти бяха останали на Луната и Марс. Всички космически комуникации бяха нередовни и несигурни. Нямаше пари да се поддържат дори радиовръзките с последните извънземни заселници. Съветът на Обединените планети бе престанал да съществува още преди две години. Не бе проведен никакъв световен форум, който да обсъди проблемите на човешкия род; а Съветът на Правителствата нямаше да бъде свикан още пет години. Последните две останали колонии напразно се бореха да избегнат смъртта. През следващата 2144 година бе извършена последната за този период космическа експедиция с екипаж на борда. Това бе спасителен полет, осъществен под ръководството на една мексиканка, на име Бенита Гарсия. Натоварила се на една стара бричка, сглобена от изхвърлени части на космически кораби, мис Гарсия и тричленният й екипаж успяха да се доберат до геосинхронната орбита на повредения лайнер „Джеймс Мартин“, последното движещо се междупланетарно транспортно средство, и да спасят двайсет и четири от общо стотината жени и деца, репатрирани от Марс. В съзнанието на всеки космически историограф, спасяването на пътниците от „Джеймс Мартин“ бележи края на една епоха. След шест месеца и последните космически станции бяха напълно изоставени и нито едно човешко същество не напусна Земната орбита за почти около четиридесет години.

2145 година. Разбуненият свят чак сега успява, да проумее смисъла на някои от международните организации, пренебрегнати и дискредитирани в началото на Големия хаос. Най-талантливите индивиди на човечеството, избегнали политическо ангажиране в процъфтяващите първи десетилетия на века, започнаха да разбират, че единствено чрез техните колективни усилия ще може отново да се възстанови обликът на цивилизования свят. В самото начало резултатите от грандиозния им труд бяха повече от скромни, но те възпламениха фундаменталния оптимизъм на човешкия дух и започнаха процеса по възраждането. Лека-полека елементите на човешката цивилизация отново започнаха да се възвръщат.

Трябваше да минат нови две години, за да може цялостното съживяване най-накрая да бъде отбелязано и в икономическата статистика. В края на 2147 година общото производство бе спаднало до 7% от нивото преди Големия хаос. Безработицата в развитите нации клонеше към 35%, а в някои изостанали страни броят от безработните и работещите на непълен ден достигна 90%. Беше изчислено, че някъде към един милион души са умрели от недояждане само през ужасната 2142 година, когато тропическите райони бяха обхванати от незапомнена суша и, разбира се, глад. Комбинацията от астрономически високото ниво на смъртност, в резултат на голям брой причини, и ниската раждаемост (кой би искал да има деца в такъв безнадежден свят), доведе до намаляване населението на планетата почти с един милиард души. Това се случи в края на петдесетте години на XXII век.

Безрадостният живот по време на Големия хаос остави дълбок отпечатък върху цяло едно поколение. Когато тези години отминаха и децата, родени след времето на неговото затихване пораснаха, те се изправиха срещу родители, чиято предпазливост достигаше размерите на фобия.

Да бъдеш тийнейджър през 60-те и 70-те години на XXII век означаваше, че си бил подложен на невероятно строго възпитание. Спомените за ужасните травми от младостта караха родителите да бъдат изключително сурови по отношение на децата си. Животът за по-възрастното поколение в никакъв случай не изглеждаше като разходка с увеселително влакче из лунапарк. Напротив, това бе съвсем сериозен въпрос и според тях само чрез съчетанието на желязна дисциплина, устойчиви ценности и непоколебимо преследване на значими цели, човек можеше евентуално да придобие нещо подобно на равновесие.

Следователно обществото, което се оформяше през 2170 година, бе коренно различно от свободното, неспъвано от никакви предразсъдъци и ограничения общество петдесет години по-рано. Много от старите и здраво вкоренени институти, като националната държава, Римокатолическата църква, Английската монархия, разцъфтяха отново след петдесетгодишен застой. Те имаха успех, защото бързо се приспособиха към новите условия и заеха ръководни позиции в периода на възстановяване, който последва Големия хаос.

Към края на 2170 година, когато планетата вече бе придобила някаква стабилност, започна да се възвръща интересът към космическите пътешествия. Ново поколение научноизследователски и комуникационни сателити бяха пуснати в орбита чрез реконструираната Международна космическа агенция, един от административните клонове на Съвета на Правителствата. Тая дейност отначало бе плаха и бюджетите, които МКА отпускаше — много ниски. Активно участвуваха само развитите нации. След като успешно се възстановиха пилотираните полети, за последното десетилетие на XXII век бе направена една скромна програма от изследователски експедиции. Нова Космическа академия, която да обучава бъдещите участници в тези полети, отвори врати през 2188 и четири години по-късно първите й възпитаници получиха дипломите си.

Земята се развиваше болезнено бавно, но за сметка на това с постоянни темпове, сигурно и научно предвидимо. Процесът продължи цели двайсетина години, преди да бъде открит Рама II през 2196. В технологично отношение човечеството се намираше почти на същото равнище, както преди седемдесет години, когато се бе появил първият извънземен кораб. Напоследък опитът с космическите полети бе по-малък, по-точно — по времето на втората среща; но в определени ключови области като медицината и управлението на информацията, човешкото общество притежаваше значителен напредък в сравнение с 2130 година. В едно друго отношение обаче, срещата с втория Рама щеше да бъде много по-различна: мнозинството от хората през 2196 година, особено тия, които бяха по-възрастни и се намираха на ръководни длъжности в политиката и в правителствените институции, бяха преживели страховитите години на Големия хаос. Те знаеха истинския смисъл на думата „страх“. И тая всемогъща дума оформяше мислите и действията им, когато обсъждаха приоритетите, които щяха да ръководят новата експедиция за среща с Рама II.

6.

Синьора Сабатини

— Значи вие сте работили над докторска дисертация по физика в Далаския университет, когато съпругът ви направи знаменитото си предричане за появяването на свръхнова звезда през 2196?

Елън Браун седеше в едно голямо кресло в гостната на собствената си къща. Бе облечена в строг кафяв костюм, който успешно можеше да се нарече „безполов“ и блуза с висока яка. Изглеждаше доста скована и притеснена, сякаш искаше интервюто да приключи колкото се може по-скоро.

— Да, тогава бях втора година в университета, а Дейвид ми бе научен ръководител — каза тя, като подбираше думите си. Погледът й незабележимо се плъзна по лицето на съпруга й. Той стоеше в другия край на стаята, зад камерата, и наблюдаваше заснемането на интервюто. — Дейвид работеше много усърдно с дисертантите си. Всички го знаеха; това бе и една от причините, поради които избрах да разработя темата си в Далас.

Франческа Сабатини изглеждаше истинска красавица. Дългата й руса коса се спускаше върху раменете. Върху скъпата бяла копринена блуза бе наметнала тъмносин шал, небрежно преметнат около врата й. Беше се настанила в креслото до Елън. Между жените имаше малка масичка, върху която бяха сервирани две чаши кафе.

— Доктор Браун бе женен по това време, нали? Искам да кажа, когато ви бе научен ръководител?

Още когато задаваше въпроса си, Франческа видя как събеседницата й се изчерви. Италианската журналистка продължи да се усмихва: обезоръжителна изкусна усмивка, като че ли въпросът бе съвсем прост и в него нямаше никакъв подтекст. Мисис Браун се поколеба, пое дълбоко въздух и леко заекна:

— В началото, да… мисля, че все още… — отвърна тя. — Но разводът му бе решен окончателно, още преди да завърша дисертацията си. — Направи нова пауза и след това лицето й се проясни: — Като подарък за успешната защита той ми даде годежен пръстен — срамежливо наведе очи младата жена.

Франческа Сабатини внимателно я изгледа. „Ох, миличка, мога съвсем да те разнищя за този отговор — мина бързо през ума й. — Само още няколко такива въпросчета и си готова. Ама засега това не ми влиза в работата.“

— Чудесно, стоп камера! — неочаквано прекъсна тя оператора. — Стига толкова. Хайде да погледаме малко материал и след това прибирате техниката в камиона.

Отговорният оператор се приближи към роботизираната първа камера, която бе програмирана да държи близък план на Франческа, и набра няколко команди на клавиатурата, разположена отстрани. Междувременно, тъй като Елън бе станала от мястото си, втората автоматична камера се плъзгаше назад върху колелцата на статива си, за да я държи на фокус, и пренастройваше обектива. Един друг оператор махна с ръка на жената да стои за момент неподвижна, докато той изключи втората камера.

Няколко секунди по-късно режисьорът бе заредил за повторение последните пет минути от интервюто. Записът на всичките три камери се подаваше едновременно; общият план на двете жени стоеше в центъра на монитора, а крупните — от двата края. Франческа бе съвършен професионалист; моментално успя да прецени, че е заснела необходимия й материал за тази част от предаването. Съпругата на доктор Дейвид Браун, Елън, бе млада, интелигентна, открита и се чувстваше притеснена от толкова много внимание, съсредоточено върху нея. И всичко това ясно си личеше на екрана.

Докато Франческа помагаше на екипа си да приберат техниката и се разпореди да й донесат един кратък запис на интервюто, за да го има на разположение в хотела на транспортния център в Далас, преди да отлети на следващата сутрин, Елън се върна отново в гостната заедно с един стандартен робот-сервитьор, два вида сирене, няколко бутилки вино и чаши. Франческа зърна как доктор Браун се намръщи, когато домакинята обяви „малкото парти“, с което да отпразнуват интервюто. Екипът се събра около Елън и робота с виното. Дейвид Браун се извини на присъствуващите и се отправи навън по дългия коридор, към задната част на къщата, където се намираха спалните помещения. Франческа го последва.

— Извинявай, Дейвид — спря го русокосата журналистка. Той се обърна, а в очите му се четеше явно нетърпение. — Не си забравил, че имаме още малко работа, нали? Обещах да се обадя на „Шмид и Хагенест“ за пътуването ми до Европа. Те са много загрижени за проекта.

— Не, не съм забравил — отвърна той. — Само исках да видя дали приятелят ти Реджи е приключил с интервюто на децата ми. — Той сподави въздишката си. — Има моменти, когато бих желал да съм съвсем неизвестен.

Франческа се приближи плътно до него:

— Не ти вярвам дори за секунда — очите й бяха втренчени в неговите. — Просто днес си изнервен, защото не можеш да контролираш това, което жена ти и децата говорят пред мен и Реджи. А за теб нищо не е по-важно, отколкото контролът.

Доктор Браун отвори уста да отговори, но бе прекъснат от детски писък: „Мамоооо!“, който долетя от дъното на коридора и най-вероятно от някоя от спалните, намиращи се там. Само след миг покрай Дейвид и Франческа профуча едно момченце, пет или шестгодишно и се хвърли към майка си, излязла в антрето пред вратата на дневната. Малко вино се изплиска от чашата й, когато детето се блъсна в нея и тя несъзнателно го близна от ръката си, докато галеше сина си по главата, за да го успокои.

— Какво става, Жустин? — наведе се мисис Браун към него.

— Тоя черният… той ми счупи кучето — отвърна Жустин, хлипайки. — Той… той го ритна по дупето и сега не мога да го пусна, вече…

Момченцето се обърна и посочи с ръка към дъното на коридора. Оттам се задаваха Реджи Уилсън и едно по-голямо момиче, стройно, високо и с твърде сериозно за годините си лице.

— Татко — обърна се момичето към Дейвид Браун, а очите му сякаш търсеха помощ, — ние си говорехме с мистър Уилсън за моята колекция от пеперуди и тогава дойде онова отвратително куче-робот и го ухапа по крака. А преди това дори се изпишка върху него. Жустин го е програмирал да прави само бели…

— Лъжла! — прекъсна я момчето с крясък. — Тя не обича Уоли. Тя го мрази!

Елън Браун бе положила едната си ръка върху раменете на почти изпадналия си в истерия син, а с другата стискаше здраво столчето на чашата. Случката щеше да я разстрои, дори да не бе забелязала неодобрителния поглед на съпруга си, отправен към нея. Глътна наведнъж остатъка от виното и остави чашата на близката лавица:

— Чакай, чакай, Жустин — озърна се объркано тя към другите. — Първо се успокой и кажи на мама какво се е случило.

— Аз не го харесвам тоя черния човек… Той ме мрази. Уоли разбра и затова го ухапа. Уоли ме пази.

Анжела, момичето, се развълнува:

— Бях сигурна, че ще стане така. Докато си говорехме с мистър Уилсън, Жустин непрекъснато влизаше в стаята ми и ни прекъсваше, показваше на мистър Уилсън игрите си, куклите, трофеите и даже дрехите си. Наложи се мистър Уилсън да го смъмри. И веднага след това Уоли нахълта вътре и мистър Уилсън трябваше да се защитава.

— Тя е лъжкиня, мамо. Страшна лъжкиня, кажи й да спре…

— Елън! — сърдитият глас на доктор Браун се извиси над врявата и я пресече като с нож: — Изведи го… изведи го оттук! — посочи той момчето. След това се обърна към дъщеря си, докато жена му мъкнеше хлипащото дете към дневната. — Анжела! — извърна се към момичето, яростта му бе истинска и неприкрита: — Мисля, че те предупредих днес да не се биеш с Жустин. При никакви обстоятелства. Така ли беше?

Думите на баща й я шибнаха като камшик. Момичето се разтрепера и очите му се напълниха със сълзи. То се опита да каже нещо, но Реджи Уилсън застана между двамата:

— Извинете, доктор Браун — опита се той да се застъпи за малката, — Анжела наистина не е направила нищо. Това, което казва, е истина. Тя…

— Виж какво, Уилсън — остро го сряза Дейвид Браун. — Ако нямаш нищо против, нека аз да се оправям с моето семейство. — Млъкна за момент, за да мине гневът му. — Много съжалявам за този неприятен случай — гласът вече бе по-мек, — но мисля, че всичко ще се оправи само за няколко минути. — Погледът, който отправи към дъщеря си, бе хладен и дори груб. — Анжела, отивай си в стаята. С теб ще поговорим после. Кажи на майка си, че искам да те доведе при мен преди вечеря. Хайде.

Франческа Сабатини проследи с неприкрит интерес развоя на събитията. Забеляза яростта на Дейвид Браун и смачканото самочувствие на Елън. „Нещата са много по-добре, отколкото се надявах. Той ще бъде много лесен.“

Лъскавият сребрист влак прекосяваше северен Тексас с двеста и петдесет километра в час. Само след няколко минути светлините на Далаския транспортен комплекс се показаха на хоризонта. ДТК се разпростираше на огромна площ — почти двайсет и пет квадратни километра. Част от него бе летище, друга — гара, а имаше и малко градче. Конструиран в началото на 2185 година с двойната цел да служи като транспортен възел за далечни полети и да осъществява лесното прехвърляне на пътниците към високоскоростната влакова мрежа, той се беше разраснал, както и всички останали световни транспортни центрове, в едно миниатюрно общество. Около хиляда души, повече от които работеха в ДТК и смятаха, че животът е по-приятен, ако не се налага всеки ден да пътуваш с карта, обитаваха сградата с апартаменти, образуваща полукръг около търговския център, на юг от Главния терминал. В самия терминал се намираха четирите основни хотела, седемнайсет ресторанта и около стотина различни магазина, включително и бутик от голямата модна верига „Донатели“.

— По това време бях на деветнайсет — продължи младият мъж, седнал срещу Франческа, — но трябва да кажа, че възпитанието ми беше много пуританско. За десетте седмици, докато гледах вашите серии по телевизията, научих повече за любовта и секса, отколкото през целия си предишен живот. Просто исках да ви благодаря за тая програма.

Франческа прие комплимента с финес — бе свикнала да я познават на обществени места. Когато влакът спря и слезе на перона, тя отново се усмихна на младия мъж и неговата приятелка. Реджи Уилсън предложи да носи камерата и другите неща, докато вървяха покрай подвижната пътека, която щеше да ги отведе до хотела.

— Това не те ли притеснява понякога? — обърна се към нея Реджи.

— Кое точно? — изненадано премигна Франческа.

— Ами цялото това внимание, когато си навън? — добави той.

— Не — усмихна се момичето. — Разбира се, не.

„Какъв мъж! Дори и след шест месеца, прекарани с мен, не успява да ме разбере — помисли си Франческа. — Може би е толкова зает със собствената си личност, та не успява дори да си помисли за момент, че някои жени са амбициозни колкото мъжете.“

— Спомням си, че телевизионните ти серии бяха популярни — продължи Реджи — още преди да се срещнем. Но никога не съм си представял, че човек няма да може да отиде с теб на ресторант или където и да е, без да се натъкне на някой твой почитател.

Реджи не спря да бъбри, докато пътеката заобиколи гарата и плавно зави към търговския център. Близо до нея, от единия край на големия магазин, се беше струпала някаква тълпа. Минаха покрай входа на театър. Отгоре пишеше, че вътре дават „При всякакво време“ от американския драматург Линзи Олсен.

— Гледала ли си тая пиеса? — небрежно се обърна Реджи към спътничката си. — Гледах филма преди пет години, още когато излезе за пръв път — продължи той, без дори да изчака отговора й. — Хелън Коудил и Джеръми Темпъл. Беше страхотна като по-млада. Това е някаква странна история за двама души, на които им се налага да живеят в хотелска стая в Чикаго по време на снежна буря. И двамата са женени. Влюбват се един в друг, докато си говорят за това, как са пропаднали надеждите им. Както ти казах, особена история.

Франческа изобщо не го слушаше. Един младеж, който й напомни за братовчед й Роберто, се бе качил в купето пред тях, на първата спирка при търговския център. Беше мургав, с черна коса и фини черти на лицето. „Колко ли отдавна не съм виждала Роберто — почуди се тя. — Може би вече има три години. Последният път се срещнахме в Позитано заедно с жена му Мария.“ Франческа въздъхна и си припомни за минало, отдавна минало време. Видя се като малко момиче, което тича по улиците на Орвието. Беше на десет години — все още невинна и чиста. Роберто наближаваше четиринайсет. Играеха с футболна топка на площада пред катедралата. Той беше толкова прям, толкова нежен. Роберто беше единственият приятен спомен от детството й.

Спряха пред хотела. Реджи я погледна съсредоточено. Франческа интуитивно отгатна, че той току-що й бе задал някакъв въпрос.

— Е? Какво ще кажеш? — Реджи й помогна да се качи по стълбите.

— Съжалявам, скъпи — усмихна се тя. — Отново се бях отнесла. Та какво каза?

— Не бях разбрал, че съм ти скучен — отвърна Реджи без никакво чувство за хумор. След това съвсем сериозно се обърна към нея, за да се увери, че този път го слуша: — Къде предпочиташ да вечеряме? Стесних възможностите до две: китайска или френска кухня?

Мисълта, точно в този момент да отиде на вечеря с Реджи, съвсем не я очарова.

— Много съм изморена — сви устни тя. — Предпочитам да хапна в стаята и после малко да поработя. — Можеше да се обзаложи за обидената физиономия, която се появи на лицето му, още преди да беше отговорила. Надигна се и леко го целунало устните. — Можеш да наминеш при мен за едно питие преди лягане, някъде към десет.

Първата й работа, след като влезе в стаята си, беше да включи компютърния си терминал и да провери кой се е обаждал. Имаше четири позвънявания. На екрана се изписаха имената на хората, които я бяха търсили, времето на повикването, продължителността и нивото на спешност. Системата за ниво на спешност (СНС) бе новост на Международната комуникационна корпорация (МКК), една от трите оцелели съобщителни компании, които в крайна сметка процъфтяваха отново след общата стабилизация през средата на века. Потребителят на СНС вкарваше дневното си разписание рано сутрин в компютъра и определяше кои са приоритетните съобщения, които могат да прекъсват другите. Франческа бе избрала да приема като Приоритет 1 (най-високо ниво спешност) бележките от терминала на Дейвид Браун; заснемането на Дейвид и семейството му трябваше да бъде привършено за един ден — така тя искаше да сведе до минимум възможността за забавяне или прекъсване.

Имаше и едно съобщение с Приоритет 2, три минути дълго, от Карло Бианки. Франческа сви устни, набра кода върху клавиатурата на терминала и включи видеомонитора. На екрана се появи учтив италианец на средна възраст, облечен в скиорски костюм, седнал на канапе — зад него гореше камина. След като изчака камерата да направи панорама из гостната на новата му вила в Кортина д’Ампецо, синьор Бианки постави направо въпроса си. Защо Франческа отказва да се появи в реклама за лятната му колекция от спортни облекла? Неговата фирма й бе предложила баснословна сума и дори прекрои плана на рекламната си кампания, за да може да акцентира върху космическата тема. Моделите нямаше да се показват, докато не приключеше мисията на „Нютон“, така че тя да не наруши договорите си с МКА. Карло намекна, че са имали някакви противоречия преди време, но всичко е било толкова отдавна, че не си струва да му се обръща внимание. Той очакваше отговор до една седмица.

„Майната ти, Карло! — почти изрече на глас Франческа, сама изненадана от реакцията си.“ Имаше само няколко души на тоя свят, които можеха да я извадят от равновесие, и Карло Бианки за нещастие бе един от тях. Тя набра нов код на терминала, за да изпрати в Лондон съобщение на своя агент, Даръл Бауман:

— Здравей, Даръл. Тук е Франческа от Далас. Кажи на оная невестулка Бианки, че няма да му направя рекламата дори да ми предложи и десет милиона марки. А, между другото, тъй като научих, че напоследък основният им конкурент е Донатели, защо не откриеш техния рекламен директор, Габриела каква беше, срещнах я веднъж в Милано? Можеш да й кажеш, че ще съм щастлива да свърша нещо за тях, след като приключи проектът „Нютон“. През април или май. — Тя направи пауза. — Това май е всичко. Ще се върна в Рим утре вечерта. Поздрави Хийдър.

Най-дългото съобщение до Франческа бе от съпруга й Алберто — висок, посивял мъж и изтъкнат бизнесмен. Алберто управляваше италианския клон на „Шмид и Хагенест“, Немската информационна компания, която притежаваше между другото и една трета от необвързаните вестници и списания в Европа, както и водещите развлекателни телевизионни канали в Германия и Италия. Алберто седеше в кабинета в дома им, облечен в разкошен чер костюм и отпиваше от чашата си с бренди. Гласът му бе топъл и ласкав, но звучеше повече като баща, отколкото като съпруг. Той съобщи на Франческа, че интервюто й с адмирал Ото Хайлман е било излъчено по телевизията в цяла Европа, че както винаги се е забавлявал на коментарите и изводите й, но в крайна сметка Ото е излязъл като някакъв абсолютен егоцентрик. „Нищо чудно — замисли се Франческа, след като чу коментара на съпруга си. — Просто той наистина си е такъв. Но често ми е много полезен.“

Алберто й разказа нещо смешно за единия си син (Франческа имаше три заварени деца от него — и трите по-големи от самата нея), преди да й каже, че му липсва и чака с нетърпение да я види следващата вечер. „И на мен ми липсваш — мина й през ума, преди да отговори на съобщението му. — Толкова е удобно да се живее с теб! Едновременно ми даваш свобода и сигурност.“

Четири часа по-късно Франческа стоеше загърната на балкона на хотелската си стая, изложена на студения декемврийски въздух на Тексас, и пушеше цигара. На раменете й бе наметнат дебелият халат, който управата благосклонно предоставяше на всеки от своите клиенти. „Добре че поне тук не е като в Калифорния — рече си тя и дълбоко дръпна от цигарата, докато димът изпълни дробовете й. — Поне в Тексас някои от хотелите имат балкони за пушене. Ако им се удаде случай, тези фанатици от Западното крайбрежие със сигурност ще обявят пушенето за углавно престъпление.“

Доближи парапета, за да може по-добре да наблюдава един свръхзвуков самолет, който приближаваше пистата за кацане откъм запад. Тя си представи, че е вътре в салона, така както утре щеше да лети към Рим, а полетът на нейния самолет е започнал в Токио, всепризнатата икономическа столица на света преди Големия хаос. След като цялото стопанство на Япония бе разрушено от липсата на суровини през годините на мизерия в средата на века, сега страната процъфтяваше, тъй като човечеството отново се бе върнало към свободната търговия.

Франческа видя как самолетът се приземи и после вдигна поглед към небето, изпълнено със звезди. Смукна още веднъж от цигарата и проследи дима, който се разнесе в нощния въздух.

„Е, Франческа — помисли си тя, — вече настъпва времето на най-сериозното ти изпитание. Шансът да станеш безсмъртна? Най-малкото ще бъда запомнена задълго поне като една от екипажа на «Нютон»“. После си представи самата мисия и в ума й изникнаха някакви фантастични същества, които вероятно бяха построили двойката грамадни космически кораби и ги бяха изпратили да посетят Слънчевата система. Но мислите й отново скочиха обратно към настоящето и договорите, които днес следобеда бе сключила с Дейвид Браун, точно преди да напусне дома му.

„Това ни прави партньори, уважаеми мистър Браун. И слага край на първата част от плана ми. И ако не съм в ужасна грешка, днес видях как очичките ти блеснаха.“ Франческа небрежно бе целунала Дейвид, когато приключиха с обсъждането и подписването на договорите. За миг само усети как той се колебае дали да не отвърне на целувката й и то по доста по-многозначителен начин.

Италианката допуши цигарата си, смачка я в пепелника и влезе обратно в стаята си. В момента, в който отвори вратата, отвътре се чу нечие тежко дишане. Голямото легло бе разхвърляно, голият Реджи Уилсън се бе изтегнал напреки на него, а равномерното му похъркване нарушаваше тишината на апартамента. „Природата е била щедра към теб и добре те е надарила — хвърли му тя един критичен поглед — и за живот, и за любов. Но нито едното от тях не е спортно състезание, миличък. Щеше да си далеч по-интересен, ако притежаваше поне малко деликатност, а може би дори и финес.“

7.

Пъблик Рилейшънс

Самотният орел се рееше високо над блатата в ранната светлина на утрото. Той хвана едно течение, идващо от морето, и след това зави на север, покрай брега. Ниско под орела, там, където се виеше светлокафявата ивица на плажните пясъци, опасващи океана, започваше един огромен разпръснат комплекс от различни сгради, свързани с павирани пътища, които свързваха малките островчета, реките и заливите, накъсваха зеленината на равнините и блатата, а от другата страна се простираха мили навътре към хоризонта на запад. Преди седемдесет и пет години космическото летище „Кенеди“ бе едно от половин дузината подобни места на земята, където пътниците можеха да слязат от високоскоростните влакове и самолети и да се прехвърлят на совалка, която да ги отведе до някоя НЗО (Нискоземна орбитна) космическа станция. Големият хаос, обаче, бе превърнал летището в грозен призрак, който само напомняше за бивша слава. Неговите входове и междинни пътища стояха изоставени от години и единствените обитатели на израслата гъста трева бяха водните птици, алигаторите и неизменните насекоми на Централна Флорида.

През 60-те години на XXII век, след почти двайсетгодишна пълна атрофия, летището постепенно започна да дава признаци на съживяване. Отначало се използваше като обикновено летище, а после отново прерасна в многофункционален транспортен център, който обслужваше Атлантическото крайбрежие. Когато се възобновиха космическите полети през 70-те, съвсем естествено бе да се подновят и площадките за космическо излитане. До декември 2199 година повече от половината на космическия летищен комплекс бе подновена, за да обслужва постоянно нарастващия трафик между Земята и Космоса. Застанал на единия от прозорците на временния си кабинет, Валери Борзов наблюдаваше как великолепният орел грациозно се плъзга по вятъра, за да се прибере в гнездото си върху близкото високо дърво. Борзов обичаше птиците и тая любов се бе породила още по време на детството му, прекарано в Китай. Много често му се присънваше, че живее на планета, чиито небеса бяха почернели от всевъзможни крилати същества. Все още си спомняше как попита баща си дали е имало летящи биоти в първия Рама и горчивото разочарование след това.

Генерал Борзов чу силно бръмчене на мощен транспортьор и се обърна да погледне през западния прозорец. На пътя, пред изпитателния хангар, тъкмо се подаваше двигателният модул, който щеше да бъде използван и от двете превозни средства на експедицията „Нютон“. Модулът бе качен върху огромна многоверижна платформа. Поправеният модул, който бе изпратен обратно в тестовия хангар за подсистемни изпитания поради проблеми с йонния регулатор, този следобед щеше да бъде качен отново в товарен кораб и прекаран пак до хангара за сглобяване, разположен на космическата станция НЗО II, където щеше да бъде преоборудван в зависимост от последните изпитания на превозните средства. Всичко това щеше да бъде извършено до Коледа. И двата летателни апарата на експедицията в момента преминаваха на последни прегледи и изпитания на същата НЗО II. Досега всички тренировки на космонавтите бяха проведени на НЗО III и всичките с учебна дублираща техника. Екипажът щеше да използва истинската техника на НЗО II и то само седмица преди отлитането. От южната страна на сградата спря електрически автобус и от него се изсипаха неколцина пътници. Между тях имаше и русокоса жена с жълта блуза на черни ивици и черен копринен клин. Докато стигна до входа, генералът се любуваше на уж небрежната й грациозна походка и си спомни, че Франческа бе работила дълго време като модел и то много успешно, преди да се захване с журналистиката. Чудеше се какво ли ще е това, което тя иска от него, и защо настояваше да го види насаме преди медицинския брифинг, определен за тази сутрин.

Минута по-късно, той вече й отваряше вратата на кабинета си:

— Добро утро, синьора Сабатини.

— Защо все така официално, генерале? — разсмя се звучно тя. — И то дори сега, когато сме само двамата? Ти и двамата японци сте единствените от групата, които упорито отказват да ме наричат Франческа. — В тоя момент забеляза, че той се е взрял някак особено в нея. Тя плъзна поглед надолу по дрехите си, за да види дали нещо не й е в ред. — Какво има? — вдигна към него очи италианката след моментно колебание.

— Сигурно е блузата — сепна се Борзов. — За миг ми се стори, че си тигър, който се готви да скочи върху антилопа или газела. Може би остарявам или пък разсъдъкът ми започва да изневерява. — Той я покани с ръка да влезе вътре.

— И преди е имало мъже, които са ми казвали, че приличам на котка. Но на тигър — никога. — Франческа седна на стола до бюрото на генерала; на лицето й се появи закачлива усмивка и тя измяука. — Аз съм едно нещастно жълто котенце.

— А, тия съвсем не ми минават — ухили се Борзов. — Можем да използуваме доста думички да те опишем, но „нещастна“ изобщо не става. — Внезапно той придоби сериозно изражение. — И така, с какво мога да ти помогна? По телефона ми каза, че трябва да обсъдим нещо много важно, което изобщо не търпи отлагане.

Франческа извади няколко листа от папката си и му ги подаде:

— Това е програмата за отразяването на мисията в медиите. Едва вчера успях да я прегледам в детайли заедно с нашата информационна служба и световната телевизионна мрежа. Искам да ти обърна внимание, че от предвидените пространни интервюта с космонавтите само пет са завършени изцяло. Още четири са планирани през този месец. Но забележи, че когато добави новите тридневни тренировки, това автоматично зачерква времето за интервюта на Уейкфилд и Тургенева.

Тя спря за момент, за да се увери, че генералът я слуша.

— Все още можем да хванем Такагиши следващата събота, а О’Туул ще го снимам на Коледа в Бостън. Но сега и Ричард, и Ирина казват, че нямат никакво време за интервюта. Има и допълнителен проблем — нито ти, нито Никол изобщо сте планирани…

— Значи ти настояваше за среща в 7:30 сутринта, за да обсъждаме програмата за медиите? — прекъсна я Борзов, а гласът му недвусмислено издаваше неговото отношение към тоя вид дейност.

— Между другото — отвърна безгрижно Франческа, като пренебрегна явния укор в забележката му, — проверката на общественото мнение показва, че от всички членове на екипа ни, хората се интересуват най-много от теб, мен, Никол дьо Жарден и Дейвид Браун. Досега не съм успяла да те хвана за лично интервю, а мадам Дьо Жарден заявява, че „изобщо не възнамерява да дава такова нещо“. Всички телевизии се оплакват. Отразяването на експедицията преди тръгването се очертава да е съвсем непълно. Трябва да ми помогнеш.

Франческа погледна Борзов право в очите:

— Моля те да прекъснеш допълнителните тренировки, да определиш време, когато да те интервюирам, и да поговориш за мен с Никол.

Генералът се намръщи — предложението на Франческа го ядоса и обезпокои. Накани се да й каже, че даването на интервюта в средствата за масово осведомяване съвсем не е едно от важните неща, които го занимават. Но спря в последния момент. Може би жизненият опит при работата с хора, а и някакво предчувствие го накараха да се поколебае и да реши, че това, което е чул, все още не е всичко. Затова смени темата.

— Добре, че се сетих, трябва да ти кажа, че започвам все повече да се притеснявам от перспективата за посрещането на Новата година при твоите приятели бизнесмени и членове на италианското правителство. Признавам, че при започването на подготовката за полета се съгласихме всички да отидем там, като групова поява на публично място. Но съвсем не подозирах, че ще бъде пропагандирано като „най-грандиозното парти на нашия век“ — така го нарече миналата седмица едно американско жълто списание. Ти познаваш тия хора, не можеш ли да направиш нещо, за да отменим това събиране?

— Да, галавечерята беше друга точка в списъка, който съм си приготвила — отвърна Франческа, внимателно отбягвайки да покаже каквото и да е отношение към забележката на Борзов. — И там имам нужда от твоята помощ. Четирима от космонавтите в момента не възнамеряват да присъстват, още двама или трима намекват за някакви други ангажименти; и това при положение, че още през март всички се съгласихме да отидем. Такагиши и Яманака искат да празнуват със семействата си в Япония, а Ричард Уейкфилд ми сподели, че е направил резервации за Каймановите острови, където ще се отдаде на подводен риболов. И отново тази французойка — тя просто ме информира, че няма да дойде, без дори да се погрижи за някакво извинение.

Борзов се изхили:

— Какво толкова имате да делите с Никол дьо Жарден? Аз си представях, че като единствените две жени — непрофесионални космонавтки в екипажа — много по-лесно ще се разбирате една с друга, отколкото с останалите.

— Тя е заклет враг на пресата, що се отнася до експедицията. И ми го заяви няколко пъти. Освен това много упорито пази личния си живот — Франческа сви рамене. — А публиката е направо очарована от нея. Да де, в края на краищата тя е не само лекар, лингвист и бивша олимпийска шампионка, а също така дъщеря на известен писател и майка на четиринайсетгодишно момиче, при положение, че никога не се е омъжвала…

Валери Борзов погледна часовника си:

— Само за справка — покашля се той — колко точки още имаш в списъка си, както го наричаш? След десетина минути трябва да бъдем в залата. — Той се усмихна на Франческа: — Освен това се чувствам задължен да ти напомня, че мадам Дьо Жарден наруши графика си, за да изпълни твоята молба за осигуряване достъпа на журналисти до този брифинг.

Франческа се взря в лицето на генерал Борзов. „Мисля, че вече е готов — каза си тя. — И ако не съм го преценила грешно, би трябвало веднага да разбере за какво става въпрос.“ Тя извади едно малко кубче от папката си и му го подаде през бюрото.

— Това вече е последната точка в списъка ми.

Командирът на експедиция „Нютон“ изгледа озадачено малкия предмет и го завъртя в ръцете си.

— Купих го от една независима журналистка — додаде Франческа с много сериозен тон. — Тя се постара да ни увери, че е единственото копие.

Италианката замълча за момент, докато Борзов зареди кубчето в гнездото на компютъра си. Лицето му изведнъж побледня, когато на екрана се появиха първите, заснети на видео, кадри. Той не можеше да откъсне поглед от монитора, където дъщеря му се лигавеше и мучеше нечленоразделно пред камерата. Изминаха може би петнайсетина секунди.

— Не исках това да попадне в жълтата преса — меко се обади Франческа.

— Колко дълъг е записът? — тихо запита Борзов.

— Почти половин час. Аз съм единствената, която съм го гледала до края.

Генерал Борзов сподави въздишката си. Жена му, Петра, винаги се бе ужасявала, че рано или късно това ще се случи — още от момента, когато обявиха, че той е предложен за командир на експедиция „Нютон“. Директорът на института в Свердловск, където се намираше дъщеря му, бе обещал, че никакви репортьори няма да бъдат допускани под никакъв предлог при нея. А сега на бюрото му лежеше заснет трийсет минутен материал. Ударът щеше да бъде убийствен за Петра.

Той се загледа навън през прозореца. Опитваше се да прецени какво ли щеше да се случи с експедицията, ако острата шизофрения на дъщеря му бъде изнесена на показ пред широката публика. Разбира се, че щеше да е притеснително, съгласи се той в себе си, но експедицията не можеше сериозно да пострада от този факт… Генерал Борзов вдигна поглед към Франческа. Не обичаше да прави сделки. А и не бе сигурен дали самата Франческа не бе поръчала интервюто с Наташа. И въпреки това…

Борзов се отпусна назад в стола и опита някакво подобие на усмивка:

— Предполагам, че би трябвало да ти благодаря, но някак си ми се струва неподходящо. — Замълча за момент. — Може би от мен се очаква да покажа известна отстъпчивост.

„Дотук добре“ — помисли си Франческа. Тя знаеше, че в момента е най-добре да не казва нищо.

— Чудесно — продължи генералът след неловкото мълчание. — Ще преустановя допълнителните тренировки. И други вече се оплакаха от тях. — Той завъртя запаметяващото кубче в ръката си. — Ние с Петра можем да дойдем в Рим малко по-рано за интервюто, както ти предложи веднъж. Утре ще припомня на всички космонавти за новогодишното парти и тяхното задължение да присъстват на него. Но нито аз, нито пък който и да е друг могат да искат от Никол дьо Жарден да говори пред камерата ти нещо друго, освен за работата си. — Той се изправи рязко. — Мисля, че е време да отиваме на срещата по биометрия.

— Благодаря ти, Валери — Франческа се надигна и го целуна по бузата.

8.

Биометрия

Медицинският брифинг вече бе започнал, когато генерал Борзов и Франческа влязоха в залата. Присъстваха всички останали космонавти, както и още двайсет и пет — трийсет инженери и учени, непосредствено свързани с експедицията. Публиката се допълваше с четирима журналисти от вестници и един телевизионен екип. На подиума в малката аудитория, обърната с лице към насядалите, се бе изправила Никол дьо Жарден, облечена както винаги в сивата си летателна униформа. В ръката си държеше лазерна показалка. Отстрани имаше висок, слаб японец със сив костюм, който тъкмо в момента внимателно изслушваше някакъв въпрос от залата. Никол прекъсна разискването, за да представи новодошлите.

— Извинете, Хакамацу сан — обърна се тя към мъжа. — Позволете ми да ви представя нашия командир, генерал Валери Борзов и космонавтката-журналистка Франческа Сабатини.

Тя обърна лице към двамата си колеги:

— Добро утро — поздрави Никол по-скоро генерала и само кимна на Франческа. — Това е многоуважаемият доктор Тоширо Хакамацу. Той създаде и разви биометричната система; тая система ние ще използваме по време на нашия полет. Негово дело са включително и малките проби, които ще бъдат имплантирани в телата ни.

Генерал Борзов подаде ръка:

— Радвам се да ви срещна, Хакамацу сан — поздрави го той. — Мадам Дьо Жарден вече до голяма степен ни е запознала с изключителната ви работа.

— Поласкан съм — поклони се мъжът, след като се ръкуваха. — За мен е голяма чест да участвам във вашия проект.

Франческа и генерал Борзов седнаха на две свободни места от първия ред и брифингът продължи. Никол насочи показалката си към клавиатурата отстрани на малкия подиум и пред присъстващите се появи триизмерен холографски модел на сърдечносъдовата система на мъжко тяло. Вените бяха оцветени в синьо, а артериите — в червено. Малки бели стрелки показваха посоката и скоростта на движението на кръвта.

— Едва миналата седмица ръководството на здравния център на МКА даде окончателното си одобрение за последните опити на професор Хакамацу и така те стават основна система за контролиране здравословното състояние на екипажа по време на полета — обърна се Никол към залата. — Те бавеха становището си до последния момент, за да могат най-пълно да оценят резултатите от стресовите тестове, в които новите проби бяха приложени при натоварващи ситуации. Дори и при такива условия не се откриха каквито и да било вредни странични ефекти в нито един от подложените на изследване. Имаме шанса да използваме тази система, защото тя ще ни улесни неимоверно много, както мен като отговарящ за вашето здраве, така и самите вас. По време на експедицията вие няма да бъдете подлагани на рутинните сканиращи техники и свързаните с тях инжекции и тем подобни, както е било при предишни проекти. Новите проби се вкарват в организма веднъж, максимум два пъти по време на стодневната ни мисия и няма нужда да бъдат подновявани.

— А как е решен проблемът с дълготрайното отхвърляне? — прекъсна изложението на Никол един лекар от присъствуващите.

— Ще говоря в детайли по този проблем днес следобед по време на обзорната лекция — отвърна тя. — Засега ще бъде достатъчно да спомена, че тъй като основните химикали, предпазващи отхвърлянето от организма са фокусирани в четири или пет основни параметъра, включително киселинността, то пробите са обвити с химически елементи, които отговарят на локалната среда на имплантирането. С други думи, след като веднъж контролерът попадне на местоназначението си, той започва съвсем безопасно да тества околната биохимична среда и образува върху себе си тънко покритие, което е предназначено да съвмести химичния състав на капсулата с този на реципиента, и така да се избегне отхвърлянето. Но аз малко изпреварих нещата — обърна се Никол с лице към големия модел, който демонстрираше кръвообращението на човешкото тяло. — Цялата гама тестери ще бъде вкарана тук, в лявата ръка, и тогава всеки от тях ще се разпръсне според индивидуалната си програма до тридесет и две определени локализации в човешкото тяло. Там те ще се внедрят в тъканта на реципиента. — Докато тя говореше, тридесет и две мигащи светлинки тръгнаха от лявата ръка на холографския модел и бавно се разпръснаха из цялото тяло. Четири отидоха до мозъка, три до сърцето, още четири до жлезите с вътрешна секреция, а останалите двайсет и два контролера се разпределиха в различни места и органи — като се започне от очите и се стигне до пръстите на краката.

— Всеки от индивидуалните тестери съдържа огромен брой микроскопични сензори за изследване на основните параметри на здравето, както и изключителна електронна система, която първо натрупва, а след това излъчва записаната информация при подаване на кодовата информация за извикване от скенера. На практика аз ще преглеждам всеки от вас веднъж дневно и ще събирам телеметричните данни, но записите могат да съдържат информация за цели четири дни, ако това е необходимо, разбира се. — Никол спря и огледа слушателите си. — Някакви въпроси дотук?

— Да — обади се Ричард Уейкфилд от първия ред. — Разбирам как тази система събира гига битове информация, но все пак това е по-лесната част. Няма никакъв начин вие, или което и да е друго човешко същество, да я прегледа. Как всички тези данни се синтезират или анализират, така че да си проличи, когато се случва нещо нередно?

— По-спокойно, Ричард, тъкмо това е следващото нещо, което се готвех да обясня — засмя се Никол и извади плосък тънък предмет с клавиатура върху него. — Това е стандартен програмиран скенер, който позволява събраните данни да бъдат анализирани по най-различни показатели. По всяко време мога да изискам пълен комплект от един или от всички канали, а също мога да изискам показване само на нестандартните параметри…

Никол забеляза, че повечето слушатели изглеждаха объркани.

— Може би е по-добре да се върна и отново да обясня тази част. Всяко измерване, извършено от какъвто и да е инструмент, има някакви „предполагаеми граници“, които, разбира се, варират в зависимост от индивида. Освен това има и „граници на допустимост“, които, разбира се, са много по-широки и извън тях вече започва опасността. Ако някое от измерванията надвишава „предполагаемата граница“, то веднага се включва в предупредителния файл и съответният канал се маркира със знак за опасност. Една от възможностите за използуването на скенера е да чета само този предупредителен списък. Ако определен космонавт се чувства добре, то нормалната процедура за мен ще бъде просто да прегледам дали има въведени някакви данни в предупредителния буфер.

— Но ако имате измервания извън „границата на допустимост“ — намеси се Янош Табори, — тогава гледайте какво става. Мониторът включва алармения излъчвател, използва цялата си вътрешна енергия и моментално започва да се чува едно „бийп, бийп“, което може да те побърка. Знам го от личен опит, защото ми се случи по време на един тест, на който бяха сгрешени точно „границите на допустимост“. Мислех си, че ще умра. — Янош беше дублиращият лекар на експедицията, а забележката му предизвика всеобщ смях. Представата за дребния унгарец, който ходи разтревожен и бибипка напред-назад, развесели и най-сериозните.

— Никоя система не е защитена от глупави грешки — продължи Никол, когато публиката утихна. — Тази също. Тя е добра дотолкова, доколкото вложените в нея данни са съобразени да предупредят или открият опасността. Затова и може да разберете колко важни са граничните данни. Ние сме изследвали основно медицинските характеристики и биографията на всеки един от вас и сме задали базисни данни на съответните тестери. Но трябва да проследим истинските резултати, получени от тях. Това е смисълът на днешната ни среща. След малко ще инжектираме контролерите и ще наблюдаваме поведението ви по време на четирите последни тренировъчни дни, които започват в четвъртък, а след това, ако се налага, ще осъвременим още критичните граници на данните преди излитането.

Космонавтите се размърдаха неволно по местата си, като че ли всеки от тях си мислеше за микроскопичните медицински лаборатории, които щяха да проникнат в телата им. Те бяха свикнали с обикновените тестери, които се залагаха в организма, за да се добие някаква специфична информация, като например нивото на отлаганията по стените на кръвоносните съдове, но след това се изваждаха оттам. Мисълта, че вътре в тях постоянно ще се намират някакви електронни уреди, бе, най-меко казано, обезпокоителна. Генерал Майкъл О’Туул стана и запита това, което явно се въртеше в главите на всички останали:

— Никол — започна той направо, по обичайния си начин, — бихте ли ни казали откъде може да сме сигурни, че контролерите ще попаднат на правилните места? И нещо друго, което ми се струва още по-важно: какво се случва, ако някой от тях се развали?

— Разбира се, че ще ви отговоря, Майкъл — обърна се лекарката към него. — Нали знаете, че тия неща ще се намират и в мен и аз трябваше да задам същите въпроси. — Никол дьо Жарден бе на около трийсет и пет, кожата й имаше цвета на мед, тъмнокафявите очи бяха с бадемова форма, а косата блестеше като крило на гарван. От нея се излъчваше непоколебима самоувереност, която някой път околните неправилно възприемаха като високомерие. — Никой от вас днес няма да напусне клиниката, докато не се уверим, че тестерите са попаднали на правилните места — продължи тя. — Въз основа на последните данни наистина може да се получи така, че при един-двама от вас да се появи блуждаещ контролер. Не е никакъв проблем да го открием с лабораторните уреди, да му се изпрати направляваща команда и след това да бъде придвижен до точното си място. Що се отнася до това някой от тях да се развали, има няколко нива на защита. Първо, всеки контролер проверява собствените си сензори по повече от двайсет пъти на ден. Ако някое направление не издържи теста, то съответният сензор веднага се изключва чрез вложения вътре в капсулата софтуер. Второ: всеки контролер преминава пълен и безпощаден автотест два пъти на ден. Ако резултатите са незадоволителни, тогава капсулата излъчва химикали, които предизвикват саморазрушаване и евентуално безвредно абсорбиране от организма. За да нямате каквито и да е притеснения, ние обстойно изследвахме всички тези отклонения посредством опити върху доброволци през последната година.

Никол завърши изложението на темата и огледа колегите си:

— Някакви въпроси? — няколко секунди изминаха в мълчание и тогава тя продължи: — Тогава кой ще бъде пръв, за да го инжектираме? Моята лична проба бе заложена в тялото ми и проверена в лабораторията миналата седмица. Значи кой ще бъде втори?

Франческа се надигна.

— Чудесно, ще започнем с красивата синьора Сабатини — усмихна се Никол. Тя направи знак с ръка на телевизионния екип. — Не е лошо да хванете с камерите си скенера за проследяване. Много забавно е да се гледа как тези електронни бръмбари се движат по кръвоносната система.

9.

Диастолични изменения

В мътната светлина на декемврийския ден Никол едва успяваше да различи очертанията на заснежените сибирски полета. Те се намираха на повече от петдесет хиляди фута под нея, когато свръхзвуковият самолет започна да намалява скоростта си и зави на юг към Владивосток и островите на Япония. Никол се прозина — след само три часа сън щеше да й е трудно да издържи будна цял ден. В Япония бе вече десет часа сутринта, но у дома й в Бувоа — при долината на Лоара, недалече от Тур, дъщеря й щеше да прекара поне още четири часа в леглото си, преди часовникът да иззвъни в седем.

Видеомониторът на гърба на седалката пред нея светна и й съобщи, че след петнайсет минути самолетът ще се приземи на Международния транспортен център Канзай. Симпатичната японка от екрана й напомни, че сега е времето да поръча или потвърди транспорта си от летището и да уреди настаняването си в хотела. Никол включи комуникационната система на седалката и един тънък правоъгълен панел с клавиатура и плосък екран се плъзна от страничната облегалка и застана пред нея. За по-малко от минута тя уреди влаковия си билет за Киото и електробуса от гарата до хотела. За плащанията използваше универсална кредитна карта, след като първо написа името и кодовия си номер, а после посочи, че моминското име на майка й е Анауи Тиасо. Когато привърши, от едната страна на панела излезе малка разпечатка, която показваше времето и мястото на тръгването на влака и електробуса, както и часа на пристигането в хотела (щеше да бъде настанена в 11:14 часа японско време).

Докато самолетът се готвеше за кацане, Никол отново се замисли за причината, поради която бе предприела това неочаквано пътуване около половината свят. Само двайсет и четири часа по-рано тя възнамеряваше да прекара деня в къщи, да свърши малко служебна работа и останалото време да отдели на Женевиев, за да й предаде няколко урока по английски. За космонавтите тъкмо започваше коледната ваканция и освен това неприятно парти в Рим в края на годината, Никол беше относително неангажирана чак до осми януари, когато трябваше да докладва пред комисията на база НЗО III. Но когато работеше в кабинета си вкъщи, преглеждайки биометричните резултати от последните тренировки, тя изведнъж се натъкна на много любопитен факт. Тъкмо прехвърляше резултатите от тестовете на сърцето и кръвното налягане на Ричард Уейкфилд по време на променливо гравитационно натоварване, когато намери някакво много необяснимо засилване на сърдечния ритъм. Реши да направи сравнение с детайлизираните биометрични данни на доктор Такагиши, тъй като и той в същото време на усиления пулс на Ричард извършваше тежка работа, свързана с физическо натоварване.

Но това, което откри, когато разгърна пълната кардиологична картина на доктор Такагиши, чак я накара да зяпне от изненада. Диастоличното увеличение на японския професор определено не беше в границите на нормата, а може би дори патологично. Но тестерът не бе дал никакви предупредителни сигнали, нито пък бе съобщил за тези данни. Какво се бе случило? Дали не бе открила грешка в системата на Хакамацу?

След час упорита работа, тя намери още няколко необясними факта. По време на цялата тренировка същото нещо се бе повторило на четири пъти. Имаше случаи, когато много висока диастола, напомняща за бивши проблеми на сърдечната клапа при пълненето на сърцето с кръв, можеше да не се появи до трийсет и осем часа. Но въпреки това, фактът, че се бе случило четири пъти по различно време, недвусмислено говореше за някаква нередност.

Резултатите, сами по себе си, не удивиха Никол; мълчанието на системата по време на явна рискова ситуация — това беше основният проблем. Като част от своя анализ, тя внимателно прегледа целия медицински картон на Такагиши и специално обърна внимание на кардиологичната част. Не съществуваха никакви отклонения от нормата и затова бе напълно убедена, че това е грешка на сензора, а не някакъв истински медицински проблем.

„Ако системата работеше правилно — мислеше си тя, — появяването на увеличената диастола веднага би трябвало да е отчетено от сърдечния тестер, който да изпрати сигнал и да се включи алармената система. Но не. Нито при първия, нито при който и да е от останалите случаи. Възможно ли беше тук да има двойна грешка? И ако е така, как контролерът е минал на автоматичния тест, без да бъде отбелязано?“

Отначало Никол мислеше да позвъни на един от своите сътрудници в МКА, за да обсъди с него това, което бе открила, но вместо това реши да се обади по телефона в Япония направо на професор Хакамацу, тъй като и бездруго МКА имаше почивен ден. Отговорът на японския учен съвсем я обърка: сухият му глас й съобщи, че проблемът е в пациента и никакво стечение на обстоятелства не може да предизвика подобна грешка в системата му.

— Но защо тогава няма постъпили никакви данни в предупредителния файл?

— Защото няма надвишени гранични стойности — отвърна поверително той. — Поради някакви причини, и аз не знам какви, точно за тоя космонавт са били заложени много широки граници на допустимост. Разгледахте ли медицинския му картон?

Когато Никол сподели с професора, че всъщност резултатите са от тестовете на един негов сънародник, а именно космонавта-изследовател Такагиши, той изведнъж изостави студения си тон:

— Чудесно — почти извика той по телефона и гласът му наистина звучеше така, сякаш се радваше. — В такъв случай много бързо ще успеем да разрешим тази загадка. Веднага ще се обадя на Такагиши-сан в университета в Киото и ще му съобщя какво сме разбрали.

Три часа по-късно видеомониторът в апартамента на Никол премигна и на него се появи разстроеното лице на доктор Шигеру Такагиши:

— Мадам Дьо Жарден — започна много учтиво той, — разбрах, че сте говорили с колегата Хакамацу-сан за моите биометрични изследвания по време на тренировките. Ще бъдете ли така добра да ми обясните за какво точно става въпрос?

Никол му предостави цялата информация, с която се бе сдобила и изрази личното си мнение, че вероятно грешните данни са били получени от повреда в тестера.

След като Никол свърши, настъпи дълга пауза, преди японският учен отново да заговори:

— Хакамацу-сан току-що ме посети тук, в университета, и прегледа всички заложени в мен проби. Той ще ви се обади да ви съобщи, че не е открил никакви отклонения в електрониката на тестерите. — Такагиши отново замълча, потънал в собствените си мисли. — Мадам Дьо Жарден — започна колебливо той — мога ли да ви помоля за нещо? Това е от изключителна важност за мен. Бихте ли дошли до Япония, колкото е възможно по-скоро? Налага се да говоря с вас лично и да ви съобщя нещо, което може би е свързано с резултатите от биометричните ми изследвания.

Имаше някаква откровеност в лицето на Такагиши, която не убягна на Никол, нито пък тя самата би могла да я пренебрегне. Той явно молеше за помощта й. Без да задава повече каквито и да било въпроси, тя му съобщи, че ще тръгне незабавно. Няколко минути по-късно вече бе резервирала билет за нощния свръхзвуков полет Париж-Осака.

— Американците нито веднъж не са хвърлили бомби тук по време на голямата война — говореше Такагиши, разперил ръце по посока на Киото, разстлан пред тях. — Също така почти не пострада, когато хулиганите го завзеха за седем месеца през 2141 година. Признавам, че съм предубеден — с усмивка продължи той, — но за мен Киото е най-красивият град на Земята.

— Много от моите сънародници биха казали същото за Париж — обади се Никол. Тя се загърна плътно с палтото си. Въздухът бе студен и влажен, като че ли всеки момент щеше да завали сняг. Чудеше се кога ли нейният съекипник ще започне да говори по същество. Не бе прелетяла пет хиляди мили, само за да се наслаждава на забележителностите на града, но въпреки това трябваше да признае пред себе си, че храмът Киомицу, кацнал в китна горичка на един връх над града, представляваше действително великолепна гледка.

— Искаш ли да пием чай? — предложи Такагиши и я поведе навън към една от неколцината чайни, наредени в основата на будисткия храм.

„Сега му е времето — рече си Никол, като прикри една прозявка — да ми разкаже за какво е цялата тази работа.“

Такагиши я беше посрещнал в хотела още при пристигането й и беше предложил тя да подремне и хапне, преди да разговарят. След като Никол си почина, той я взе и я доведе тук, до храма. Часът беше към три следобед.

Мъжът наля гъстия японски чай в двете чашки и зачака Никол да отпие. Тя усети как топлината се разлива по тялото й още с първата глътка, въпреки горчивия вкус.

— Мадам — започна Такагиши, — няма съмнение, че се чудите защо ви помолих да дойдете чак до Япония и то почти без никакви обяснения от моя страна. Вижте — говореше бавно, но в гласа му се чувстваше сила — през целия си съзнателен живот съм мечтал да се появи нов Рама и съм се надявал това да стане докато съм жив. По времето на следването ми в университета, по времето на многогодишните ми изследвания подготвях себе си за едно-единствено събитие — завръщането на рамианите. Оная мартенска сутрин през 2197 година, когато Аластър Муур звънна да ми съобщи, че последните снимки от „Ескалибур“ недвусмислено сочат, че имаме нов извънземен посетител, аз направо плаках от радост. Бях сигурен, че МКА ще организира експедиция, която да посети космическия кораб. И твърдо реших да бъда член от тази експедиция.

Японският учен отпи глътка от чая си и погледът му се плъзна наляво през подкастрената зеленина към хълмовете, извисяващи се над града.

— Когато бях момче — продължи той с чудесния си английски, но тихо, сякаш срамежливо — през ясните нощи често се изкачвах по тия склонове и се вглеждах в небето; търсех да открия дома на оная цивилизация, създала тоя несравним гигантски космически кораб. Веднъж дойдохме заедно с баща ми и сгушени в студения нощен въздух, се взирахме в звездите, а той ми разказа какво е било в неговото село, когато дванайсет години преди аз да се родя, е пристигнал първият Рама. В тази нощ повярвах — той се обърна и погледна Никол в очите и тя отново видя страст в тях, — все така вярвам и днес, че това посещение е имало някаква цел, имало е някаква причина за появата на този величествен космически кораб. Изчетох всички данни от първата среща, като се надявах да открия ключа на загадката. Нищо не можеше да се докаже със сигурност. Развил съм няколко теории по този въпрос, но нямам достатъчно доказателства, за да застана зад която и да е от тях.

Такагиши спря и отново вдигна чашката към устните си. Никол беше едновременно изненадана и трогната от дълбочината на чувствата, които се разкриваха пред нея. Стоеше неподвижна и просто го чакаше да продължи.

— И така имах изключително щастие да бъда избран за космонавт, не само заради публикациите ми, включително и Атласа, но и заради това, че един много добър мой приятел, Хисанори Акита, попадна като представител на Япония в селекционната комисия. Когато след дългото пресяване сведоха броя на учените до осем и аз бях единият от тях, Акита-сан ми сподели, че двамата кандидати с най-големи шансове са Дейвид Браун и моя милост. Спомняте си, че до този момент не бяха провеждани никакви медицински тестове.

„Точно така — съгласи се в себе си Никол. — Кандидатите за екипажа бяха сведени до четиридесет и осем и след това ни отведоха за медицински тестове в Хайделберг. Немските лекари настояваха, че всеки един от избраните трябва да отговаря на всички медицински критерии. Първо бяха изследвани завършилите академията и от двайсет души отпаднаха пет. Включително и Ален Бламон.“

— Когато вашият сънародник, космонавтът Бламон, който вече имаше зад гърба си около десетина отговорни експедиции на МКА, бе отстранен заради някаква изключително безобидна сърдечна аритмия и бюрото на Селекционната комисия твърдо подкрепи лекарите, като отхвърли молбата му, аз напълно се паникьосах. — Гордият японски физик се беше втренчил право в очите на Никол, сякаш се опитваше с всички сили да я накара да го разбере. — Страхувах се, че ще пропусна най-великия шанс в живота си, предоставен ми от бога, заради безсмислен физически недостатък, който на всичкото отгоре никога не ми е създавал каквито и да било проблеми. — Той спря, за да обмисли думите си. — Знам, че това, което направих е лошо, непочтено. Но в тоя момент за себе си бях убеден, че това е единственият начин, а тази единствена възможност да разшифровам най-важната загадка, изправила се пред човечеството, не може да ми бъде отнета от пасмина тесногръди доктори, които да определят какво трябва или не трябва да бъде човешкото здраве само на базата на глупави числа.

Останалата част от историята доктор Такагиши представи без никакви винетки и емоции. Моментната проява на страст, която се появи по време на разказа за рамианите, сега бе изчезнала съвсем. Гласът му, монотонен и ясен, обясняваше как е убедил домашния лекар да фалшифицира медицинския картон и да му даде едно ново лекарство, което да прикрие диастоличните нередности за два-три дни по време на теста в Хайделберг. Въпреки че е имало известен риск от вредни странични ефекти при употребата на новия препарат, всичко минало според плана. Такагиши преминал безпощадните изследвания успешно и заедно с Дейвид Браун бил избран за един от двамата учени, които да участват в експедицията. Никога повече не се сещал за тези медицински извъртания, докато Никол за пръв път преди три месеца не обяснила на космонавтите, че планира да използва системата Хакамацу по време на полета, вместо стандартните ежеседмични тестове.

— Виждате ли — поясни Такагиши и сбръчка вежди, — при стария метод аз щях да вземам това лекарство всяка седмица и нито вие, нито който и да било друг, някога щеше да забележи тази нередност. Но постоянно наблюдаваща система не може да бъде излъгана по този начин, а да се взема постоянно това лекарство е опасно.

„Значи така или иначе си се договорил с Хакамацу — изпревари го Никол в мисълта си. — Независимо дали сте си го казали открито или не. И тогава си заложил много широки граници на допустимите стойности, така че да не се включва алармената инсталация, когато се появи това отклонение от нормата. Надявал си се, че който и да анализира тестовете, няма да изисква пълния обем на събраната биометрична информация.“ Сега тя вече разбираше защо японският космонавт толкова спешно я бе извикал при себе си. „И искаш от мен да пазя тайната ти.“

— Да, мисля, че ви разбирам — учтиво рече Никол със симпатия към болката на своя колега. — Мога да си представя колко сте се измъчили от това положение. Няма нужда да ми обяснявате в детайли как сте се оправили с пробите на Хакамацу. — Тя замълча за момент и видя как лицето му се отпусна. — Но ако правилно ви разбирам, то вие бихте искали да стана съучастник в измамата. Предполагам разбирате, че не мога дори за миг да се съглася да запазя мълчание, преди да бъда абсолютно сигурна, че вашият „нищожен кардиологичен проблем“, както го наричате, не представлява никаква заплаха за експедицията. В обратния случай ще бъда принудена…

— Мадам Дьо Жарден — прекъсна я Такагиши, — много високо ценя вашата почтеност. Имайте предвид, че никога, никога и при никакви обстоятелства не бих ви помолил да не отбелязвате нарушенията на сърдечната ми дейност, освен ако не сте абсолютно сигурна, че това наистина е незначителен проблем. — Той я погледна и замълча за няколко секунди. — Когато снощи Хакамацу-сан ми се обади — продължи той с тих глас, — първото, което си помислих, бе, че трябва да свикам пресконференция и да се откажа от проекта. Но докато обмисля това, което трябваше да говоря при оттеглянето си, продължих да си представям професор Браун. Моят американски партньор е чудесен човек, но също така, по мое мнение, е твърде уверен в своята непогрешимост. Най-вероятният ми заместник ще бъде професор Волфганг Хайнрих от Бон. Той е публикувал много чудесни статии за Рама, но и той, както и Браун, вярват, че тези извънземни визити нямат никаква връзка с нас и нашата планета. — Очите му отново горяха с предишната страст. — Сега вече не мога да спра. Освен ако не бъда принуден. И двамата, Браун и Хайнрих, могат да не открият ключа на загадката.

По пътеката зад Такагиши, която водеше към основната дървена сграда на храма, ситнейки бързо, преминаха трима будистки монаси. Въпреки студеното време бяха облечени с обичайните си сиво-черни одежди, а босите им крака се виждаха през кожените сандали. Японският учен предложи на Никол да отидат до кабинета на неговия личен лекар и да проследят здравословното му развитие по истинския медицински картон, чак до най-ранно детство. Той добави, че ако тя предпочита, могат да й дадат цялата информация с данните, вкарани в електронен куб, за да я проучи на спокойствие у дома си.

Никол, която бе слушала Такагиши напрегнато почти цял час, изведнъж прехвърли погледа си към тримата монаси, които се виждаха в далечината съсредоточено да изкачват стълбите. „Очите им са толкова ведри — помисли си тя. — А животът им — освободен от противоречия. Може би отдаването на някаква идея е добродетел. Тогава всички отговори стават съвсем лесни.“ Само за момент усети, че им завижда: на тях и на организирания им живот. „Как ли биха се справили те с дилемата, пред която доктор Такагиши е изправен? Той не е кадет на Космическата академия, така че ролята му за успеха на мисията не е от фатално естество. И в крайна сметка има известно право. Лекарите, работещи с членовете на експедицията се оказаха може би твърде педантични. Не трябваше в никакъв случай да отхвърлят Ален. Щеше да бъде срамота, ако…“

— Съгласна съм — прекъсна го тя по средата на изречението. — Отиваме да се срещнем с вашия доктор и ако не открия нищо обезпокоително, ще взема записите, за да ги проуча вкъщи през почивните дни. — Лицето на Такагиши светна. — Но искам отново да ви предупредя: дори и най-лекото съмнение за нещо нередно в медицинската ви биография, или пък доказателство, че сте скрили нещо от мен, ще ме накарат веднага да поискам оттеглянето ви от експедицията.

— Благодаря, много съм ви задължен — надигна се докторът от пейката и се поклони дълбоко на Никол. — Благодаря ви… — продължи да повтаря той.

10.

Космонавтът и папата

Генерал О’Туул не спа повече от два часа през тая нощ. За това бе виновна възбудата, а и закъснението на самолета. Беше се взирал в прекрасния пасторален пейзаж на отсрещната стена в хотелската си стая и на два пъти преброи всички овце, но за зла участ и това не свърши работа.

Опита се да диша дълбоко с надеждата, че това ще му помогне да се отпусне. „Та той е просто човек, както всички останали хора тук, на Земята. Да, но не съвсем.“ О’Туул изправи гръб на стола и се усмихна. Наближаваше десет часа сутринта и той седеше в една малка чакалня, вътре във Ватикана. Генералът очакваше да бъде приет на частна аудиенция от земния наместник на Христос — Папа Йоан Павел V.

Когато бе още дете, Майкъл О’Туул често си бе мечтал да стане първият североамерикански папа. „Папа Майкъл“ — обръщаше се той към себе си по време на дългите неделни следобеди, останал сам, в ръце с катехизиса. Докато отново и отново повтаряше думите, за да ги наизусти, си се представяше може би след петдесетина години, с тиарата, надянал папския свещен пръстен, да произнася тържествена проповед пред хиляди поклонници в огромна катедрала. Щеше да помага на бедните, да окуражава падналите духом и да приласкае отхвърлените. Щеше да им покаже как Бог може да ги изведе на праведния път.

Младежът Майкъл О’Туул обичаше всички учебни предмети, но имаше три, които особено го интригуваха. Религията, историята и физиката никога не му омръзваха. И някак си гъвкавият му ум успя да свърже тези три тъй различни дисциплини. Никак не се интересуваше от факта, че гносеологичните корени на религията и физиката бяха разположени на сто и осемдесет градуса един от друг. Съвсем безпогрешно отгатваше кой въпрос може да бъде разрешен със средствата на физиката и кой — с религията.

… А трите му най-любими предмета от учебната програма се сляха в едно — учението за сътворението на Света. И това, в крайна сметка, бе изначалното — и то включваше религия, история и физика. Но как е станало? Присъствувал ли е Бог там, преди осемнайсет милиарда години, при Сътворението, подобно на съдник? Той ли е дал силата на гигантската експлозия, известна като Големия взрив, произвел всички видове енергия? Дали не е предвидил именно Той, че тия първични водородни атоми ще се съединят в огромни облаци от газ, ще се свият под въздействието на гравитацията, за да се получат звездите, в които, от своя страна, ще се обособят основните химични елементи, съставящи живата материя?

„За мен Съзиданието никога няма да загуби очарованието си — рече си генералът, докато чакаше папската аудиенция. — Как ли се е случило всичко това? Какъв е бил смисълът от точно тая последователност на развитието?“ Спомняше си как разпитваше свещеника, още когато бе малко момче. „Вероятно съм решил да не ставам свещеник, защото това ще ограничи свободата ми за достъп до научните истини. Църквата никога не се е чувствала така добре както мен, съзирайки явната несъвместимост на Айнщайн и Христос.“

Предишната вечер един американец, служител на Ватикана, го бе изчакал в хотела му в Рим, когато О’Туул се върна от обиколката си из града. Свещеникът се представи и се извини, че не е отговорил на писмото на генерала, изпратено от Бостън през ноември. Нещата можело да бъдат решени „много по-гъвкаво“, както се изрази той, ако в писмото било посочено, че генерал О’Туул е именно космонавтът О’Туул от „Нютон“. Въпреки това, програмата на Светия Отец била преразгледана и аудиенцията можело да се осъществи на следващата сутрин.

Когато вратата на папската канцелария се отвори, генералът стана на крака. Отвътре излезе служителят, с когото се бе срещнал, доста нервен на вид, и енергично раздруса ръката му. Двамата едновременно погледнаха към вратата, където, облечен с всекидневната си бяла плащеница, Негово Светейшество довършваше разговора с един свещеник. Йоан Павел V се приближи към госта си, на лицето му се появи блага усмивка и той протегна ръка към О’Туул. Космонавтът несъзнателно коленичи и целуна папския пръстен.

— Ваше Светейшество — измънка той, изненадан от ускореното думкане на сърцето си, — благодаря Ви, че се съгласихте да ме приемете. Това наистина е голяма чест за мене.

— За мене също — отвърна папата на английски с едва доловим акцент. — Следя вашата дейност и тази на колегите ви с най-голям интерес.

Той го покани с ръка и генералът пристъпи във внушителен кабинет с високи тавани. В единия край на стаята имаше огромно бюро от тъмно дърво, а зад него портрет в цял ръст на Йоан Павел IV, човекът, получил папския жезъл по време на най-мрачния период от Големия хаос и посветил двадесет години от живота си за спасяването на църквата и човечеството. Между 2139 и 2158 година талантливият венецуелец — едновременно поет и задълбочен историк, доказа на света каква положителна роля може да изиграе организираната църква, когато буквално всички други институции се бяха разпаднали и поради тая причина не предлагаха дори надежда за спасение на изпадналото в отчаяние човечество.

Папата седна на канапето и покани О’Туул до себе си. Американският свещеник безшумно излезе и ги остави сами. Пред тях светеха обширни прозорци, от които се излизаше на балкон. Отдолу се намираха градините на Ватикана и малко по-далеч се виждаше музеят, който генералът бе посетил предния ден.

— В писмото си пишете — започна Светият Отец, без да гледа каквито и да било записки, — че има някои въпроси от „теологично естество“, които бихте искали да обсъдите с мен. Предполагам, че по някакъв начин те са свързани с експедицията ви?

О’Туул погледна седемдесетгодишният испанец, който предвождаше духовно паство от няколко милиарда католици: чертите на лицето му бяха остри; кожата — маслиново тъмна, а някога гъстата черна коса — сега почти изцяло бяла. Ясните кафяви очи излъчваха благост.

„Явно, че винаги пристъпва направо към въпроса“ — помисли си генералът, припомняйки си една статия в католическо списание, където един от изтъкнатите ватикански кардинали славословеше Йоан Павел V за блестящите му административни способности.

— Прав сте, Ваше Светейшество — отвърна О’Туул. — Както знаете, аз съм един от членовете на екипажа, който се готви да отлети, натоварен с една от най-важните мисии в историята на човечеството. — Той замълча за момент, за да може да събере мислите си. — Уверено мога да кажа, че не очаквам да отговорите на всички мои въпроси. Но може би Вашата мъдрост ще ме насочи по правилната пътека.

Папата кимна и изчака събеседникът му да продължи. О’Туул си пое дълбоко дъх:

— Въпросът за Спасението е едно от нещата, които ме тревожат, макар да ми се струва, че той е само част от един по-широк проблем, който стои пред мен: как да съчетаем рамианите и вярата в отвъдното?

Възрастният мъж сбърчи вежди и О’Туул предположи, че не е бил разбран правилно:

— Не говоря за това, че Бог е създал рамианите — продължи той като обяснение. Тая концепция е лесна за приемане и не ме безпокои. Но дали рамианите са следвали подобен модел на развитие като нас в духовната си еволюция и затова в един момент също е възникнала нуждата от Спасение, както това е станало тук, на Земята? И ако е вярно, то Бог изпратил ли е Исус, или някой негов рамиански еквивалент, който да поеме греховете им върху себе си? По този начин човечеството представлява ли една еволюционна парадигма, която се повтаря отново и отново в целия Космос?

Усмивката на папата се разтегна:

— Господи, генерале — отвърна той с ирония в гласа, — вие много бързо нагазихте в най-дълбоката интелектуална материя. Би трябвало да знаете, че аз нямам кратки отговори на толкова фундаментални въпроси. Схоластиците се занимават с въпросите, повдигнати от пристигането на Рама вече седемдесет години и както сам се досещате, появяването на втория космически кораб стимулира изследванията им още повече.

— Но какво мислите по този въпрос лично Вие, Ваше Светейшество? — настоя О’Туул. — Дали съществата, които са конструирали тези два невероятни космически апарата също са извършили Първичния грях и са се нуждаели от Спасение? Дали историята на Исус е уникална и се е случила единствено на Земята, или пък е само една нищожна глава от вечната книга за живите същества, които се нуждаят от спасение?

— Как мога да бъда сигурен? — поклати глава папата след няколко секунди размисъл. — Понякога имам усещането, че мога да си представя съществувание на интелект в каквато и да е форма в другите части на Вселената. Но в момента, в който си кажа, че те със сигурност няма да приличат на нас, тогава умът ми започва да се бори с образи и картини, които го отвличат от основните теологически въпроси, които ти повдигна преди малко. — Той сведе очи и замълча. — И все пак през по-голямата част от времето си представям, че в началото на своето съществувание рамианите също е трябвало да се развиват, че Бог не ги е създал съвършени и затова по някое време Той им е изпратил Исус…

Папата изведнъж спря по средата на изречението и се взря в генерал О’Туул:

— Да, точно така — продължи той с благия си глас, — аз казах Исус. Защото ти ме попита в какво вярвам лично аз; за мен Исус е едновременно истинският Спасител и единственият Син господен. И Той е трябвало да бъде изпратен при рамианите, макар и под някакъв друг външен вид.

Когато папата свърши, лицето на О’Туул се бе зачервило:

— Напълно споделям мнението Ви, Свети отче — задъхано изрече той. — И поради тая причина целият Разум, навсякъде в Космоса, е единен, свързан чрез преживявания на духа, които са подобни по своята същност. В много, много широк смисъл, приемайки, че рамианите и всички останали също така са били спасени, то излиза, че ние сме братя. Та в края на краищата нали сме създадени от едни и същи основни химически елементи? Това означава, че Небето е достъпно не само за човека, а за всички същества в цялата Вселена, които са Го чули и разбрали учението Му.

— Хм, виждам докъде може да достигнете с тези изводи — прокашля се Йоан Павел. — Но подобна теза не е приета повсеместно. Дори в самата църква има хора, които поддържат точно противоположното мнение за рамианите.

— Говорите за групата, която се обосновава с учението на св. Микеле от Сиена и използва негови цитати?

Папата кимна.

— За себе си — продължи генералът — аз намирам твърде хомоцентрична и тесногледа интерпретацията им на речта на св. Микеле за рамианите. Когато казва, че извънземният космически кораб е може би вестител, като Илия или дори Исай, който предхожда втората поява на Христа — св. Микеле не свежда ролята на рамианите единствено до този аспект, от гледна точка на човешкото развитие. Той просто обяснява една от версиите за тяхното пристигане така, както ги вижда човешката раса.

Усмивката отново пробяга по устните на папата:

— Предполагам, че сте отделили доста време и енергия, за да се занимавате с тези въпроси. Характеристиката, която ми дадоха за вас, изглежда не е била съвсем пълна. Привързаността към Господа, църквата и семейството бяха цитирани в досието, но почти нищо не бе споменато за активните ви интелектуални интереси в областта на теологията.

— Смятам тази експедиция за най-важния факт от своя живот. Затова искам да бъда напълно сигурен, че ще успея достойно да служа на Господа и човечеството. Така че искам да се подготвя във всяко едно отношение, включително дали рамианите имат душевен живот или не. Това несъмнено би повлияло на действията ми по време на самата мисия.

Сега пък О’Туул замълча и сведе глава:

— Между другото, Ваше Светейшество, бихте ли ми казали дали вашите теолози, след като са изследвали резултатите от първата среща с Рама, са открили някакво доказателство за наличието на душевност у рамианите?

Йоан Павел поклати глава:

— Не съвсем. Все пак един от най-преданите на църквата архиепископи, човек, чието религиозно усърдие по някой път взима връх над логиката на мислите му, твърди, че структурната схема във вътрешността на първия рамиански кораб — спомняте си: симетрията, геометрическите модели, дори повтарящите се безсмислени построения, основани на числото три — вероятно е вид храм. Може би той има право, но ние просто не знаем. Ние не виждаме никакво доказателство за или против тезата, че съществата, които са построили този космически апарат, имат душевност.

— Удивително! — възкликна О’Туул. — Никога досега не съм се сещал за подобно тълкувание. Представете си просто, че действително е строен за храм. Това направо ще шашне Дейвид Браун — разсмя се по детски генералът. — Дейвид Браун поддържа тезата — поясни той на събеседника си, — че ние, бедните и невежи човешки същества, никога няма да можем да установим целта на този космически кораб, защото технологията на създателите му е толкова по-напред в сравнение с нашата, че за нас е невъзможно да разкрием дори най-малка частичка от него. И според Браун, разбира се, не би могло да съществува никаква рамианска религия. Той си представя, че те са изоставили всички суеверни идоли милиарди години, преди да развият възможността за създаването на подобни приказни междузвездни космически кораби.

— Доктор Браун е атеист, нали?

— И то от най-заклетите — кимна О’Туул. — Вярва, че всяка религиозна мисъл уврежда правилното функциониране на мозъка. За него всеки, който не се съгласява с това му твърдение, е абсолютен идиот.

— А другите от екипажа също ли са толкова категорични по въпроса както доктор Браун?

— Той просто е най-изявеният, въпреки че аз подозирам Уейкфилд, Табори и Тургенева. Според мен те са на същото мнение. Колкото и да е странно, интуицията ми подсказва, че командирът Борзов сигурно има място в сърцето си за вярата. И това важи за повечето от оцелелите след Големия хаос. Както и да е, Валери има вид на човек, комуто доставя удоволствие да задава въпроси относно религията.

Генерал О’Туул спря за момент, за да прехвърли в ума си списъка на екипажа:

— Дьо Жарден и Сабатини са европейки и се водят католички, въпреки че не изглеждат много духовно отдадени. Адмирал Хайлман е лютеран.

Такагиши медитира и изучава Дзен. За останалите двама не мога нищо да кажа.

Главата на Римокатолическата църква стана от стола си и отиде до прозореца:

— Някъде далече в Космоса, един великолепен и странен космически апарат, създаден от извънземни същества, се е отправил към нас. Ние изпращаме дванайсет души да се срещнат с него — той обърна лицето си към О’Туул. — Този космически кораб е може би пратеник на Бог, но ти си единственият, който има възможност да го познае.

Космонавтът не отговори. Папата продължаваше да гледа през прозореца и измина цяла минута, преди да наруши мълчанието:

— Не, синко — гласът бе мек и светият отец сякаш говореше повече на себе си, отколкото на другия в стаята. — Не мога да дам отговори на въпросите ти. Само Господ има тая сила. Моли се да ти прати Своето откровение, когато имаш нужда от него. — Отново се извърна към генерала: — Искам да ти кажа, че ми стана много приятно, когато разбрах какво е вълнувало душата ти, затова вярвам, че Бог също има пръст в избора ти за тая мисия.

Генерал О’Туул разбра, че аудиенцията приключва.

— Отче — поклони се той на папата, — искам още веднъж да ви благодаря, че ме приехте и отделихте от скъпоценното си време. Това наистина е голяма чест за мен.

Йоан Павел V се усмихна с благата си усмивка, прегърна госта си по европейски маниер и го изпрати до вратата на просторния си кабинет.

11.

Сан Микеле от Сиена

От станцията на метрото се излизаше точно срещу входа на Международния парк на мира. Когато ескалаторът изсипа генерал О’Туул навън и той замижа на слабото следобедно слънце, от дясната му страна, на не повече от двеста ярда, се оказа катедралата с купола. А отляво, от другата страна на парка, се извисяваше древният Колизеум, чиито сводове се виждаха между административните сгради.

Американският генерал влезе с бодра крачка в парка, зави надясно по алеята към катедралата, премина покрай малък фонтан, част от паметник, посветен на децата на Света и се спря, загледан в каменните фигурки, играещи във водата. О’Туул се намираше в прекрасно разположение на духа. „Какъв невероятен ден — мислеше си той. — Първо ме прие папата, а след това отивам при храма на свети Микеле.“

Когато през 2188 година Микеле от Сиена бе канонизиран, петдесет години след смъртта му (и три години след възкачването на папския престол на Йоан Павел V, което вероятно бе по-важната причина), всички веднага се съгласиха, че най-подходящото място да се издигне негов храм ще бъде Международният парк на мира. Зелената площ се простираше от Пиаца Венеция до Колизеума, като заобикаляше покрай няколкото останки от древния Рим, пощадени от атомната гибел. Да се избере подходящото място за такъв паметник се оказа много деликатна задача. От години основната забележителност на Парка бе мемориалът на Петимата мъченици, построен в чест на храбрите защитници на Рим, които по времето на голямата катастрофа се опитваха да възстановят реда в града. Съществуваха основателни притеснения новият храм на св. Микеле от Сиена да не засенчи и принизи масивния отворен каменен петоъгълник, който заемаше югоизточната част до 2155 година.

След продължителни дебати бе решено светилището да се издигне в противоположния — северозападен ъгъл на парка, а центърът на основата му символично да бъде разположен в центъра на взрива, само на десетина ярда от мястото, където бе стояла Траяновата колона, преди да бъде изпарена само за секунда в сърцето на огненото кълбо. Първият етаж на кръглия храм бе предназначен само за медитация и молитви. Вътре се намираха дванайсет отделни параклиса, свързани с главния кораб на църквата: шест от тях бяха със скулптури и украсени в традиционната римокатолическа традиция, а другите шест прославяха всяка една от останалите най-известни религии от целия свят. Еклектичното разделение на храма бе направено, с цел да се удовлетворят многобройните поклонници от другите некатолически религии, които прииждаха от всички краища, за да се поклонят пред останките на обичния св. Микеле.

Генерал О’Туул не се забави много на първия етаж. Той коленичи и надве-натри изрече една молитва, след това хвърли бърз поглед към прочутата дървена статуя на Буда, поставена в една от нишите до вратата и както повечето туристи, нетърпеливо забърза нагоре, за да разгледа фреските на втория етаж. В момента, в който слезе от ескалатора, О’Туул се усети пленен от красотата и гигантските размери на всеизвестните картини. Точно пред него се намираше портрет на русокоса девойка в цял ръст. Тя бе изобразена, молейки се в една стара църква в Сиена през Коледната вечер на 2115 година. Зад нея, завито в одеяло, къдрокосо бебе бе оставено в кошница направо върху пода на черквата. Тази картина изобразяваше раждането на св. Микеле и бе първата от дванайсетте фрески, които заобикаляха храма напълно и разказваха живота на светеца.

Генерал О’Туул отиде до малката кабинка близо до ескалатора и нае касетка със запис на гид за обиколката. Десетсантиметровият квадрат се побираше леко в джоба на палтото му. Той взе един от малките уокмени и пъхна слушалката в ухото си. След като натисна бутона „английски“, завъртя копчето за включване и се заслуша в увода.

„Всяка от дванайсетте фрески е с височина шест метра — говореше женски глас в ухото му, докато генералът се взираше в чертите на малкия Микеле на първата картина. — Осветлението в залата е комбинация от естествена светлина, пропускана през покрития с филтър стъклен купол и електронни тела, конструирани така, че да смесват двата източника като постоянно създават максимално благоприятни условия за посетителите.

Дванайсетте фрески на второ ниво съответстват на дванайсетте светилища на долния етаж. Подреждането на отделните платна, изобразяващи в хронологичен ред живота на светеца, се разглеждат по посока на часовниковата стрелка. Затова последната картина, отразяваща канонизирането на св. Микеле в Рим през 2188 година, се намира отдясно на първата — раждането на младенеца в Сиенската катедрала преди седемдесет и две години.

Платната са проектирани и изпълнени от четирима художника, включително и китайския майстор Фенг Ий, който пристигна ненадейно по собствено желание. Въпреки факта, че той е твърде неизвестен извън пределите на своята страна, когато видяха брилянтните му ескизи, останалите трима: Роза да Силва от Португалия, Фернандо Лопес от Мексико и Ханс Райхвайн от Германия, веднага го приеха в екипа си.“

Докато слушаше нежния женски глас от касетата, генералът хвърли поглед на кръглата зала: в този ден на 2199 година само на втория етаж имаше повече от двеста поклонника, включително и три туристически групи. Американският космонавт се придвижваше бавно по кръга, спираше пред всяко платно и внимателно се взираше във фигурите. Гласът продължаваше да се лее в ухото му.

На фреските бяха изобразени основните моменти от живота на св. Микеле. Втората, третата и четвъртата отразяваха пребиваването му в Сиена като францискански монах, изследователското му околосветско пътешествие по време на Големия хаос, началото на активната му религиозна дейност след завръщането в Италия и раздаване на църковни помощи на бедните и бездомните. На шестата — неуморният светец бе седнал в телевизионно студио, дарено от негов богат американски последовател. От тук Микеле, който говореше осем езика, безспирно проповядваше фундаменталното единство на цялото човечество и призоваваше богатите да се погрижат за по-нещастните си събратя.

На седмата картина Фенг Ий бе изобразил сблъсъка между св. Микеле и стария, вече умиращ, папа. Работата на китаеца наистина можеше да се нарече шедьовър на контраста. Служейки си брилянтно с цвета и светлината, картината предаваше образа на енергичен, изпълнен със здраве и жизненост млад мъж — противопоставен на изтощения прелат, обладан от единственото желание да изживее спокойно старините си. Върху лицето на св. Микеле можеше да се прочете едновременно уважението към върховната папска власт и яростното несъгласие с думите на своя опонент затова, че църквата отдава повече значение на външния вид, отколкото на същината.

„Папата изпраща св. Микеле на заточение в Тосканския манастир — продължаваше да се лее гласът от слушалките. — Там той вече окончателно изгражда характера си такъв, какъвто го знаем всички. Върху осмото платно е изобразено Явление Господне на св. Микеле по време на неговото уединение. Според светеца Бог му се явил на два пъти: първия път по време на буря, а след това още веднъж и тогава на небето се появила великолепна дъга. Когато бушувала страшната буря, между грохота на гръмотевиците Господ му съобщил новите «Повели на живота», които св. Микеле по-късно обяви на последователите си в утринното Великденско богослужение, извършено от него в Болцано. При второто си появление Бог доверил на светеца, че Неговите повели ще бъдат чути чак до краищата на дъгата и че Той ще даде знак на верующите по време на Великденската литургия.

Ето това е най-известното чудо от живота на св. Микеле, изобразено върху деветата картина, и то е било наблюдавано по телевизията от над един милиард зрители. Тук св. Микеле произнася Великденската молитва на брега на езерото Болцано. Проливен пролетен дъжд се лее над тълпата, повечето са облечени с обикновените сини роби на последователите му. Но докато дъждът се излива около св. Микеле, върху амвона и звуковата техника, предназначена да усилва гласа му, не пада дори една-единствена капка. Черните облаци се разтварят колкото да проникне един слънчев лъч и освети лицето на младия светец през цялото време, докато обявява новите Божи заповеди пред света. Точно тук е моментът, в който той от чисто религиозен водач се превръща…“

Генерал О’Туул изключи уокмена и бавно пристъпи към последните картини. Останалата част от историята му бе позната. След Великденското богослужение бедите една след друга се бяха струпали върху главата на св. Микеле. Животът му рязко се бе променил. За по-малко от две седмици почти всичките му разрешителни за кабелна телевизия бяха прекратени. В пресата непрекъснато започнаха да се появяват статии за корупция и разврат между последователите му, които бяха достигнали стотици хиляди само в Западния свят. Последва и опит за убийство, който в последната минута бе осуетен от телохранителите.

„Тогава вече световните политически лидери се изплашиха от тебе. Всички — до един. Със своите «Повели…» ти стана много опасен за тях. И те никога не успяха да разберат какво точно имаше предвид под «Крайната фаза на еволюцията».“

Генерал О’Туул застана пред десетата картина — знаеше я почти наизуст. Сигурно всеки образован човек в света можеше да я познае — и то веднага. Повторения на последните секунди преди да избухне бомбата на терористите се излъчваха всяка година от телевизията на 28 юни, първия ден от Празника на св.св. Петър и Павел и годишнината от смъртта на св. Микеле Балатрези и почти милион други жертви в този съдбовен ден на лятното утро през 2138 година.

„Ти ги беше призовал в Рим, за да се присъединят към вас. За да покажеш на света, че хората могат да се обединят. И те бяха дошли.“

На десетата фреска бе изобразен св. Микеле в сините си дрехи, застанал високо на стълбите пред паметника на Виктор Емануил, близо до Пиаца Венеция. Той произнасяше проповед и очите му блестяха с Божието слово. Около него във всички посоки, като се започне от Римския Форум и се стигне до претъпканата „Виа Дей Фори Империали“, която водеше към Колизеума, всичко бе синьо като море. И лицата. Нетърпеливи, възбудени лица, предимно млади, вдигнали погледи нагоре към паметниците на древния град, за да зърнат поне за миг младежа, който претендираше, че знае Пътя, Божия път, за да преминат отвъд безнадеждността и отчаянието, залели света.

Майкъл Райън О’Туул, петдесет и седем годишен американец, католик от Бостън, коленичи и зарида пред единадесетата фреска, така както бяха правили хиляди преди него. На картината бе нарисувана същата сцена, но само час по-късно, един час след като бе избухнала седемдесет и пет килотоновата атомна бомба, поставена в една от огромните тонколони, близо до Траяновата колона. Един час след като се бе издигнала ужасяващата атомна гъба и бе закрила небето над града. Всичко в разстояние на стотина метра от епицентъра буквално се бе изпарило. Нямаше нито проповедника, нито Пиаца Венеция, нито внушителния паметник на Виктор Емануил. В центъра на фреската стоеше огромен кратер. И малко по-настрани, там, където енергията не е била толкова мощна, се различаваха ужасяващи сцени, които можеха да покъртят и най-закоравелите души.

„Господи — прошепна О’Туул през сълзи, — помогни ми да възприема посланието на св. Микеле. Помогни ми, за да мога със скромните си сили да допринеса за изпълнението на Твоята воля. Води ме, докато се подготвям, за да бъда Твой пратеник при рамианите.“

12.

Рамиани и римляни

— Е, какво ще кажеш?

Никол дьо Жарден се изправи и бавно се завъртя пред камерата, разположена близко до телевизора. Беше облечена в плътно прилепнала към тялото рокля, ушита от еластична материя. Официалната дреха стигаше точно до средата на колената, а дългите ръкави бяха гарнирани с черна ивица, която се спускаше от рамото и завършваше на китката. Широкият колан от черен лак бе подбран в тон с цвета на косата и обувките с високи токове. Самата й прическа се поддържаше от гребен високо на тила, а останалата част от косата слизаше на вълни почти до кръста. Единственото украшение беше златната гривна с три реда малки диаманти, закопчана на лявата й ръка.

— Изглеждаш прекрасно, маман — очите на дъщеря й Женевиев блестяха възхитени от екрана на монитора. — Никога преди не съм те виждала едновременно облечена така и със спусната коса. Да не си забравила да си сложиш тениската? — засмя се четиринайсетгодишната палавница. — Кога започва партито?

— В девет и половина — отвърна Никол. — Колкото по-късно, толкова по-модно. Със сигурност няма да ни сервират вечеря поне най-малко един час след началото. Ще хапна нещо тук в хотелската стая, защото иначе може да умра от глад.

— Мамо, нали няма да забравиш какво ми обеща? Миналата седмица списание „Aujourd’hui“ писа, че любимият ми певец, Жулиен Льо Клерк със сигурност ще бъде поканен да забавлява гостите. Трябва непременно да го намериш и да му кажеш, че е божествен. От мен, нали, мамче?

Никол се усмихна на дъщеря си:

— Разбира се, миличко. Щом трябва, заради теб ще го направя. Въпреки това ми се струва, че може да ме разбере погрешно. От това, което съм слушала за твоя Льо Клерк, силно го подозирам да вярва, че всяка жена е задължително влюбена в него. — Тя замълча за момент. — Къде е дядо ти? Не каза ли, че и той ще се появи да се видим?

— Ето ме — обади се бащата на Никол и обветреното му, симпатично лице се появи на екрана заедно с лицето на внучката. — Тъкмо завършвах една глава от романа си за Пиер Абелар. Изобщо не предполагах, че ще се обадиш толкова рано. — Пиер дьо Жарден бе известен автор на исторически романи, наскоро навършил шейсет и шест години. След ранната смърт на съпругата му, славата и признанието не го напускаха. — Направо си възхитителна! — възкликна той, когато видя дъщеря си във вечерния тоалет. — От Рим ли купи тая рокля?

— Всъщност — започна Никол и се обърна, за да може баща й да я види по-добре — я взех за сватбата на Франсоа преди три години. Но сам разбираш, че до сега нямах никаква възможност да я облека. Не ти ли се струва, че е твърде… семпла?

— Глупости — прекъсна я Пиер. — Съвсем точна е за този тип екстравагантност. Ако това събиране е като големите балове, по които ходех навремето, гарантирам ти, че всички жени ще носят най-скъпите си и фантастични рокли и бижута. А ти ще се открояваш в твоето „семпло“ черно-бяло. Особено пък така, както си пуснала косата си. Направо си неотразима.

— Благодаря ти — смутено се усмихна Никол. — Макар и да знам, че си пристрастен, ми доставя удоволствие да слушам комплиментите ти. — Тя се взря в лицата на баща си и дъщеря си — най-близките й същества за последните седем години. — Чувствам се изненадващо притеснена. Не мисля, че ще бъда толкова нервна дори в момента, когато достигнем Рама. Определено знам, че не ми е мястото на такива големи събирания, но тази вечер имам някакво особено силно предчувствие, което не мога да обясня. Нали си спомняш, татко, когато бях малка, по същия начин се чувствах в деня, преди да умре кучето ни.

Лицето на баща й изведнъж стана сериозно:

— Може би е по-добре да си останеш в хотела. Доста много от предчувствията ти са се оказвали истина, за жалост. Аз лично си спомням, когато ми каза, че ще се случи нещо лошо с майка ти и то само два дни преди да получим онова съобщение…

— Не, чувството не е толкова силно — прекъсна го Никол. — А освен това какво бих могла да предложа като извинение? Всички ме чакат и особено журналистите от вестниците, както ми каза Франческа Сабатини. Тя пък все още ми се сърди, задето съм отказала да й дам интервю.

— Предполагам, че в такъв случай би трябвало да отидеш. Но гледай да се забавляваш. Не взимай нещата толкова на сериозно; все пак е само една вечер.

— И да не забравиш да поздравиш Жулиен Льо Клерк от мен — добави Женевиев.

— Ще ми бъде тъжно без вас, когато дойде полунощ — сведе глава Никол. — Това ще е първата Нова година от 2194, която прекарваме разделени. — Никол замълча и си спомни тогавашното празненство. — Хайде, довиждане и приятно прекарване! Обичам ви много!

— И аз те обичам, мамо! — извика Женевиев. Пиер помаха с ръка за сбогом.

Никол изключи видеофона и погледна часовника си. Бе едва осем. Имаше още цял час, преди да слезе във фоайето, където щеше да я чака нейният шофьор. Отиде до компютърния терминал и с няколко клавиша си поръча ядене: чиния спагети и бутилка минерална вода. „Яденето ви ще бъде готово след шестнайсет минути“ излезе надпис върху екрана на монитора.

„Наистина съм много напрегната тази вечер“ мислеше си Никол, докато прелистваше списание „Италия“ и очакваше да дойде храната й. Основният материал в този брой бе интервю с Франческа Сабатини. Статията заемаше десет пълни страници и съдържаше поне двайсетина различни фотографии на „красивата синьора“. Интервюиращият разискваше с Франческа върху двете основни теми, с които тя се занимаваше в журналистическите си изследвания — модерната любов и наркотичните вещества — като по средата на един пасаж, свързан с наркотиците, подмяташе, че докато върви разговора, синьора Сабатини припалвала цигара от цигара.

Никол прехвърли набързо статията и с удивление забеляза, че имаше аспекти от живота на Франческа, за които тя никога не бе подозирала. „Какво ли я мотивира?“ запита се Никол. Към края на статията журналистът бе запитал колежката си какво е мнението й за останалите две жени от екипажа.

„Имам чувството, че всъщност аз съм единствената истинска жена в тази експедиция“ — бе отговорила тя. Никол се зачете по-внимателно. „Руската пилотка Тургенева мисли и действа като същински мъж, а френско-африканската принцеса Никол дьо Жарден умишлено потиска женствеността си, което у мен предизвиква само съжаление, защото от нея наистина би могло да стане много чаровна представителка на нежния пол.“

Лекомислените изявления на Франческа почти не подразниха Никол. Може да се каже, че дори я развеселиха. Само за миг усети желание да постави италианката на мястото й, но веднага се укори за тази си детска реакция. „Ще напомня на Франческа за тази статия щом настъпи подходящият момент — реши Никол с усмивка. — Кой знае, може дори да я попитам дали прелъстяването на семейни мъже, според нея, се класифицира като женственост.“

Четиридесет и петте минути пътуване от хотела до мястото, където щеше да се състои тържеството — вилата на Адриан в покрайнините на Рим, недалече от курортния град Тиволи — преминаха в пълно мълчание. Другият пътник в колата на Никол бе Хиро Яманака, най-заклетият мълчаливец от всички космонавти. В своето телевизионно интервю преди два месеца с японеца, изкараната от кожата си Франческа Сабатини, която в продължение на петнайсетина минути бе получавала само едносрични отговори, го беше запитала язвително дали са верни слуховете, че е андроид.

— Какво? — на свой ред попита Яманака.

— Вярно ли е, че сте андроид? — повтори тя коварния си въпрос.

— Не — отвърна японският пилот и лицето му остана абсолютно каменно, докато камерата се опитваше да влезе в него.

Когато колата сви от главния път към Тиволи, за да измине последните два километра до вилата на Адриан, движението се оказа съвсем натоварено. Пътуваха бавно не само защото много коли возеха хора за празника, но също и поради причината, че стотици и стотици зяпачи и кибици се бяха наредили от двете страни на тясното еднопосочно шосе.

Никол си отдъхна, когато автомобилът най-после направи кръг и спря. През затъмнените стъкла тя видя цяла тълпа фотографи и репортери, готови всеки миг да скочат и се нахвърлят върху всеки, който излезе от колата. Вратата се отвори автоматично и Никол бавно пристъпи навън, загръщайки се в черното си кожено палто, като се опитваше да не закачи токчетата си.

— Кой е това? — чу някой да пита.

— Франко, бързо, бързо тук! Ето я, Дьо Жарден — космонавтката!

Чуха се несигурни ръкопляскания и фотоапаратите започнаха да бляскат един през друг със светкавиците си. Някакъв много приятен италиански джентълмен се отдели от тълпата и хвана Никол под ръка. Хората се скупчиха около нея, пъхаха микрофони в лицето й и едновременно й задаваха въпроси поне на пет различни езика и сигурно очакваха отговори за тях.

— Защо отказвате всички индивидуални интервюта?

— Бихте ли разтворили палтото си, за да можем да видим роклята ви?

— Имат ли ви доверие като на лекар другите космонавти?

— Спрете за момент, ако обичате. Може ли да се усмихнете?

— Какво е мнението ви за Франческа Сабатини?

Никол стоеше безмълвна, докато бодигардовете разбутаха навалицата и я отведоха до малка покрита електрическа кола. Четириместната кола тръгна бавно нагоре по хълма, оставяйки след себе си тълпата, а в същото време една симпатична млада италианка на английски обясняваше на двамата космонавти какво виждат наоколо. Тя им разказа, че Адриан, който бе управлявал Римската империя между 117 и 138 година след н.е. е построил тази огромна вила, както се изрази младото момиче, за собствено развлечение. Архитектурният шедьовър представляваше смесица от всички стилове, които Адриан вероятно е виждал по време на многобройните си пътувания до отдалечените провинции. Планът и разположението бяха дело на самия император и се простираха на площ от триста акра в подножието на хълмовете Тибуртини.

Явно пътуването с колата покрай забележителностите на древния Рим бе предвидено като неделима част от празника. Осветените руини сами по себе си представляваха блед спомен за отминалата слава, тъй като почти навсякъде покривите липсваха, скулптурите бяха отнесени, а по грубите каменни стени липсваше каквато и да било украса. Но когато колата преминаваше покрай развалините на Канопус — паметник, построен в египетски стил около правоъгълен басейн (това беше може би петнайсетата или шестнайсетата сграда — Никол бе объркала броя им) — тя изведнъж усети колко огромен и внушителен е бил целият този древен комплекс.

„Този човек е умрял преди повече от две хиляди години — помисли тя, като си припомни историята. — Един от най-образованите владетели, живял някога. Воин, администратор и лингвист.“ Никол се усмихна, когато се сети за Антиной. „Самотен през по-голямата част от живота си, с изключение на една кратка, всепоглъщаща страст, която прераснала в трагедия.“

Колата спря в края на къса пешеходна алея. Екскурзоводката привършваше монолога си.

— За да отпразнува големия „Пакс Романа“ — един продължителен период на време, известен с установяването на световен мир преди две хилядолетия — италианското правителство, подпомогнато от щедри дарители, изброени в списък под статуята в дясно от вас, реши през 2189 година да построи точно копие на Адриановия морски театър. Може би си спомняте, че ние минахме покрай оригиналните основи на същата постройка в началото на обиколката. Целта на реконструкцията е да се покаже какво е било истинското усещане, когато някой е посещавал част от този дворец по време на императора. Сградата е била завършена през 2193 година и оттогава се използва за правителствени мероприятия.

Гостите бяха посрещнати от официално облечен млад италианец, висок и симпатичен, който ги преведе по пътеката до философската зала, минаха през нея и най-накрая ги остави в Морския театър.

Никол остана очарована от сградата. Основата й бе кръгла — около четиридесет метра в диаметър. Един кръг вода отделяше вътрешен остров (върху който бе построена масивна къща с пет зали и голяма градина) от широк портик с източени колони. Над водата и вътрешната част на портика нямаше покрив и гледката на откритото небе придаваше на целия театър прекрасното усещане за освободеност. Гостите се бяха размесили около сградата, говореха оживено и отпиваха от чашите си; модерни роботи-келнери сновяха напред-назад и предлагаха шампанско, вина и всякакви напитки. Никол видя неколцина келнери, целите в бяло, които явно подготвяха вечерята, застанали на двете малки мостчета, които свързваха къщата и градината с портика и останалата част от сградата.

Тя отдалеч видя една пълна руса жена и ниският й, закръглен съпруг — плешив жизнерадостен мъж със старомодни очила, които енергично се бяха запътили към нея. Никол се подготви за предстоящото нападение като отпи малка глътка от коктейла шампанско с касис, който й бе връчен от един непривично настоятелен робот само преди няколко минути.

— Ах, скъпа мадам Дьо Жарден — изписука мъжът, размахвайки ръце почти тичешком. — Трябва да говорим с вас. Съпругата ми е една от най-яростните ви почитателки. — Той спря до Никол и нетърпеливо подкани жена си да побърза. — Хайде, Сесил! — извика радостно. — Успях да я хвана.

Никол си пое дълбоко въздух и опита да изобрази усмивка върху лицето си.

„Ще бъде точно такава вечер“ — рече си тя.

„Ох, най-накрая — мислеше си Никол — може би ще успея да прекарам няколко минути на спокойствие.“ Тя седеше сама до малка масичка в ъгъла на стаята, облегнала гръб върху касата на вратата. Помещението се намираше от задната страна на островната къща и точно в средата на Морския театър. Никол лапна последните хапки от вечерята си и ги прекара с няколко глътки вино.

Тя въздъхна, безуспешно опитвайки се да си спомни поне половината от хората, които бе срещнала в последния един час. Все едно, че беше известна манекенка, предавана от ръка на ръка и възхвалявана от всички. Прегръщаха я, целуваха я, някои я потупваха по рамото, щипеха я, флиртуваха с нея (едновременно мъже и жени), дори един богат шведски корабостроител й направи предложение за женитба и я покани да сподели „замъка“ му в околностите на Гьотеборг. Никол почти не обели дума с когото и да било от тях. Лицето вече я болеше да пуска учтиви усмивки на всички страни, а и се чувстваше леко замаяна от виното и коктейлите с шампанско.

— Хиляда процента съм сигурен, че това е тя — чу Никол познат глас зад гърба си. — Дамата с бялата рокля не може да бъде никоя друга, освен моята приятелка и съекипничка, ледената принцеса, самата мадам Никол дьо Жарден!

Никол се извърна и видя Ричард Уейкфилд, който се клатушкаше към нея. Той се опря върху масата с едната си ръка, а с другата се закрепи за стола, като за малко не падна в скута й.

— Моля за прошка — ухили се той и успя да се настани на съседния стол. — Струва ми се, че съм употребил твърде много тоник с джин. — По тоя повод той отново отпи голяма глътка от чашата си, останала като по чудо здрава. — А сега — намигна й Уейкфилд, — ако нямаш нищо против, аз малко ще дремна ей тук, преди да започне шоуто с делфините.

Никол се разсмя, когато главата на Ричард хлопна върху масата и той застина. Тя се наведе закачливо над него и дръпна с пръст един от клепачите му, така че окото му се показа:

— А ти, приятелю, ако нямаш нищо против, недей да предаваш богу дух, преди да ми обясниш тази работа с делфиновото шоу.

Ричард се изправи с усилие на стола си и завъртя очи към нея:

— Искаш да кажеш, че не си чула? Точно ти, която знаеш програмите на всички и насрочените мероприятия? Не може да бъде! Не го вярвам!

Никол доизпи виното си:

— Наистина, Уейкфилд. Понятие нямам за какво говориш.

Ричард отвори едно от малките прозорчета до себе си и посочи с ръка навън към водата, която обграждаше къщата:

— Великият доктор Луиджи Бардолини е тук със своите суперинтелигентни делфини. Най-много след петнайсет минути Франческа ще ни го представи. — Той се взря диво в Никол: — Доктор Бардолини ще ни докаже тук тази вечер — извика той, — че делфините му могат да вземат нашите изпити за университета!

Никол се дръпна назад и внимателно се вгледа в колегата си. „Той наистина е пиян — помисли си тя. — Може би тук се чувства толкова не на място, колкото и аз.“

В тоя момент Ричард напрегнато се взираше през прозореца.

— Това парти е истинска зоологическа градина, не мислиш ли? — обади се Никол след дълго мълчание. — Къде ли са намерили…

— Абсолютно си права — пресече я внезапно Уейкфилд и тупна триумфално по масата. — Точно затова района ми се струваше толкова познат още от момента, когато влязох тук. — Той се извърна към Никол, която го гледаше така, сякаш беше загубил ума си. — Все едно, че е Рама, само че в умален мащаб. Не мислиш ли? — Той скочи от масата, нетърпелив да сподели с някого другиго откритието си. — Водата, която огражда тази къща, е Цилиндрично море, портикът представлява Централната равнина, а ние, моя прекрасна приятелко, се намираме в град Ню Йорк.

Никол започваше да долавя нещо, но все още не можеше много точно да следва препускащата мисъл на Ричард Уейкфилд.

— И какво всъщност доказва подобието? — продължаваше да разсъждава на глас той. — Какво означава това, че архитекти, произхождащи от човешкия род, преди две хиляди години са създали театър със същите основни принципи като тези, използвани в рамианския космически кораб? Подобие на природата? Подобие на културите? Не, не и не!

Той спря и чак сега забеляза как го бе зяпнала Никол:

— Математика! — вирна брадичка той с жест на откривател. Озадаченото изражение върху лицето на събеседницата му не се промени особено. — Математика — продължи въодушевено Ричард Уейкфилд с изненадващо трезв глас. — Това е разковничето. Почти е сигурно, че рамианите не са изглеждали като нас и явно еволюцията им е протекла в свят доста по-различен от земния. Но те със сигурност са открили същите принципи на математиката, както и римляните.

Лицето му светна.

— Ха, ха! — извика той и този път Никол беше тази, която подскочи от стола. Явно Ричард бе изключително доволен от себе си. — Рамиани и римляни! Това е скритият смисъл на тая вечер. И модерният Homo sapiens се намира някъде между тия две еволюционни стъпала.

Никол поклати глава към Ричард, който съвсем се бе опил от възторга към собствената си гениалност.

— Не ме ли разбирате, прекрасна госпожо? — подаде й ръка той през масата. — Тогава вероятно ние двамата ще трябва да отидем и видим шоуто на делфините, а аз ще ви говоря за рамианите там и за римляните тук, за крале, които искат зелки, за куршумите дум-дум и червения восък и за връзката между Великден и конете.

13.

Честита Нова година

След като всички бяха свършили да ядат и чиниите бяха ометени, Франческа Сабатини се появи в центъра на градината и не по-малко от десет минути славослови и благодари на многобройните спонсори за галавечерята. След това представи доктор Луиджи Бардолини, като съвсем сериозно заяви, че методиката, която той е открил, може да се окаже изключително полезна, когато човешките същества се опитат да влязат в контакт с каквито и да било извънземни.

Ричард Уейкфилд се изниза преди Франческа да започне да говори, под предлог, че търси тоалетна, но Никол го подозираше, че ще отиде да си налее още една чаша. Зърна го малко по-късно, в паузата, когато шоуто не бе започнало. Той бе в компанията на две едрогърди италиански актриси, които шумно се кикотеха на шегите му. Помаха с ръка на Никол, смигна й и повдигна рамене, сякаш искаше да каже: „Какво да се прави, трябва да забавляваме домакините.“

„Е, радвам се за теб, Ричард — помисли си Никол. — Най-после поне единият от двама ни ще успее да се позабавлява.“ Тя се загледа във Франческа, която грациозно прекоси мостчето и помоли навалицата да се дръпне от водата, за да могат Бардолини и делфините му да имат повече пространство. Журналистката бе в плътна, прилепнала по тялото черна рокля с гол гръб, а предната част на дрехата изцяло бе обшита с блестящи пайети. Дългата й руса коса бе сплетена и вдигната на висока прическа.

„Ти наистина си част от това място“ — помисли Никол, искрено завиждайки на Франческа за лекотата, с която се оправяше при наличието на толкова много хора.

Започна първата част от шоуто на доктор Бардолини. Той беше един от онези спорни учени, чиято работа е брилянтна, но никога изключителна, по начин, по който биха искали другите да мислят за тях. Наистина, той бе развил единствена по рода си система за комуникация с делфините и бе отделил и идентифицирал звуците на около четиридесет „глаголи“ за действие от речника им. Но все пак нямаше нищо вярно в твърдението му, което той често обичаше да повтаря, че те „биха могли да вземат приемните изпити за университета“. За нещастие на двайсет и втория век, конюнктурата бе такава, че ако даден изследовател не успееше солидно да докаже най-модерните си последни теории, международната научна общност пренебрегваше и отхвърляше заедно с това и останалите му открития, независимо каква стойност имаха те. Това поведение вече придобиваше заразен характер и в никакъв случай не създаваше здрав климат в научните среди.

За разлика от повечето учени, Бардолини бе прекрасен шоумен. В заключителната част на представлението си той обяви състезание, подобно на тест за интелигентност. Щяха да участват двата му най-известни делфина — Емилио и Емилия, срещу двойка — мъж и жена от гостите, случайно подбрани. Принципът на състезанието бе примамливо прост. Върху два от четирите големи електронни екрана (два от тях бяха под водата, а другите два на брега) се показваше матрица от три по три елемента, като най-долният — десен — бе празен. Другите осем елемента имаха различни картинки или форми. Делфините и хората, които участвуваха в състезанието, трябваше да отгатнат принципите на подобие в пълните квадратчета от ляво на дясно и от горе на долу, а след това правилно да изберат един от осемте варианта, представени им върху другия екран, който да поставят на мястото на празното квадратче. На състезателите се даваше по една минута за отговор. Както делфините във водата, така и хората отгоре, имаха пред себе си табло с осем бутона, върху което те да натиснат избраното от тях копче.

Първите няколко задачки бяха лесни и за хората, и за делфините. В първата матрица една бяла топка беше нарисувана в най-горния ляв ъгъл, две бели топки във втората колона на първата редица и до тях три бели топки в третата колона на първата редица. Тъй като първият елемент във втората редица бе една топка, наполовина бяла, наполовина черна, а третата редица започваше с напълно черна топка, беше почти елементарно да се отгатне, че липсващият елемент в долния десен ъгъл са три черни топки.

По-нататък нещата не бяха чак толкова прости. С всеки следващ ребус се добавяха повече и повече трудности. Хората направиха първата си грешка на осмата матрица, а делфините на деветата. Доктор Бардолини представи всичко шестнайсет матрици, като последната бе толкова усложнена, че трябваше да се съобразят поне десет отделни променящи се елемента, за да може да се отгатне правилният отговор. Крайният резултат беше равен — 12:12. Двата отбора се поклониха под ръкоплясканията на публиката.

Никол бе очарована от състезанието. Не приемаше съвсем безрезервно думите на доктора, че играта е напълно честна и предварително не е имало никакви репетиции, но в крайна сметка не това я интересуваше. Най-примамлива й се струваше самата същност на задачите; това че интелектът може да бъде измерен по способността да се откриват повторения и тенденции. „Дали има някакъв начин да се измери синтетичността на мисленето? — питаше се тя. — При децата? Или пък да се сравняват възрастните по този показател?“

Никол бе решавала задачите едновременно с двата отбора и правилно бе отговорила на първите тринайсет въпроса, сгреши на четиринадесетия, защото се бе разсеяла, и отново бе точна на петнадесетия, само секунда преди гонгът да удари за края на контролното време. Нямаше никаква представа откъде да се захване с шестнадесетия. „А вие — рамиани? — мислеше си тя, когато Франческа се върна пред микрофона, за да представи любимеца на дъщеря й — Жулиен Льо Клерк. — Можете ли да отговорите на всичките шестнайсет правилно за една десета от времето? За една стотна? За една хилядна? — Тя преглътна, когато си представи възможностите: — А може би за една милионна от времето?“

Не бях живял,

преди да те срещна…

Не бях обичал,

преди да те срещна…

Истинската нежна мелодия на старата песен изплува в главата на Никол и върна спомени от преди петнайсет години, когато тя танцуваше същия танц на друго място и с друг мъж, и бе на възраст, когато вярваше, че любовта побеждава всичко. Жулиен Льо Клерк помисли, че потрепването на тялото й е породено от неговата близост и я притисна към себе си още повече. Никол не се отдръпна — вече бе изморена и ако трябваше да бъде честна пред себе си, щеше да си признае, че й е приятно за пръв път от толкова години да е в ръцете на мъж.

Беше изпълнила молбата на Женевиев. След като Льо Клерк свърши краткия си репертоар, тя приближи френския певец и му предаде думите на дъщеря си. Както и бе предположила, той изтълкува съвсем погрешно нейните намерения. Продължиха да говорят, докато в същото време Франческа съобщи на гостите, че планираната програма е завършила и те са свободни да се забавляват, както намерят за добре. Жулиен предложи ръка на Никол и двамата отидоха на дансинга до мостчето, където се намираха и в момента.

Жулиен бе очарователен мъж, малко над тридесетте, но в никакъв случай не беше неин тип. Преди всичко бе много самовлюбен. През цялото време говореше само за себе си и отново се връщаше на същата тема, колчем станеше въпрос за нещо различно. Въпреки че бе талантлив певец, спокойно можеше да се каже, че това е единствената му отличителна черта. „Е, все пак — призна пред себе си Никол под завистливите погледи на останалите гости — не е лош танцьор и по-добре да съм тук, на дансинга, отколкото да стоя отстрани и да подпирам стената.“

— В една пауза се приближи Франческа и ги заговори:

— Много се радвам за теб, Никол — усмихна се тя широко, а радостта й изглеждаше непресторена. — Чудесно е, виждам, че се забавляваш. — Поднесе към нея малка табличка с десетина тъмни шоколадови топки, леко поръсени с нещо бяло, вероятно кокосови стърготини. — Фантастични са — посочи тя с глава към сладкишите — направих ги специално за екипажа.

Никол взе една от тях и я пъхна в устата си. Наистина бе вкусна.

— Искам да те помоля за една услуга — продължи Франческа след няколко секунди. — Нали знаеш, че не успяхме да направим интервю с теб, а по пощата се получават направо хиляди писма на хора, които се интересуват от твоята личност, та затова си помислих дали не би могла да ми отделиш десет-петнайсет минути тук, в нашето студио, преди дванайсет?

Никол се взря внимателно във Франческа. Един вътрешен глас й шепнеше някакви предупреждения, но тя реши да го пренебрегне.

— Дадено, разбира се — махна радостно с ръка Жулиен Льо Клерк, докато двете жени се изучаваха с погледи. — Пресата постоянно говори за „загадъчната космонавтка“ или те нарича „ледената принцеса“. Покажи им това, което показа и пред мен тази вечер: че си истинска, нормална жена.

„Защо не — реши в себе си Никол, потискайки лошите предчувствия. — В края на краищата тук поне няма да ми се наложи да се появявам с татко и Женевиев.“

Те се бяха запътили към малкото временно студио, когато от другата страна на мостчето Никол забеляза Шигеру Такагиши. Той се бе облегнал на една колона и говореше с трима японски бизнесмени, облечени в строги костюми.

— Само за минутка — обърна се Никол към спътниците си. — Веднага се връщам.

— Щастлива съм да ви видя, Такагиши сан — поздрави го Никол. Японският учен се обърна към нея стреснат, но лицето му се проясни, когато я видя да приближава. Той я представи съвсем официално на събеседниците си, които се поклониха и я поздравиха по японски.

Никол се огледа, надигна се към ухото на колегата си и му прошепна:

— Имам съвсем малко време. Само исках да ти кажа, че много внимателно прегледах всички записи и напълно съм съгласна със заключенията на домашния ти лекар. Няма никаква причина да съобщаваме каквото и да било за онзи проблем на медицинската комисия. Това е.

Доктор Такагиши придоби вид, сякаш са му съобщили, че жена му току-що е родила момче и двамата са живи и здрави. Опита се да каже нещо на Никол, но изведнъж се сети, че има и други хора около него.

— Много, много благодаря — успя само да промълви на отстъпващата Никол и само топлите му очи издаваха истинската дълбочина на чувствата, които го вълнуваха.

Французойката се чувстваше в прекрасно разположение на духа, когато се втурна в студиото заедно с Франческа и Жулиен Льо Клерк. Търпеливо изчака да й направят няколко фотографии, докато Сабатини подготви телевизионната техника за интервюто. Отпи още няколко глътки от коктейла шампанско с касис, като бъбреше непринудено с Жулиен. Най-накрая зае мястото си до Франческа под силната светлина на прожекторите. „Колко е чудесно — мислеше си тя за разговора с Такагиши — да можеш да помогнеш на този прекрасен, деликатен японец.“

Първият въпрос на Франческа бе съвсем безобиден. Журналистката я попита дали се вълнува от предстоящия старт.

— Разбира се — отвърна Никол. След това разправи оживено за тренировките, които космонавтите минаваха, докато се подготвят за срещата с Рама II.

Интервюто се провеждаше на английски. Въпросите бяха съвсем нормални. Никол трябваше да опише задачата си по време на експедицията: какво очаква да открие („Наистина не знам какво ще бъде то, но каквото и да е, със сигурност ще е интересно“), кога за пръв път е попаднала в Космическата академия. Само пет минути по-късно Никол вече се чувстваше съвсем удобно; имаше усещането, че двете с Франческа се допълват една друга.

След това италианката й зададе три въпроса, свързани с нейното семейство: единият бе за баща й, вторият за произхода на майка й от племето сенуфо от Брега на слоновата кост и третият — за живота й с Женевиев. В нито един от тях нямаше нещо подвеждащо. Затова именно се оказа напълно неподготвена за последния въпрос.

— От фотографиите на дъщеря ти се вижда, че нейната кожа е значително по-бяла от твоята — продължи Франческа със същия тон и маниер, както досега. — Това предполага, че баща й вероятно е бял. Кой е той?

Никол усети как сърцето й заблъска в гърдите, когато Франческа започна въпроса си. Когато завърши — имаше чувството, че то е спряло. Гореща вълна внезапно я заля и тя изведнъж се ужаси, че може да заплаче. Ясният спомен за две преплетени тела, отразени в огромно стенно огледало, нахлу в съзнанието й и от устните й се отрони неволен стон. Заби поглед в краката си и така стисна дръжките на канапето, че кокалчетата на пръстите й побеляха. Трябваше да се овладее.

„Ах, колко си тъпа!“ — мълвеше на себе си, като едновременно с това се опитваше да отпъди яростта, болката и спомена за любовта. Беше изненадана, хваната в капан и сега единствено самообладанието можеше да я спаси. Сълзите отново напираха и тя отново ги преглъщаше. Вдигна очи срещу прожекторите, срещу Франческа. Златните пайети върху гърдите на италианската журналистка блеснаха като очите на хищна котка, готова всеки момент да скочи върху жертвата си.

Най-сетне премина. Време, което изглеждаше като цяла вечност. Усети, че отново може да контролира чувствата си. Впи поглед в очите на италианката:

— Нямам желание да говоря за това — ледено отвърна Никол на италиански. — Бих искала да прекъснем. — Интервюто беше прекратено и Никол не искаше да отговаря на повече въпроси. Стана от стола, но забеляза, че трепери, и отново се отпусна на мястото си. Камерите продължаваха да жужат. След малко събра сили и излезе навън.

Искаше й се да избяга, да се махне от всичко това и да се скрие някъде насаме с чувствата си. Но беше невъзможно, разбира се. Жулиен я държеше за ръка, докато напускаше студиото.

— Проклета курва! — изруга той, като ядно посочи с пръст по посока на Франческа. Около Никол се бяха събрали непознати хора, които говореха едновременно и нещо махаха с ръце. Очите й не познаваха никого, не можеха да видят ясно лицата, нито пък успяваше да различи думите.

От далечината се зачу тиха музика, която й се стори позната, но мина половината песен, преди да се сети, че това е „Доброто старо време“ Жулиен я бе прегърнал през кръста и припяваше сладострастно в ухото й. Махаше със свободната си ръка, сякаш дирижираше двайсетината души, които се бяха скупчили около тях и хорово ревяха последните думи. Никол механично изкачи последното стъпало и се облегна на него, за да запази равновесие. Внезапно усети как едни хлъзгави устни се притиснаха към нейните и нечий пъргав език се опита да се промъкне вътре. Жулиен страстно я целуваше, а фотографите като обезумели бляскаха с фотоапаратите си сред невъобразимия шум. Главата на Никол се завъртя и тя разбра, че всеки момент може да припадне. Блъсна мъжа пред себе си с все сили и успя да се освободи от ръцете му.

Тя политна назад и в същия миг в нея се блъсна разярения Реджи Уилсън, който се бе хвърлил към мъж и жена, целуващи се съвсем близо до нея. Обективите и светкавиците на фотоапаратите бяха насочени към двойката. Никол гледаше събитията покрай себе си с празен поглед, като че ли се намираше в киносалон, или сякаш действието се случваше в собствените й сънища, където не можеше да стори нищичко. Реджи раздели двойката и вдигна ръка, сякаш се готвеше да зашлеви другия мъж. Дейвид Браун, защото това бе мъжът, се дръпна от прегръдката на жената, която се оказа Франческа Сабатини. Самата Франческа пък хвана ръката на Реджи и го укроти.

— Махай си лапите от нея, копеле такова беснееше Реджи и все още налиташе към американския учен. — И изобщо не си мисли, че не знам какво става. — Никол не можеше да повярва на очите си. Сякаш бе попаднала в глупав фарс. Само след секунди стаята се изпълни с бодигардове.

Никол, заедно с всички останали, се оказа изтикана от бодигардовете, които бързо прекратиха свадата. Когато влезе обратно в сградата с водния кръг, мина покрай Елън Браун, застанала на входа и облегната на една колона. Никол се бе срещала с Елън и двете прекараха чудесно, когато французойката бе отишла до Далас, за да се срещне с домашния лекар на семейство Браун и да говори с него за алергията на Дейвид. В тоя момент Елън бе видимо пияна и вероятно нямаше желание да говори с никого.

— Лайно такова — чу я Никол да си мърмори. — Защо ми трябваше да ти показвам резултатите от опитите си, преди сама да ги публикувам? Щеше да видиш тогава ти.

Никол си тръгна в момента, в който успя да намери кола, която да я откара обратно до Рим. Изглеждаше й невероятно, но Франческа се опита да я изпрати до лимузината, като че ли нищо не се бе случило. Французойката я отпрати остро и сама се качи в автомобила.

По обратния път към хотела започна да прехвърча сняг. Тя се загледа в играещите във въздуха снежинки и чак сега опита да си даде сметка за това, което се бе случило тази вечер. Поне за едно бе абсолютно сигурна: в шоколадовата топка, която й бе предложила Франческа, имаше прибавено нещо силно и упойващо. Никога преди това Никол не бе губила до такава степен контрол над чувствата си. „Може би е дала същото и на Реджи Уилсън — помисли си тя. — Това до известна степен може да обясни избухването му. Но защо? — отново се запита Никол. — Какво всъщност иска да постигне?“

Когато се върна в хотела, веднага се приготви за лягане. Но точно преди да загаси лампата й се стори, че чу леко почукване. Спря и се ослуша. Нищо. Тъкмо бе решила, че слухът й изневерява, когато чукането се повтори. Никол наметна халата си и предпазливо доближи вратата.

— Има ли някой? — в гласа й се четеше решителност. — Кой сте?

Тоя път нещо изшумоля и под вратата се появи сгънат лист хартия. Изненадана, Никол се наведе и отвори бележката. Върху хартията имаше три думи, написани със знаците на племето сенуфо, от което произхождаше майка й: „Роната. Омех. Тука.“ Роната бе името, с което наричаха Никол в племето.

Едновременно възбудена и изплашена, тя отвори вратата без първо да провери на монитора кой е отвън. Само на пет стъпки от нея стоеше много стар, сякаш вече изсушен мъж, с лице, боядисано на хоризонтални зелено-бели ивици. Невероятните му, уморени от живота очи, се бяха впили в нейните. Той бе облечен в дълга светлозелена роба, която стигаше почти до земята, а отпред бе украсена със златни мъниста и загадъчни рисунки. Това бе древният костюм на племето сенуфо.

— Омех! — неволно възкликна Никол, а сърцето й беше готово всеки миг да изхвръкне от гърдите. — Какво правиш тук? — добави тя на езика сенуфо.

Нашареното лице на възрастния черен мъж не помръдна. В протегнатата си напред дясна ръка той държеше камък и малка стъкленица. Изминаха няколко секунди, преди да пристъпи към вратата на стаята. Никол отстъпваше назад с всяка негова крачка, но не можеше да откъсне погледа си от очите му. Когато достигнаха центъра на стаята, само три-четири стъпки един от друг, мъжът вдигна глава към тавана и запя монотонно. Това бе ритуална песен на сенуфо, едновременно молитва и заклинание, използувана от шамана на племето в продължение на стотици и стотици години за предпазване от зли духове.

Когато песента свърши, старият човек отново наведе поглед към своята правнучка и бавно заговори:

— Роната — започна той, — Омех усеща силна опасност в този живот. В наши свещени книги написано: мъж на триста години изгони зъл демон далеч от сама жена. Но Омех не може защитава Роната, ако Роната напуска царството на Миноуе. Ето — той взе ръката на Никол и постави в нея камъка и стъкленицата — тези неща бъдат винаги с Роната.

Никол погледна към ръката си: камъкът бе овален, петнайсетина сантиметра дълъг и наполовина широк, светлобелезникав с някакви странни кафяви ивици, които се виеха по повърхността му. Малката зелена стъкленица, която лежеше на дланта й, не бе по-голяма от шишенце парфюм, предназначено за дамска чанта.

— Вода от Езеро на мъдрост може помогне Роната — продължи Омех. — Роната разбере сама кога време да пие. — Той отново килна главата си назад и съвестно повтори заклинанието, този път със затворени очи. Никол стоеше до него стресната, без да смее да обели дума, като държеше камъка и стъкленицата в дясната си ръка. След края на песента Омех силно извика три думи, които Никол не разбра. После рязко се обърна и бързо мина през отворената врата. Стреснатата Никол изтича след него в коридора, колкото да види края на зелената му роба да се скрива зад вратата на асансьора.

14.

Сбогом, Хенри!

Хванати ръка за ръка Никол и Женевиев се изкачваха нагоре по хълма. Валеше лек сняг.

— Видя ли как се облещи онзи американец, когато му казах коя си? — засмя се Женевиев. Щеше да се пръсне от гордост заради майка си.

Наближаваха хотела и Никол прехвърли ските с щеките върху другото си рамо.

— Guten Abend — измърмори в мустаците си на минаване покрай тях един възрастен швейцарец, комуто чудесно би пасвала ролята на Дядо Мраз в някое детско представление.

— Мисля, че не е много добре веднага да разказваш на всеки срещнат коя съм и какво съм — рече Никол, но в гласа й нямаше укор. — Понякога човек предпочита да не го познават.

Съвсем близо до хотела се намираше малък гардероб за ски и двете заключиха там принадлежностите си. Смениха скиорските си обувки с меки апрески и отново излязоха навън. Вече започваше да се смрачава. Майка и дъщеря се спряха за момент и се загледаха надолу по хълма към селото Давос.

— Знаеш ли — обади се Никол — днес, когато се спускахме по онази писта към Клостерс, в един момент ми се стори невъзможно да повярвам, че всъщност след много кратко време ще бъда там, горе — тя посочи с ръка към небето. — След по-малко от две седмици ще се отправя на път, за да се срещна със загадъчен извънземен космически кораб. По някой път човешкият разум се стъписва от реалността.

— Може би само си сънувала — тихо се обади дъщеря й.

Никол се усмихна. Тя харесваше чувството за хумор на девойката. По някой път, когато всекидневните грижи започваха да й натежават и скучните приготовления я изнервяха, бяха достатъчни само няколко думи от дъщеря й, които да разведрят атмосферата и да повдигнат духа й. Семейството на Никол се състоеше от трима души, които живееха в Бувоа — баща й — възрастният писател, и нейната дъщеря. И всеки един от тях бе зависим от останалите двама. Никол не смееше дори да си помисли как стодневното отсъствие би се отразило на хармонията, установена в дома й.

— Притеснява ли те това, че толкова дълго няма да ме има? — обърна се тя към Женевиев, когато двете влязоха във фоайето на хотела. Десетина души бяха насядали в центъра на помещението около камината, в която пукаха цепеници. Незабележимият, но много чевръст швейцарски келнер сервираше горещи питиета на хората в скиорски екипи. В хотел „Моросани“ нямаше никакви роботи, дори за обслужване по стаите.

— Днес не ми е до това — весело отвърна дъщеря й. — А в края на краищата, почти всяка вечер ще мога да говоря с теб по видеофона. Закъснението на сигнала дори ще го прави още по-интересно. И предизвикателно. — Минаха покрай обзаведената в ретро стил рецепция. — Освен това — продължи Женевиев — ще бъда център на внимание в училище по време на целия полет. Вече съм избрала и темата на курсовата си работа: психологически портрет на рамианите, основан на разговорите ми с теб. — Никол се усмихна и поклати глава. Оптимизмът на Женевиев винаги бе заразителен. Беше жалко, че…

— О, мадам Дьо Жарден — прекъсна мислите й нечий глас. Никол се извърна. Управителят на хотела махаше към нея от рецепцията: — Има бележка за вас. Поръчано ми е да ви я предам лично.

Връчи й малък, ненадписан плик. Когато го разкъса, отгоре, върху листа, се подаде малка част от герб. Сви бързо плика, докато сърцето й лудо блъскаше в гърдите.

— Какво има, мамо? — обърна очи към нея Женевиев. — Трябва да е нещо много важно, за да ти го предават на ръка. В днешно време вече никой не постъпва по такъв старомоден начин.

Никол се опита да прикрие чувствата от дъщеря си.

— Една секретна бележка, нещо… свързано с работата ми — излъга тя и се изчерви. — Приносителят е постъпил съвсем безотговорно, като я е оставил на хер Граф — управителя. Трябвало е да ми я предаде лично.

— Някакви поверителни медицински данни за екипажа? — подпитваше Женевиев. Тя и майка й често бяха разговаряли за отговорната роля на космонавта лекар по време на такъв важен полет като тая експедиция.

Никол кимна:

— Скъпа, защо не се качиш горе при дядо си и да му кажеш, че идвам след няколко минути? Предай му, че вечерята си остава за седем и половина. Аз ще прочета бележката и ще видя дали не трябва да пращам някакъв спешен отговор.

Никол целуна Женевиев и изчака, докато вратите на асансьора се затворят след дъщеря й, а после отново излезе навън, където снегът продължаваше да прехвърча. Застана под уличната лампа и отвори плика. Пръстите й трепереха. „Глупчо — мислеше си тя. — Безразсъден глупчо. Толкова много време е минало! Ами ако момичето бе видяло…“

Гербът беше все същият, както и онзи следобед преди петнайсет и половина години, когато пред пресцентъра на Олимпийската зала Дарън Хигинс й бе връчил поканата за обяд. Никол се изненада от силата на чувствата си. Успя да се овладее и погледна надолу, за да прочете бележката:

Моля за извинение, че пиша в последната минута. Трябва да се видим утре. Точно по обяд. „Уорминг хът“ 8 на Вайсфлуйох. Ела сама.

Хенри

На следната сутрин Никол бе първа на опашката пред кабинковия лифт, който качваше скиорите до върха на Вайсфлуйох. Заедно с още двайсетина души, тя се напъха в кутията от лъскав плексиглас и моментално се наведе през прозореца, докато вратата автоматично се затвори. „Виждала съм го само веднъж за тези петнайсет години — мина през главата й — и въпреки това…“

Кабината заскърца нагоре, а Никол сложи тъмните си скиорски очила. Утрото бе ослепително красиво и напомняше онази януарска сутрин преди седем години, когато баща й я беше извикал да се качи на вилата при него. В Бувоа почти не бе паднал сняг и след дългите молби на Женевиев, тя се бе съгласила да я освободи от училище, за да може да се попързаля в планината. По това време Никол работеше в болницата в Тур, вече бе кандидатствала в Космическата академия и чакаше резултатите.

Тъкмо правеше с дъщеря си снежен човек, когато Пиер за втори път се показа на балкона и извика:

— Никол, Женевиев, има нещо специално в пощата! Сигурно е пристигнало през нощта. — Двете изтичаха до вилата и влязоха вътре с апреските, а Пиер им пусна пълното съобщение на видеомонитора.

— Много странно — поклати глава той. — Явно, че ние тримата сме поканени на тържествената коронация на английския крал, а след това и на празненството. И това ако не е чудо на чудесата!

— О, дядо — възкликна Женевиев възбудено, — искам да отидем! Моля ти се да отидем! Ще видя ли там истински крал и кралица?

— Няма кралица, миличко — усмихна се дядо й, — освен ако не искаш да кажеш кралицата-майка. Кралят още не е женен.

Никол прочете няколко пъти поканата, без да продума. След като Женевиев се успокои и излезе навън, баща й се приближи до нея и я прегърна през рамото.

— Искам да отида — тихо каза Никол.

— Сигурна ли си? — той се отдръпна от нея и я погледна изпитателно.

— Да — гласеше твърдият й отговор.

„Оттогава насам Хенри никога повече не я е виждал — помисли Никол за дъщеря си, докато провери ските си за спускането по склона. — Татко се държа прекрасно. Той ме остави да се скрия в Бувоа и почти никой не разбра, че имам дете, чак додето Женевиев не стана на годинка. Хенри дори и не подозираше. Чак до оная вечер в Бъкингамския дворец.“

Никол си спомняше съвсем ясно как стоеше тогава в редицата на гостите, които трябваше да бъдат поздравени. Кралят закъсняваше, а Женевиев ставаше все по-неспокойна и започваше да нервничи. Най-накрая Хенри застана срещу тях.

— Благородният Пиер дьо Жарден от Бувоа, Франция, с дъщеря си Никол и внучка си Женевиев.

Никол се поклони по етикета, а Женевиев повдигна поличката си с две ръце и леко приклекна.

— Значи това е Женевиев — погледна кралят детето. Наведе се надолу и постави ръка под брадичката на детето. Когато момиченцето вдига към него лицето си, той видя нещо, което не можеше да сбърка. Обърна глава към майката с ням въпрос в погледа, но Никол се прикри зад протоколната усмивка. Главният шамбелан вече извикваше следващото по ред име със съответната титла. Кралят отмина.

„След това изпрати Дарън до хотела — мислеше си Никол, докато се спускаше надолу по един стръмен склон, подготви се за скок и за една-две секунди увисна във въздуха. — А той хъмкаше и мънкаше и накрая чак се престраши да ме покани да пия чай с теб. — Никол натисна кантовете на ските и рязко спря, вдигайки облак снежен прах. — Кажи на Хенри, че не мога“ спомни си тя своя рязък отговор преди седем години.

Погледна часовника си. Бе едва единайсет — твърде рано, за да се спусне към хижата. Приближи се към лифта и отново потегли към върха.

Беше дванайсет и две минути, когато Никол спря пред вратата на малката дървена хижа в края на гората. Свали ските от краката си, заби ги в снега и тръгна към централната врата, без да обръща никакво внимание на надписите ВХОД ЗАБРАНЕН. Изневиделица пред нея изникнаха двама грамадни мъжаги, при което единият буквално препречи входа с тялото си.

— Няма проблем — чу тя един познат глас, — очакваме дамата. — Двамата бодигардове изчезнаха така, както се и бяха появили, и Никол съзря Дарън, усмихнат както винаги, да се подава от рамката на вратата.

— Здравей, Никол — махна й той, приветлив както винаги. Беше поостарял. Слепоочията му бяха посивели, а в рижата му брада сребрееха бели косми. — Как си?

— Чудесно, благодаря ти, Дарън — отвърна Никол и усети, че въпреки всичките си заричания, вече започваше да се чувства нервна. Наложи си да си припомни, че в тоя момент тя беше човек с професия и характер, известна, уважавана и ценена не само в тесния си професионален кръг. Но все пак отиваше да се срещне с един крал. Пристъпи решително напред и влезе в хижата.

Вътре беше топло. Хенри стоеше с лице към нея, седнал до малка, запалена камина. Дарън затвори деликатно вратата и ги остави сами. Никол несъзнателно свали шала си, разтвори ципа на грейката и свали скиорските очила. Двамата се взираха един в друг двайсетина секунди, а може би и повече, без да продумат, от страх да не развалят магията на спомените, която ги връщаше към двата невероятни дни преди петнайсет години.

— Здравей, Никол — пръв проговори кралят. Гласът му бе мек и галещ.

— Здравей, Хенри — отвърна тя по същия начин. Той се бе запътил да заобиколи канапето и да отиде при нея, може би искаше да я докосне, но нещо в позата й му подсказа да не го прави. Вместо това протегна ръка:

— Защо не седнеш?

Никол поклати глава.

— Предпочитам да стоя права, ако не ти преча. — Изчака няколко секунди, в които пак впиха погледи един в друг. Усети, че този мъж отново я привлича, въпреки предупрежденията на вътрешния й глас. — Хенри — избухна тя неочаквано и за самата себе си. — Защо ме извика? Трябва да е нещо много спешно. Или мислиш, че е съвсем естествено кралят на Англия да си прекарва времето в такава виличка, забита в някакъв швейцарски зимен курорт?

Хенри се обърна към дъното на стаята:

— Донесох ти подарък. По случай тридесет и шестият ти рожден ден.

Никол се засмя и усети как напрежението я напуска:

— Той е утре. Малко си подранил. Но защо…

В протегнатата му ръка имаше малко кубче:

— Това е най-ценният подарък, който успях да открия за теб — гласът му бе напълно сериозен. — И трябваше доста да оръся кралския бюджет, за да мога да ти го осигуря…

Тя го погледна озадачено.

— От доста време се притеснявах от тая експедиция, в която участвуваш — продължи мъжът, — и все не можех да разбера защо. Но една вечер преди четири месеца, когато играехме карти с принц Чарлз и принцеса Елънър, внезапно осъзнах причината. Интуицията ми подсказва, че вашият екипаж ще се изправи пред сериозни проблеми. Знам, че звучи глупаво, особено пък когато го казвам аз, но не се страхувам от рамианите. Този мегаломан Браун вероятно е прав, когато казва, че рамианите изобщо не се интересуват от някакви си земляни. Но ти ще прекараш стотина дни в ограничено пространство в компанията на единадесет други…

Можеше да се закълне, че Никол не го слуша:

— Ето, вземи това — отново протегна той ръка с кубчето в нея. — Аз накарах моето разузнаване да направи пълни и много подробни досиета на всеки един член от екипажа на „Нютон“, включително и на теб. — Челото на Никол се смръщи. — Информацията, повечето от която не може да се открие в официалните справки на МКА, потвърди личните ми опасения, че в екипажа като група могат да се открият много нестабилни елементи. Не знаех какво да правя с…

— Това не е твоя работа — ядно го прекъсна Никол. Чувстваше се обидена от намесата на Хенри в професионалния й живот. — Защо се бъркаш?

— Хей, хей, почакай малко — опита се да я успокои кралят. — Уверявам те, че в подбудите ми няма никаква корист. Разбираш ли — продължи той, — може би дори няма да имаш нужда от цялата тая информация, но аз си мислех, че може да ти бъде от полза. Вземи я, пък ако искаш, може дори да я хвърлиш. Прави с нея каквото пожелаеш.

Хенри можеше да се закълне, че срещата им се бе провалила и то по негова вина. Отиде към камината и седна в креслото до огъня с гръб към Никол.

— Пази се, Никол — смънка той.

Тя стоя дълго време замислена, после сложи кубчето в джоба на грейката си и се приближи към краля.

— Благодаря ти, Хенри.

След това постави ръката си върху рамото му. Мъжът не се обърна. Той също вдигна ръка, пръстите му докоснаха нейните и се спряха върху тях. Прекараха цяла минута застинали така.

— Има някои факти, до които дори моите доверени хора не са успели да се доберат — каза той с тих глас най-накрая. — Особено едно нещо, от което лично аз съм дълбоко заинтересован.

Никол чуваше сърцето си да тупти през пукота на цепениците в камината. Един глас вътре в нея крещеше отчаяно: „Кажи му, кажи му!“ Но един друг, по-тих и като че ли по-мъдър, я съветваше да мълчи.

Когато извади бавно ръката си изпод неговата, мъжът вдигна глава към нея. Никол му се усмихна, обърна се и тръгна към вратата. Преди да излезе навън, сложи шала си и вдигна ципа на грейката:

— Довиждане, Хенри.

15.

Срещата

Космическият кораб „Нютон“ застана така, че Рама изпълни целия огромен илюминатор на контролния му център. Чуждоземният космически кораб беше гигантски. Повърхността му бе равномерно сива и скучна, а дългото тяло представляваше перфектен цилиндър. Никол стоеше мълчалива до Валери Борзов. За тях двамата, тази първа гледка на целия Рама, облян от слънчевата светлина, бе преживяване, на което трябваше да се насладят.

— Открихте ли някакви различия? — наруши най-после мълчанието Никол.

— Още не — обърна поглед към нея командирът Борзов. — Сякаш и двата космически кораба са слезли от една и съща поточна линия. — Тишината отново легна между тях.

— Любопитно би било да се види тая поточна линия — отбеляза след малко Никол.

Валери Борзов кимна. В този момент един малък летателен апарат, приличен на прилеп, пресече илюминатора и се отправи по посока на Рама.

— Външните разузнавателни капсули трябва да докажат подобието. Във всяка от тях има заложен пакет холографски изображения на Рама I. Ще бъде направен и вкаран в компютърната памет пълен комплект снимки, а след три часа ще ни се докладва резултатът от сравнението.

— Ако не се открият някакви изменения?

— Тогава действаме по плана — усмихна се генерал Борзов. — Кацаме, отваряме Рама и пускаме вътрешните разузнавателни капсули. — Погледна часовника си. — Всичко това трябва да бъде извършено в продължение на двайсет и два часа, считано от този момент, разбира се, ако имаме уверението на корабния лекар, че всички са здрави и екипажът е готов за подобно начинание.

— Екипажът се чувства чудесно — докладва Никол. — Току-що направих преглед на контролните измервания: удивително положителни. Освен леки хормонални изменения на трите жени, които бяха очаквани, за четиридесет дни не са забелязани никакви значителни отклонения от нормите.

— Значи физически сме готови — замислено рече командирът. — Но психологически? Не си ли разтревожена от това изобилие на спорове? Или бихме могли да ги отдадем на възбудата и напрежението?

Никол замълча, преди да отговори:

— Да, наистина ми се струва, че тези четири дни, след като спряхме до Рама, действително бяха малко… тежки. Всички знаем за скандала между Уилсън и Браун още преди отлитането. Е, ние частично го решихме, като оставихме Реджи в твоя кораб по време на пътуването. Но сега, след като двата кораба се съединиха и отново се събрахме всички, тези двамата гледат да се счепкат при всяка възможност. Особено пък ако наоколо се намира Франческа.

— На два пъти се опитах да говоря с Уилсън, още когато бяхме разделени на две — мрачно продължи Борзов. — Той изобщо не подаваше. Явно има нещо, което дълбоко го измъчва.

Генерал Борзов се приближи до командния пункт и започна да чука по клавишите.

— Трябва да повикам Сабатини — продължи той темата. — Уилсън не успя да свърши много работа по време на пътуването, но за сметка на това личния му файл показва, че е прекарал цели часове на видеофона в разговори с нея. И през цялото време беше нацупен. Успя да се скара дори с О’Туул. — Генерал Борзов се обърна и втренчи поглед в Никол. — Бих искал да знам дали като корабен лекар изказваш някакви „официални“ препоръки към екипажа, особено що се отнася до взаимоотношенията между отделните членове?

Никол не бе очаквала такъв въпрос. Когато генерал Борзов й предложи да обсъдят „окончателната здравна констатация на екипажа“, тя дори не си беше помислила, че този въпрос би могъл да включва и психическото състояние на космонавтите.

— Интересувате се от професионална оценка на психологическия климат, така ли да разбирам въпроса? — опита се тя да изясни нещата.

— Точно така — потвърди генералът. — Искам да ми предоставите форма А 5402, която атестира едновременно психическата и физиологическата годност на всеки един от членовете на екипажа. Правилникът съвсем недвусмислено казва по този въпрос, че преди всеки полет командирът изисква такъв доклад от бордовия лекар.

— Но по време на тренировките вие искахте резултатите само от физическите данни.

Борзов се усмихна:

— Мадам Дьо Жарден, аз мога да изчакам, ако ви е необходимо време да се подготвите с доклада си.

— Не, няма нужда — вдигна глава Никол след кратък размисъл. — Веднага мога да дам мнението си, а след това да го документирам по-късно тази вечер. — Тя се поколеба няколко секунди, преди да продължи. — Не препоръчвам едновременното включване на Уилсън и Браун като съекипници, в която и да е изпълнителска подгрупа, или пък поне в тази, извършваща първия разузнавателен полет. Също така имам опасение от поставянето на Франческа Сабатини, с който и да е от двамата, но то не е така силно, както първото. Не предявявам никакви претенции за ограничения към другите членове на екипажа.

— Добре. Добре — широко се ухили командирът. — Приемам доклада, но не само защото съвпада с моите наблюдения. Както разбираш, тези неща някой път могат да бъдат твърде деликатни. — Генерал Борзов изведнъж смени темата на разговора: — Сега имам един друг въпрос от съвсем различно естество.

— Моля.

— Тая сутрин при мене дойде Франческа и предложи да организираме парти утре вечерта. Тя твърди, че хората са напрегнати и имат нужда от разтоварване преди първия полет вътре в Рама. Съгласна ли си с нея?

Никол се замисли за момент.

— Не е лоша… идея — колебливо отвърна тя. — Напрежението е ясно изразено… Но какво парти имате предвид?

— Обща вечеря тук, в контролната зала, малко вино и водка, може би и малко танци — Борзов се усмихна и постави ръката си върху рамото на Никол. — Питам те като лекар, нали разбираш, като мой бордови лекар.

— Разбира се — засмя се и тя, — генерале. Ако вие смятате, че е време екипажът да организира парти, с удоволствие ще се включа…

Никол завърши доклада си на компютъра, затвори файла и го прехвърли към компютъра на командира във военния кораб. Бе много предпазлива при описването на ситуацията и я квалифицира повече като „личен конфликт“, вместо патологично отклонение на поведението. За самата Никол проблемът между Уилсън и Браун бе пределно ясен: ревност — явна и неприкрита — древно чудовище със зелени очи.

Беше повече от сигурна, че е недопустимо да се оставят Уилсън и Браун на съвместна работа по време на полета вътре в Рама. Никол се укоряваше, че сама не бе повдигнала въпроса пред Борзов. Сега вече разбираше, че в служебните й задължения влиза също и психическото здраве на екипажа, но някак си не можеше да се види като психиатър на колегите си. „Отбягвах случая — мислеше тя, — защото не е обективен процес, а ние още нямаме мерки, с които да потвърдим, че душевното здраве на един човек е добро или лошо.“

Никол тръгна по коридора, където се намираха каютите на екипажа. През цялото време внимаваше единият й крак да бъде допрян до пода; движението в състояние на безтегловност й бе станало почти втора природа. Радваше се, че конструкторите на „Нютон“ се бяха постарали да сведат до минимум разликите между живота в Космоса и на Земята. При такива условия адаптацията на екипажа бе далеч по-проста и всеки можеше да се концентрира над по-важните елементи от работата си.

Стаята на Никол се намираше в края на коридора. Въпреки че всеки от космонавтите си имаше собствена каюта (резултат на ожесточени спорове между членовете на екипажа и конструкторите, като последните настояваха, че спането по двойки осигурява по-добро разпределение на пространството), каютите бяха тесни и ниски. На по-големия космически кораб, така наречения от космонавтите „научен“, имаше осем спални помещения, а на по-малкия — „военния“ — бяха само четири и то още по-тесни. И на двата имаше зали за физически упражнения и по един „хол“, където бяха поставени по-удобни мебели, както и предмети за забавления, които не можеха да се поместят в спалните каюти.

Никол подминаваше стаята на Янош Табори на път към тренировъчната зала, когато чу смеха му. Не можеше да бъде сбъркан с никой друг. Вратата на каютата му, както винаги, зееше полуотворена.

— Ама, наистина ли си мислиш — бучеше Янош, — че мога да сменя офицери и да те оставя да се разпореждаш в средата на полето с конете? Хайде, Шиг, може да не съм гросмайстор, но се уча от грешките си. Преди няколко игри ме победи точно заради такова нещо.

Табори и Такагиши бяха увлечени в следобедната си партия шах. Почти всяка „нощ“ (екипажът бе настоял за двайсет и четири часов ден, съобразен с Гринуичкото време) двамата играеха по няколко часа, преди да заспят. Такагиши наистина притежаваше международна гросмайсторска титла, но едновременно с това и добро сърце и не искаше да разочарова Табори. Така че буквално във всяка игра, след като установеше солидно превъзходство, той позволяваше на унгареца да пробие защитата му.

Никол подаде глава през вратата.

— Влизай, красавице — подвикна ухилен Янош. — Гледай сега как ще разгромя нашия азиатски приятел.

Никол тъкмо бе започнала да обяснява, че е тръгнала към тренировъчната зала, когато някакво странно създание с размерите на голяма мишка изприпка през краката й и се шмугна в стаята на Табори. Тя инстинктивно отскочи назад, а играчката, или каквото там беше, се отправи към двамата мъже.

„Ей кос, на цвят кат въглен черен,

жълто-оранжев клюн наперил,

и дрозд, на песента със тона верен,

и орехчето с малките перца…“

Роботчето пееше и подскачаше около Янош. Никол застана на колене и започна да разглежда миниатюрния гост. Краката на тялото му бяха човешки, а главата магарешка. Продължаваше да пее — Табори и Такагиши бяха спрели играта си и от сърце се смееха на обърканото изражение, изписано върху лицето на лекарката.

— Хайде — обърна се Янош към Никол, — кажи му, че го обичаш. Това би направила приказната фея Титания.

Никол сви рамене. Роботчето мълчеше. Янош я подкани отново и тя измърмори:

— Обичам те — като гледаше удивена двайсетсантиметровата играчка.

Миниатюрното човече се завъртя към Никол:

— Мисля, госпожо, че това, което казвате, не е много разумно. А да си кажа правичката, разумът и любовта в наши дни трудно съжителстват.

Никол бе удивена. Тя посегна да вземе малката фигурка, но в тоя момент ръката й замръзна, тъй като чу друг глас:

— Ах, господарю, какви глупаци са хората. Къде е шутът, когото превърнах в магаре? Ботъм, къде си?

Втори малък робот, облечен като елф, се втурна в стаята. Когато видя Никол, той скочи нагоре и се издигна на височината на лицето й, а малките му крилца бясно пляскаха.

— Приятно ми е, Пък, благородна госпожо — представи се той. — Не съм ви виждал преди. — Роботчето се спусна на земята и спря да се движи.

Никол стоеше зяпнала от изумление.

— Какво по дяволите… — започна тя.

— Шт! — сложи пръст на устните си Янош и посочи Пък. Ботъм спеше в ъгъла близо до ръба на леглото. Пък го бе открил и сега го пръскаше с много ситен прашец от малка торбичка. Докато тримата наблюдаваха сцената, главата на Ботъм започна да се променя. Никол виждаше как малките парченца пластмаса и метал се пренареждаха от магарешка глава и образуваха нещо ново. Тя бе изключително впечатлена от метаморфозата, която се извършваше пред очите й. Пък офейка точно преди Ботъм да се събуди с новата си човешка глава и да започне да говори:

— Хм, присъни ми се много странно нещо — рече Ботъм, — ама човек сигурно не ще може да го обясни какво значи. Пък ще бъде и най-голямото магаре, ако тръгне да разказва сънищата си.

— Браво, браво! — извика от удоволствие Янош, когато роботчето млъкна.

— Великолепно! — добави Такагиши.

Никол се тръсна върху единствения свободен стол и се вгледа в двамата мъже.

— И само като се сетя — рече тя, клатейки глава, — че току-що съм ви обявила пред командира за напълно здрави душевно. — Замълча за две-три секунди. — Би ли пожелал някой от вас да ми разкаже какво точно става тук?

— Ами, Уейкфилд — започна Янош. — Той е направо страхотен, но за разлика от повечето други гении е също и много умен. Освен това е луд по Шекспир. Има цяла серия такива човечета, но мисля, че Пък е единственият, който лети, а Ботъм е единственият, който си сменя лицето.

— Пък не лети — чу се глас отвън и Ричард Уейкфилд влезе в стаята. — Той просто може да се издига във въздуха и то за много кратко време. — Уейкфилд изглеждаше леко притеснен. — Не знаех, че ще бъдете тук — обърна се той към Никол. — По някой път си позволявам да забавлявам тези двамата тук, докато си играят шаха.

— Една нощ — обади се Янош, тъй като Никол оставаше безмълвна, — тъкмо се канех да разгромя Шиг, когато чух шум като от битка в коридора. Почти веднага в стаята се изсипаха Тибалт и Меркуцио, които си хвърляха обиди един на друг и бляскаха с шпагите си.

— Това хоби ли ти е? — попита най-накрая Никол, като посочи с ръка роботите.

— Уважаема госпожо — намеси се Янош, преди Уейкфилд да успее да отговори, — никога, ама никога не бъркайте една страст с хоби. Нашият уважаван японски колега не играе шах като хоби. А този млад човек, роден в града на Барда — Страдфорд на Ейвън, не създава своите творения като хоби.

Никол извърна глава към Ричард. Опитваше се да си представи заряда енергия и талант, които човек трябваше да притежава, за да може да създаде подобни сложни роботизирани кукли. Ако се изключи талантът, разбира се, че оставаше страстта.

— Наистина впечатляващо — обърна се тя към Уейкфилд.

Той се усмихна в отговор на похвалата. Никол се извини и тръгна да излиза. Пък щъкаше наоколо и й препречи пътя.

Никол се засмя, докато прескачаше духчето и помаха с ръка за лека нощ на своите приятели.

Французойката се задържа в залата за тренировки повече, отколкото бе очаквала. Обикновено около тридесет минути здраво въртене на педалите на велоергометъра или бягане на място по пътеката, бе достатъчно да разхлаби напрежението и тялото й да се подготви за съня. Не и тази вечер, обаче, когато целта на тяхната мисия бе вече толкова близко и възбудата напълно ги бе завладяла. Част от трудността идваше и от доклада, в който препоръчваше на Борзов да разделя Уилсън и Браун при всички важни за експедицията начинания.

„Дали не избързах? — мислеше си тя. — Или може би позволих на генерал Борзов да повлияе на мнението ми?“ Никол много се гордееше с професионалната си репутация и затова често премисляше по няколко пъти важните си решения. Към края на физкултурните си занимания отново се убеди, че е дала правилни заключения в доклада си. Тялото й говореше, че може да си ляга вече.

Когато се върна в отделението за почивка, навсякъде, освен в коридора, бе тъмно. Тъкмо се готвеше да свие по левия коридор, който водеше към стаята й, когато през отворената задна врата на хола забеляза, че вратата на малката стаичка, където пазеше медицинските си принадлежности, е отворена. „Странно — замисли се тя, напрегнала очи в полумрака. — Изглежда съм оставила склада отворен.“

Бързо премина през хола. Вратата наистина бе отворена. Вече бе активирала автоматичната ключалка и тъкмо се готвеше да хлопне, когато чу, че нещо се раздвижи в тъмната стая. Тя вдигна ръка и щракна ключа на лампата. От другата страна, седнала срещу нея пред един компютър, я гледаше Франческа Сабатини. Върху екрана бе изписана някаква информация, а самата Франческа държеше малко шишенце.

— Какво е това? — посочи с ръка към монитора Никол. Гласът й издаваше раздразнение. Всички космонавти знаеха, че в хранилището за лекарства право на достъп има само докторът на експедицията.

Франческа продължаваше да мълчи и Никол усети, че я обзема гняв:

— Как влезе тук? — попита тя строго. Двете жени се намираха само на двайсетина сантиметра една от друга в малката ниша при бюрото. Изведнъж Никол се пресегна и изтръгна шишенцето от ръката на Франческа. Докато разчиташе етикета, Франческа я блъсна настрани и се втурна към вратата. Течността в шишето бе за предизвикване на аборти. Никол се втурна след нея в коридора:

— Как ще обясниш всичко това?

— Върни ми лекарството, ако обичаш! — протегна ръка към нея Франческа.

— В никакъв случай! — поклати глава Никол. — Медикаментът е с много силно действие и доста странични ефекти. Какво си представяше, че ще направиш? Ще го откраднеш и ще останеш незабелязана? Когато правя редовната проверка, щях да открия, че липсва.

Минаха няколко секунди, през които двете жени настръхнали се гледаха една друга.

— Виж какво, Никол — започна накрая Франческа, като се опита да имитира усмивка. — Работата е много проста. За голямо мое огорчение преди няколко дни открих, че съм в ранна фаза на бременност. Това си е лично мой проблем и не исках да занимавам никой друг от екипажа.

— Не може да си бременна — отвърна лекарката. — Щях да открия по биометричните ти данни.

— Само на четири-пет дни съм, но е сигурно. Вече усещам промените в тялото си. Точно сега трябваше да бъде периодът ми.

— Нали знаеш установената процедура за здравните проблеми? — запита я Никол след известно колебание. — Работата можеше да бъде много проста, ако ми позволиш да използвам твоите думи, но първо трябваше да дойдеш при мен. Най-вероятно щях да запазя тайната ти. Но сега ме поставяш пред дилема…

— Ще престанеш ли най-после с тези нравоучения? — остро избухна Франческа. — Изобщо не ме интересуват проклетите правила. Забременях и сега искам да махна бебето. Ще ми дадеш ли лекарството или да търся друг начин да се оправям?

Никол усети, че побеснява:

— Я гледай! — приближи се тя към нея. — Наистина ли си представяш, че просто ще ти оставя това шише и ще си тръгна ей така, а? И няма да смея дори да те попитам нещо? Ти може да се отнасяш към проблемите със здравето си съвсем лекомислено, но не и аз. Първо ще се наложи да те прегледам, да проследя развитието на ембриона, да видя здравния ти картон и чак тогава евентуално бих могла да реша дали да ти предпиша същото лекарство, или не! Освен това трябва да ти посоча, че има морални и психологически усложнения…

Франческа се изсмя:

— Спести ми усложненията си, Никол. Нямам нужда от твоя аристократичен морал, за да решавам проблемите в живота си. Поздравявам те, че си отгледала сама детето си, но моето положение е доста по-различно. Бащата на детето, което е в мен, нарочно спря да взима хапчетата си, като предполагаше, че ако забременея, може отново да спечели любовта ми. И сгреши. Това бебе е нежелано. И ако трябва да бъда още по-точна…

— Достатъчно — прекъсна я Никол, свивайки устни с отвращение. — Подробностите от личния ти живот не ме засягат. Аз трябва да реша кое е добре едновременно за теб и за мисията ни. — Тя замълча за момент. — Във всеки случай ще се наложи да прегледам показанията на биометричната система и да предприема необходимите изследвания. Ако откажеш, ще забраня аборта. И, разбира се, ще бъда принудена да направя подробен доклад…

Франческа отново се засмя:

— Няма нужда да ме заплашваш. Не съм толкова глупава. Ако това ще ти достави удоволствие, то нямам нищо против да пъхнеш великолепните си инструменти между краката ми. Моля. Но нека го направим по-скоро. Искам да се отърва от това бебе, преди да влезем във вътрешността на Рама.

През следващия час и половина двете жени си размениха не повече от десетина думи. Заедно отидоха в малката лаборатория, където Никол използува свръхчувствителната си техника, за да провери наличието и големината на ембриона. Франческа също бе тествана за евентуални реакции към лекарството. Наистина имаше зародиш и той бе вече на пет дни. „Кой ли си ти?“ — помисли Никол, докато гледаше върху екрана на микроскопа малката торбичка, захваната за стените на матката. Дори и под микроскопа нямаше никакъв начин да се познае, че това струпване на клетки бе човешко същество. „Но ти вече си живо и голяма част от бъдещето ти е програмирано вече от твоите гени.“

Никол пусна принтерен лист, за да може Франческа да разбере какво ще бъде физическото й състояние, след като погълне лекарството. Зародишът щеше да бъде отхвърлен от тялото й за по-малко от двайсет и четири часа. Вероятно щяха да се появят и леки спазми заедно с нормалната менструация, която трябваше да настъпи веднага след аборта.

Франческа изпи течността без никакво колебание. Докато пациентката й се обличаше, Никол отново си припомни момента, когато тя за пръв път разбра, че е бременна. „Никога не съм и помисляла… и не само, защото баща й беше принц. Не. Това бе въпрос на отговорност. И любов.“

— Подозирам какво си мислиш — обърна се към нея Франческа, застанала на входната врата. — Но не си губи времето. Имаш си достатъчно собствени проблеми.

Никол мълчеше.

— Значи утре малкото копеленце ще е изчезнало — гласът на Франческа бе студен, а очите — изморени и мрачни. — Чудесно лекарство. Светът няма нужда от още едно черно бебе.

Тя се обърна и излезе, без да дочака коментара на лекарката.

16.

Рама, Рама, жива жар

Кацането до входния люк на Рама премина гладко и без произшествия. Използвайки опита на командира Нортън от преди седемдесет години, генерал Борзов нареди на Яманака и Тургенева да спуснат „Нютон“ точно отстрани на стометровия диск, центриран по оста на въртене на гигантския цилиндър. Няколко ниски, прилични на кутии, метални конструкции, временно свързаха земния космически кораб, за да не се плъзне под влияние на слабата центробежна сила, създадена от въртенето на Рама. Само за десетина минути здравите скоби закрепиха устойчиво „Нютон“ към неговата цел.

Големият диск, както се и предполагаше, бе външната част на рамианския въздушен люк. Уейкфилд и Табори се отделиха от „Нютон“ с тяхната малка ракета и започнаха да търсят вградения отвор. Колелото се задвижваше ръчно и се оказа на същото място, както и предишния път. То се отвори по очаквания начин и откри входа по черупката към вътрешността на Рама. Тъй като досега нищо на Рама II не се отличаваше от предшественика му, двамата космонавти продължиха с процедурата по влизането.

Четири часа по-късно, след изтощителни преходи напред-назад по дългите половин километър тунели и коридори, които свързваха огромната вътрешност на извънземния космически кораб с външния входен люк, мъжете бяха свършили с отварянето на трите двойни цилиндрични врати. Също така бяха сглобили транспортната система, която щеше да пренася хора и съоръжения от „Нютон“ до вътрешността на Рама. Това съоръжение — вагонетка бе проектирано от земните инженери така, че да се плъзга по успоредните вдлъбнатини, които рамианите неизвестно защо и неизвестно кога бяха издълбали по стените на тунелите, които преминаваха през обвивката.

След кратка почивка, по време на която обядваха, Яманака се присъедини към Уейкфилд и Табори. Тримата изградиха планираната Алфа първа междинна комуникационна база, в края на вътрешния тунел. Конструкцията на антената бе така проектирана, че ако Рама II се окажеше идентичен на Рама I, то щеше да бъде възможна двойна връзка между космонавтите, намиращи се където и да било по стълбите или в северната половина на Централната равнина. Комуникационният план предвиждаше установяването на друга — основна база, наречена Бета, близо до Цилиндрично море. Двете станции щяха да осигуряват надеждна връзка до всяка точка на северната част и дори чак до острова, наречен Ню Йорк.

Браун и Такагиши заеха местата си пред командното табло, след като свършиха работата по установяване на връзката със станция Алфа. Всеки момент можеше да бъде дадена заповед за влизането на капсулите във вътрешността на Рама. Такагиши явно бе нервен и дори превъзбуден, докато хвърляше последен поглед за готовността на своята капсула. От друга страна, Браун изглеждаше спокоен, дори малко отпуснат, когато проверяваше втората капсула. Франческа Сабатини бе застанала пред мониторите, готова да избере най-добрата гледна точка, която камерите можеха да покажат на земните зрители при влизането в гиганта, дошъл от Космоса.

Самият генерал Борзов подаваше командите една след друга. Той направи драматична пауза, преди да обяви „Старт!“ за двете капсули. Двете машини изхвръкнаха напред в огромната кухина на Рама. Няколко секунди по-късно, основният екран на контролния център, чиято картина се подаваше директно от капсулата, пилотирана от Дейвид Браун, пресветна ярко при изстрелването на сигналната ракета. Когато светлината стана малко по-поносима, се очертаха контурите на първия общ план. Винаги се бе предполагало, че тази първа картина ще бъде съставена от Северния полуцилиндър, който заема територията от полусферичния край, през който те бяха проникнали, до Цилиндрично море — намиращо се в средата на този изкуствен свят. Ясно очертаният образ, замръзнал за миг на екрана, въздействаше поразително. Едно бе да четеш за Рама и да правиш тренировки в симулирани подобни условия и съвсем друго — да се сблъскаш с истината вътре в гигантския космически кораб, застанал на орбита близко до Венера…

Това, че пейзажът изглеждаше познат, едва ли можеше да намали силата на въздействието. От огромния чашковиден край на космическия кораб, там, където излизаха тунелите, започваше сложна плетеница от стълби и площадки, която се виеше ветрилообразно, докато достигнеше основното тяло на въртящия се цилиндър. Тази конструкция — три широки стълби, напомнящи извити железопътни линии, всяка от тях с повече от трийсет хиляди стъпала — разделяше на три секции дъното на огромния котел. Тази комбинация от стълба, която преминаваше в широко стълбище към края, силно напомняше трите еднакви пръчки на гигантски чадър и даваше възможност за слизане (и качване) от плоското дъно на кратера до Централната равнина, построена по стените на въртящия се цилиндър.

Изгледът на северната половина на Централната равнина заемаше по-голямата част от картината върху екрана. Огромната повърхнина бе разделена на правоъгълни площи, които, изглежда, нямаха някакви определени съотносителни размери, освен тези, намиращи се непосредствено до „градовете“. Трите града, видими в общия план, представляваха струпвания на високи конструкции, напомнящи човешки постройки и бяха съединени с подобни на магистрали връзки, които излизаха от краищата на очертаните полета. Тези три града веднага бяха разпознати от екипажа като Париж, Рим и Лондон, както бяха наименувани от участниците в първата експедиция. Много впечатляващи изглеждаха и дългите успоредни вдлъбнатини или долини, разположени в Централната равнина. Тези три канала, всеки с дължина десет километра и ширина около стотина метра, бяха разположени на равни разстояния по обиколката на централния корпус на Рама. По време на първата среща с Рама те бяха служили като източници на светлина за този изкуствен свят, запалени малко след като се бе стопило Цилиндрично море.

Странното море, ивица вода, опасваща като пръстен вътрешността на огромния цилиндър, се виждаше чак в дъното на екрана. Бе замръзнало, както и се очакваше, а в центъра му се намираше мистериозния остров с високите небостъргачи, който бе наречен Ню Йорк, когато бе открит преди седемдесет години. Високите „сгради“ запълваха дъното на картината и примамваха екипажа да тръгне към тях.

Всички безмълвно се взираха в „пейзажа“ пред себе си, преди някой да реши да проговори. По едно време доктор Браун се разсмя:

— Чудесно, Рама — в гласа му личеше нескрита гордост. — Виждате ли, всички вие, неверници? — викаше той така, че всички да го чуят. — Той е точно като първия!

Камерата на Франческа се завъртя, за да може да улови възторга му. Останалите бяха все така неми, зашеметени от гледката, която се разкриваше пред тях върху екрана.

Междувременно капсулата на Такагиши снимаше детайли от областта точно под тунела. Образите се прожектираха върху по-малки екрани, разпръснати из контролния център. Това се правеше, с цел да се провери и потвърди планирането на комуникационната и транспортната инфраструктури, които щяха да бъдат изградени в Рама. В крайна сметка на тая фаза от експедицията, точно това бе истинската „задача“ — сравняването на хилядите, направени от капсулите снимки, със съществуващите такива от Рама I. Въпреки че повечето от сравненията можеха да бъдат извършени дигитално (и следователно автоматично), винаги щяха да съществуват някакви различия, които да изискват намесата на човешкия ум. Дори двата кораба да се окажеха абсолютно идентични, то тогава дори само различните снимачни точки и осветеност, можеха да създадат повод за неточности.

Два часа по-късно фотографският излет бе завършен и двете капсули се завърнаха на междинната станция. Между Рама I и Рама II не съществуваха никакви съществени различия по-големи от сто метра. Единствената точка на несигурност в този анализ бе самото Цилиндрично море, защото отразяваше така светлината, че бе изключително трудно да се действа направо със сравнителния дигитален алгоритъм.

Денят се оказа изпълнен с емоции и изморителен. Борзов съобщи, че след един час ще бъдат съобщени задачите по провеждането на първия изследователски полет, а още един час по-късно, за целия екипаж ще бъде сервирана „специална вечеря“ в контролната зала.

— Нямаш никакво право да постъпваш по този начин! — ядно извика Дейвид Браун, като се втурна в кабината на командира, размахвайки копие от разпределение на задачите по първия изследователски полет.

— За какво става въпрос? — вдигна вежди генерал Борзов. Изглеждаше притеснен от внезапното нахълтване на Браун.

— Трябва да има някаква грешка — продължи Браун с повишен тон, както бе започнал. — Нима наистина мислиш да ме оставиш тук на „Нютон“ и то точно първия полет? Не можеш да очакваш подчинение! — Когато видя, че генералът не възнамерява да отговори, американският учен смени тактиката. — Искам да заявя най-отговорно, че не приемам подобно държание от твоя страна. Сигурен съм, че и ръководството на МКА съвсем няма да хареса подобно решение.

Борзов се изправи зад бюрото си.

— Затворете, ако обичате — хладно рече той. Дейвид Браун ядно тръшна хлъзгащата се врата. — А сега ме изслушайте много внимателно. Ще бъда съвсем кратък — продължи генералът. — Изобщо не ме е грижа кои са познатите ви и къде работят. Аз съм командирът на тази мисия и ако продължавате да се държите като примадона, ще направя така, че кракът ви никога да не стъпи вътре в Рама.

Тоя път тонът на Браун бе по-сдържан, но враждебността отново прозираше през думите му:

— Все пак ми дължите някакво обяснение. Аз пък съм старшият учен на тази експедиция и също така говорител на проекта „Нютон“ пред медиите. Как бихте оправдали моето оставане на борда на кораба, когато девет други космонавти в същото време влизат в Рама?

— Нямам никакво намерение да оправдавам действията си — отвърна Борзов и за момент се дръпна назад, за да се наслади на надмощието си над арогантния американец. След това приближи лицето си към неговото: — Но за дневника и понеже разбирам това детско избухване от ваша страна, ще ви кажа защо няма да летите първия път. При първото ни посещение ние имаме две основни цели: най-напред да прокараме комуникационните и транспортни връзки и после да извършим обстоен оглед на интериора, който да докаже, че обстановката в извънземния космически кораб е идентична с тая от Рама I…

— Това вече бе потвърдено от капсулите — прекъсна го Браун.

— Но не и според доктор Такагиши — възрази Борзов. — Той твърди, че…

— Да върви по дяволите, доктор Такагиши! Не разбирате ли, генерале, че той няма да бъде доволен дори когато се окаже, че всеки квадратен сантиметър от Рама II е абсолютно копие на първия кораб! Вие видяхте резултатите, донесени от капсулите. Има ли и най-малкото съмнение…

Доктор Браун сам спря по средата на изречението. Генерал Борзов седеше срещу него, впил присвитите си очи в лицето му и барабанеше с пръсти по бюрото си.

— Ще ме оставите ли да довърша? — вдигна той вежди. След това изчака още няколко секунди. — Каквото и да е вашето мнение — продължи командирът — прието е, че доктор Такагиши е най-добрият експерт по интериора на Рама. Дори вие самият не бихте се осмелили да твърдите, че вашите познания се доближават до неговите относно детайлите. И така: нуждая се от всичките петима космически кадети за установяване на комуникационните връзки. Двамата журналисти също трябва да бъдат вътре не само защото изпълняват два различни вида задачи, но и понеже в този момент цялото внимание на човечеството е съсредоточено върху нас. И накрая, за по-доброто управление на експедицията оттук нататък, смятам, че аз самият трябва да вляза вътре поне веднъж и избирам това да бъде сега. Тъй като инструкциите недвусмислено ни задължават поне трима членове на екипажа да остават извън Рама, особено по време на първите посещения, то е много лесно да се стигне до заключението, че…

— Я недей да ме правиш на глупак — махна невъзпитано с ръка Браун. — Ясно ми е за какво е цялата тая работа. Дал си си толкова труд да съчиняваш някакви логични обяснения, само и само да скриеш истинската причина за отсъствието ми от първия разузнавателен полет. А истината е, че ти си просто завистлив, Борзов. Не можеше да се помириш с факта, че повечето членове на екипажа ме считат за истинския ръководител на тази експедиция.

Командирът се взря в лицето на Браун и изминаха повече от петнайсетина секунди, преди да проговори:

— Знаеш ли какво ще ти кажа — поклати най-после глава той. — Просто ми е жал за теб. Ти наистина си забележително талантлив, но си толкова надут, че това пречи на другите ти качества. Ако не беше такъв… — този път Борзов трябваше да се спре на средата на изречението и да се овладее. Обърна погледа си настрани: — Тъй като подозирам, че сега, след разговора ни, ще отидеш в кабината си и веднага ще започнеш да хленчиш пред МКА, се чувствам длъжен да ти съобщя още нещо: лекарят на мисията изрично забрани твоето участие в каквито и да било съвместни задачи с Уилсън — поради откритата лична враждебност, която двамата с него демонстрирате един към друг.

Браун присви очи:

— Това означава ли, че Никол дьо Жарден е написала официален доклад, в който да цитира името на Уилсън и моето?

Борзов кимна.

— Гадна, курва! — изръмжа Браун.

— Е, винаги има някой друг, който да ни е виновен, нали докторе? — подсмихна се Борзов.

Дейвид Браун се врътна и изхвръкна от стаята на командира.

За самото тържество генерал Борзов бе наредил да се отворят няколко бутилки превъзходно вино. Настроението му бе чудесно — предложението на Франческа наистина попадна точно в целта. Всички се чувстваха приятелски и доброжелателно настроени един към друг, когато пренесоха малките масички от кабините си и ги закрепиха към пода на контролната зала.

Дейвид Браун не присъстваше — той бе останал сам в стаята си, докато другите единайсет членове на екипажа се угощаваха с пълнен фазан. Франческа несръчно докладва, че доктор Браун „се чувства неразположен“. Но когато Янош Табори шеговито подхвърли да отскочи до кабината му и да го прегледа, тя побърза да заяви, че докторът е помолил да не го безпокоят. Янош и Ричард Уейкфилд, всеки от тях обърнал вече по няколко чашки, добродушно се задяваха с Франческа в единия край на трапезата, докато в другия Реджи Уилсън и генерал О’Туул оживено обсъждаха предстоящия бейзболен сезон. Никол се бе настанила между Борзов и генерал Хайлман и разсеяно слушаше спомените от техните преживелици по времето на Големия хаос.

Когато свършиха с яденето, Франческа и доктор Такагиши излязоха за малко. Когато отново се върнаха, журналистката помоли всички космонавти да се обърнат към големия екран. След като изгасиха светлините, върху платното се появи снимка на Рама. Но това не бе снимката на сивия цилиндър, която всички познаваха до болка. Тази снимка бе допълнително оцветена и сега извънземният космически кораб бе допълнително потъмнен до черно, а напреко бяха нарисувани ярки, златистожълти ивици. Някои детайли от дъното на цилиндъра бяха подчертани и сега той приличаше на лице — или по-скоро на животинска глава.

Изтекоха няколко секунди, преди Франческа да започне да рецитира:

Тигре, тигре, жива жар,

лумнал полунощен звяр,

кой ум вечен разчерта

твойта стръвна красота?

Никол дьо Жарден усети как хладна тръпка премина по цялото й тяло, когато Франческа започна втория куплет:

Кой ти взора разгоря?

Кой си с огъня игра?

Кой издън небе дълбок,

смя да литне на възбог?

„Точно това е истинският въпрос — мислеше си Никол. — Кой е създал този гигантски космически кораб? И отговорът на този въпрос е много по-важен за цялата по-нататъшна съдба на човечеството, отколкото «защо» е създаден.“

Чий бе чукът? Кой кова

кръвожадната глава?

Кои те в жупела с ръжен

шари, ужас нажежен?

Отсреща, през масата, генерал О’Туул изглеждаше също хипнотизиран от декламацията на Франческа. Умът му отново се терзаеше от същите извечни въпроси, които го мъчеха още от момента, в който се кандидатира за член на експедицията. „Господи — въртеше се в ума му, — как тези рамиани обитават Твоята вселена? Тях ли създаде първо или нас? Те наши роднини ли са, или напълно непознати? Защо ги изпрати тук по това време?“

Стрелометните звезди

като плувнаха в сълзи

кой със смях твори те? Кой?

А Агнеца? Пак ли той?

Когато Франческа завърши краткото стихотворение, за миг настъпи тишина и после всички избухнаха в аплодисменти. Журналистката изискано вметна, че доктор Такагиши е извършил цялата работа по допълнителната обработка на снимката и приятният японски космонавт притеснено се поклони.

Янош Табори се надигна от стола си:

— Мисля, че изразявам общото мнение — започна той. — Искам да благодаря на доктор Такагиши и Франческа за чудесното представление и да ги поздравя за оригиналното изпълнение, което предизвика в нас дълбоки размисли — на лицето му обаче бе изписана усмивка. — Те почти ме накараха да разбера какво сериозно нещо ни предстои утре.

— Ако позволите, искам да продължа в същия дух — обади се Борзов от другия край на масата и също стана. В ръката си държеше отворена бутилка украинска водка, от която вече бе отпил две дълги глътки. — Мисля, че точно сега е моментът за една древна руска традиция — тостовете. Взел съм със себе си само две бутилки от това наше национално богатство и сега, приятели, предлагам да си ги разлеем по случай тази знаменателна вечер.

Той пъхна двете шишета в ръцете на генерал О’Туул и американецът сръчно ги разля с уреда за преливане на течности в малките чашки с капачета, наредени по масата.

— Може би от тук присъстващите само Ирина Тургенева знае — огледа се командирът, — че на дъното на всяка бутилка украинска водка винаги има малко червейче. Легендата твърди, че този, който изяде червейчето, ще бъде надарен с необикновена сила в разстояние на двайсет и четири часа. Адмирал Хайлман е маркирал дъната на две чаши с инфрачервен кръст. Тия двама от нас, които пият от маркираните чаши, ще имат късмет да изядат и по един от червеите.

— Уф! — въздъхна секунди по-късно Янош, като подаваше на Никол инфрачервения скенер. — Много се радвам, че не печеля в тази лотария.

Чашата на Никол обаче се оказа с кръст на дъното. Тя беше единия от двамата щастливци, които трябваше да излапат за десерт украински червей. Никол с изненада усети, че се притеснява. „Дали наистина трябва да го изям?“ Но реши да го направи, когато видя сериозното изражение върху лицето на командира. „Е, всъщност — мислеше си тя, — няма да ме отрови, я. Алкохолът нали убива всички паразити.“

Вторият кръст се падна на самия генерал Борзов. Той се усмихна, постави едното малко червейче в собствената си чаша, а другото в чашата на Никол и вдигна ръка.

— Нека да пием за успеха на експедицията. Следващите дни и месеци ще бъдат най-значителното приключение в живота на всеки един от нас. Погледнато отстрани, ние дванайсетимата сме посланици на човечеството, изпратени при извънземна култура. Да се закълнем пред себе си, че ще направим всичко възможно, за да представим по най-добрия начин Homo sapiens.

Той внимателно свали капачката от чашата, предназначена да не се разсипва течността и след това наведнъж я изля в гърлото си. Червеят бе глътнат нацяло. Никол също изяде бързо собствения си червей, отбелязвайки за себе си, че единственото по-неприятно нещо, опитвала някога, бе онази отвратителна грудка по време на церемонията Поро на Брега на слоновата кост.

Вдигнаха се още няколко кратки тоста, генерал Борзов отново се изправи, а осветлението в командната кабина започна да намалява.

— Сега — разпери генералът ръка в театрален жест — имам високата чест да ви представя пристигналия направо от Стратфорд мистър Ричард Уейкфилд и неговите талантливи роботи.

В помещението стана съвсем тъмно, с изключение на една площ от около един квадратен метър от лявата страна на масата, осветена директно отгоре. В средата на светлото петно се намираше малък макет на старинен замък. Едно роботче, облечено като жена с рокля и височина от около двайсетина сантиметра, обикаляше в едно от помещенията. В началото на епизода тя четеше писмо. След като измина още няколко стъпки, отпусна ръце до полите си и започна да говори:

Гламис, ти стана и сега Кавдор —

ще станеш и каквото ти предричат!

Но мен ме плаши твоята природа:

премного си закърмен ти с човечност,

не ще се хвърлиш право към целта.

— Знам я тая жена — обърна се ухилен Янош към Никол. — Мисля, че съм я срещал някъде по-рано.

— По-тихо — изшътка му Никол-. Тя направо бе очарована от изключителната прецизност на движенията на лейди Макбет. „Този Уейкфилд е истински гений — мислеше си лекарката. — Как е възможно да се проектира всеки детайл в подобно миниатюрно роботче?“ Никол бе удивена от широкото разнообразие на емоциите, които се сменяха върху лицето на изкуствената актриса.

Тя забрави всичко около себе си и сякаш се потопи в миниатюрния свят на електронните кукли. Дойде един пратеник и съобщи, че се приближава нейният съпруг и че крал Дънкан ще прекара вечерта в техния замък. Никол видя как жаждата за власт разкриви лицето на лейди Макбет, когато пратеникът си тръгна.

При мен елате, черни бесове,

довереници на злодейски козни —

смъкнете всяка женственост от мен!

Жестокост люта нека ме изпълни

от глезени до теме, да прелей!

Сгъстете мойта кръв,

та съвестта до мен да няма достъп…

„Боже господи — мислеше си Никол и премигна няколко пъти, за да се увери, че очите й не я лъжат. — Та тя наистина се променя!“ И това бе точно така. Когато произнесе думите: „Нека загубя пола си!“, роботчето започна да сменя формата си. Подутината на гърдите започна да се прибира навътре, бедрата не бяха вече толкова закръглени, дори и лицето сякаш стана по-грубо и изгуби мекотата си. По-нататък ролята на лейди Макбет бе продължена от новия променен безполов робот.

Никол гледаше като онемяла, понесена от вихъра на своето въображение и замаяна от изпития алкохол. Новото лице на куклата слабо й напомняше на някого, когото тя добре познаваше. Тих шепот я накара да се обърне надясно. Видя Реджи Уилсън, сякаш хищно надвесен над Франческа, да шепне нещо в ухото й. Никол завъртя няколко пъти напред-назад очи, сравнявайки куклата лейди Макбет и журналистката. „Точно така — рече си тя, — тази нова лейди Макбет изключително прилича на Франческа.“

И изведнъж непонятен страх и предчувствие за надвиснала опасност обзеха Никол. „Ще се случи нещо ужасно!“ крещеше някакъв глас е главата й. Тя пое няколко пъти дълбоко дъх и опита да се успокои, но зловещото усещане не я напускаше.

На малката сцена крал Дънкан току-що бе поздравен от грациозната домакиня при пристигането си. Никол се обърна наляво и видя как Франческа предлага последните глътки от бутилката вино на генерал Борзов. Лекарката не успяваше да потисне паниката си.

— Какво има, Никол? — Янош я гледаше в очите и можеше да се закълне, че нещо я измъчва.

— Нищо, нищо — събра тя всичките си сили и се изправи на крака. — Може би нещо от храната. Мисля, че трябва да се прибера в стаята си.

— Ще изпуснеш филма след вечерята? — направи Янош изненадано-комична физиономия.

Никол опита да изобрази усмивка върху лицето си. Докато унгарецът й помагаше да стане, тя чу как лейди Макбет укоряваше съпруга си за неговата нерешителност и вълната на предчувствието я заля още веднъж. Изчака да се застои здраво на краката си, извини се на останалите и после тихо се отдалечи към кабината си.

17.

Смъртта на воина

Никол сънуваше и в съня си отново бе на десет години. Отново играеше в горичката близо до дома им в парижкото предградие Чили-Мазарин. Малкото момиче внезапно бе обзето от усещането, че майка му умира. Това го накара да изпадне в паника и да се затича към къщи, за да съобщи на баща си. Едно дребно, ръмжащо коте се изпречи на пътя му. Момичето излезе от пътеката и се спусна направо през горичката, а клоните шибаха лицето му. Котката го следваше.

Никол чу някакъв вик, който обаче не бе в съня й. Тя отвори очи и видя над себе си побелялото лице на Янош Табори:

— Генерал Борзов, командирът — едва успяваше унгарецът да си поеме дъх, — получи някаква много тежка криза, болки, ужасни болки…

Никол скочи моментално от леглото, метна халата си и тичешком взе лекарската си чанта.

— Прилича на криза от апандисит, но не мога да съм напълно сигурен — подскачаше Табори покрай нея.

Генералът лежеше на кушетката в кабината. Ирина Тургенева бе коленичила на пода до него и държеше ръката му. Лицето на командира бе бледо като тебешир и с големи капки пот.

— А, ето че пристига и доктор Дьо Жарден — успя да се усмихне той и се опита да се изправи в леглото, но отново се присви от болка и се отпусна назад. — Никол — промълви той с тих и много сериозен глас, — мисля, че… си отивам. Никога не съм се чувствал толкова ужасно, даже и когато ме раниха през войната.

— От колко време си така? — попита го Никол, докато вадеше скенера и биометричния монитор, за да провери състоянието му. Отнякъде се бе появила Франческа с камерата си и сега усърдно снимаше лекарката на експедицията, която поставяше диагнозата на пациента си. Никол ядно й махна с ръка да си върви.

— Има-няма десетина минути — генералът изговаряше думите с усилие. — Бях седнал тук на стола, гледахме филма и се смеехме и изведнъж ме заболя много силно тук долу, отдясно. Сякаш, че нещо ме гори отвътре.

Никол програмира скенера, така че да прегледа данните от последните петнайсет минути, записани по системата на Хакамацу. Успя да определи началото на болката по едновременното ускоряване на сърдечния ритъм и повишеното секретиране на ендокринната система. Следващото, което изиска, бе пълна информация от всички канали за периода от време, който я интересуваше.

— Янош — погледна тя помощника си. — Върви в лабораторията и ми донеси портативния диагностичен апарат. — След това му връчи кодовата карта, за да си отвори вратата.

— Имате лека температура, което показва, че тялото ви се бори с някаква инфекция — обърна се Никол към генерала. — Всички данни сочат, че изпитвате изключително силна болка.

Табори се върна с апарата, който на външен вид представляваше кутия. В нея Никол пъхна малкия куб с данните, който измъкна от скенера. След около трийсет секунди мониторът на диагностичния апарат премигна и на него се появи надпис: 94 ПРОЦЕНТА ВЕРОЯТНОСТ ЗА АПАНДИСИТ. Никол натисна един бутон и на екрана се появиха другите възможни диагнози: херния, вътрешно скъсване на мускулно влакно, отравяне с лекарства. Според диагностичния уред нито едно от тях не надхвърляше два процента вероятност.

„При това стечение на обстоятелствата възможните изходи са два — трескаво мислеше Никол, докато Борзов отново смръщи лице от болка. — Мога да изпратя всички данни до Земята за пълна диагноза, според процедурата…“ Тя погледна часовника си и изчисли времето, за което светлината щеше да отиде до там и обратно, плюс минималната продължителност на един лекарски консилиум, след като е завършена електронната диагностика. Да, но тогава може би вече щеше да бъде твърде късно…

— Какво е положението, докторе? — извърна глава към нея генералът, а очите му я умоляваха колкото се може по-бързо да сложи край на болката.

— Най-вероятната диагноза е апандисит — поклати глава тя.

— По дяволите — изруга Борзов и изгледа останалите. В командната кабина бяха всички членове на екипажа, без Уилсън и Такагиши, които се бяха отказали да гледат филма. — Не искам експедицията да се бави заради мен. Ще извършим първия и втория полет, докато аз се възстановявам. — Нова, още по-жестока болка изкриви лицето му.

— Е, хей! — възкликна Никол. — Чакай малко. Все пак не сме съвсем сигурни. Първо да съберем още малко изследвания — успокояваше го тя, докато разглеждаше новите данни, които бяха постъпили за времето, през което тя бе пристигнала. Тоя път надписът на екрана гласеше: 92 ПРОЦЕНТА ВЕРОЯТНОСТ ЗА АПАНДИСИТ. Тъкмо се готвеше да провери вероятните допълнителни диагнози, когато усети върху рамото си силната ръка на командира.

— Ако се подготвим бързо, преди да са се събрали отровите в корема ми, тогава тая операция може да бъде поверена и на робота хирург. Нали?

Никол кимна.

— А пък ако чакаме да пристигнат резултатите от Земята, тогава — ооох — така може и да си замина, какво ще кажеш?

„Той ми чете мислите!“ — трепна Никол. След това осъзна, че генералът просто излагаше на глас същите възможности, които преди малко й бяха минали през главата.

— Може би пациентът се опитва да даде съвет на доктора? А? — засмя се Никол, въпреки явните болки, които измъчваха командира.

— Не, не съм чак толкова нахален — отвърна й той и в очите му блесна закачливо пламъче.

Никол отново хвърли поглед към монитора. Върху него все още мигаше надписът: 92 ПРОЦЕНТА ВЕРОЯТНОСТ ЗА АПАНДИСИТ.

— Имаш ли нещо да добавиш? — обърна се лекарката към Янош Табори.

— Само това, че и по-рано съм виждал криза от апандисит — отзова се дребният унгарец, — когато следвах в Будапеща. Симптомите бяха абсолютно същите.

— Чудесно — сви устни Никол. — Върви и подготви хирургическия робот за операцията. Адмирал Хайлман, Яманака — бихте ли отнесли генерал Борзов до медицинската каюта? — След това се обърна към Франческа: — Разбирам, че това е много значително събитие за вас и не искате да го пропуснете, затова ще ви позволя да присъствате в операционната зала, но при три условия. Първо — ще се подложите на дезинфекция, каквато преминава хирургическият екип; второ — ще стоите само до стената с камерата си и трето — ще изпълнявате безпрекословно всичките заповеди, които издавам.

— Чудесно — разпери ръце Франческа. — Благодаря.

Ирина Тургенева и генерал О’Туул все още стояха в коридора и пристъпваха от крак на крак.

— Говоря от името на двамата — започна американецът по типичния си откровен маниер. — Може ли да помогнем по някакъв начин?

— Янош ще ми помага, докато роботът извършва операцията. Но още един човек няма да е излишен, ако възникне нещо неочаквано.

— Мисля, че ще мога да се справя — изкашля се О’Туул. — Имам някакъв опит от работата ми в Червения кръст.

— Да тръгваме тогава — погледна го Никол. — Отиваме да се дезинфекцираме.

Рохир — портативният робот-хирург, намиращ се на борда на „Нютон“, не принадлежеше към класа на напълно автономните опериращи системи, които се използуваха на Земята. Но в собствената си категория, Рохир бе истинско технологично чудо. Можеше да се вмести в малко куфарче и тежеше всичко на всичко четири килограма. Консумацията на енергия бе доста ниска и списъкът на ситуациите, в които можеше да бъде използуван, наброяваше повече от стотина.

Янош Табори разопакова Рохир и го сложи на масата. Електронният апарат имаше доста неугледен вид, когато бе сгънат. Всичките му подвижни връзки и ябълкови стави бяха прилежно сгънати, за да може по-лесно да се прибира. След като прегледа набързо ръководството за експлоатация, той извади контролния панел на робота и го закрепи, както бе указано, за леглото в медицинското помещение, където вече лежеше генерал Борзов. Болката като че ли бе поутихнала и нетърпеливият командир подканяше всички да бързат.

Янош набра кода за вида на операцията и Рохир автоматично разгъна всичките си крайници и протегна нагоре чудатата си ръка-скалпел с четири пръста, която служеше за отстраняването на апандисита.

В тоя момент в стаята влезе и Никол — ръцете й бяха в ръкавици. Беше си сложила и бялата мушамена хирургическа престилка.

— Прегледа ли програмата? — обърна се тя към колегата си.

Янош кимна.

— Аз ще направя тестовете на пациента преди операцията, а ти върви да се подготвиш и дезинфекцираш — махна тя с ръка към него, а после кимна на Франческа и генерал О’Туул, които чакаха до вратата да влизат. — Някакво подобрение? — обърна се тя към Борзов.

— Не мога да се похваля — изръмжа той.

— Това, което ти дадох, бе леко успокоително. Като първа стъпка преди операцията Рохир ще ти направи пълна анестезия — Никол си бе припомнила всичко, необходимо за хирургическите действия, докато се преобличаше в стаята си. Знаеше почти наизуст как протича тази операция; това бе една от хирургическите процедури, които няколкократно бяха изпълнявали по време на тренировките на Земята. Тя вкара личните данни на генерал Борзов в компютъра на Рохир и провери дали програмата е преминала самоконтрола. След това съедини кабелите, които трябваше да подават информация от монитора към Рохир по време на апендектомията, а заедно с тях и двете миниатюрни телевизионни камери, работещи успоредно с хирургическата ръка.

Янош се върна в стаята. Никол натисна един бутон върху контролния панел на хирургическия робот и през една цепнатина излязоха две страници, върху всяка от които беше отбелязана последователността на действията на робота при операцията.

— Всички готови ли са? — огледа се Никол и задържа най-дълго очи върху генерал Борзов. Той кимна утвърдително глава.

Никол се наведе и натисна копчето за старт на Рохир.

Една от четирите ръце на робота заби спринцовка с упойка в ръката на командира и само минута по-късно той вече бе в безсъзнание. Докато камерата на Франческа запечатваше всеки момент от тази историческа операция (самата журналистка от време на време шепнеше някакъв коментар в свръхчувствителния микрофон, закачен на яката й), ръката скалпел на Рохир, водена от две „очи“, монтирани също върху нея, направи необходимия разрез, за да се отстрани заболелия орган. Никой истински хирург от плът и кръв не би могъл да бъде по-прецизен и сръчен. Снабден с гъста мрежа от сензори, които проверяваха стотици параметри всяка микросекунда, Рохир само за две минути бе разтворил коремната кухина и открил самия апандисит. Програмиран на автоматично управление, той изчакваше да изминат трийсет секунди — време за преглед — преди да продължи със следващото действие — отстраняване на сляпото черво.

Никол се наведе над пациента, за да погледне апандисита. Не се виждаше никакво подуване, нито пък възпаление.

— Виж, виж бързо, Янош — извика лекарката и обърна очи към дигиталния часовник, който отброяваше трийсетте секунди спиране на операцията и прегледа. — Изглежда съвсем нормално.

Янош също се надвеси от другата страна на операционната маса.

„Господи — мислеше си Никол, — ние щяхме да отрежем…“ Дигиталният часовник показваше 00:08, когато тя изкрещя:

— Спри! Спри операцията!

Никол и Янош едновременно се пресегнаха към копчето на контролния панел на робота.

В този момент целият „Нютон“ се разтресе. Никол изхвърча назад и се блъсна в стената, Янош падна по лице и удари главата си в операционната маса. Протегнатите му пръсти се хлъзнаха по пулта за управление на хирургическия робот и след това бавно се отпуснаха до тялото му на пода. Генерал О’Туул и Франческа бяха запратени в отсрещния ъгъл на стаята. Изведнъж се чу тревожното пиукане от капсула на Хакамацу, което показваше, че животът на някой от присъстващите в операционната е застрашен. Никол се озърна, колкото да види, че О’Туул и Сабатини са добре, и след това се опита да се пребори с трусовете, за да се върне до масата. Успя да пропълзи по земята, като се държеше за стегнатите към пода железни крака. Изправи се, все още хваната за металните пръчки.

Струя кръв изпръска лицето й, когато се надвеси над операционната и за миг я заслепи. Тя изтри очи и ужасена застина над тялото на Борзов. Разрезът бе потънал в кръв, а ръката скалпел на Рохир бе напъхана в стомашната кухина и усърдно шареше. Явно капсулата на Борзов издаваше тревожното пиукане, въпреки че Никол бе задала на компютъра на хирургичния робот почти всички възможни мерки за безопасност, преди да започне операцията.

Никол буквално усети как безумен страх стисна сърцето й, когато разбра, че роботът продължава работата си. Здраво хванала масата с едната си ръка, тя като безумна се бореше с центробежната сила, която искаше да я запокити обратно към стената. Въпреки всичко, успя да вдигне другата си ръка и изтръгна захранващия кабел.

Скалпелът се вдигна от кървавата каша и застина сгърчен над тялото на човека.

Трийсет секунди по-късно странното тресене на кораба изчезна така внезапно, както се и бе появило. Генерал О’Туул несигурно се изправи на краката си и се приближи към отчаяната Никол, която се опитваше да спре кръвотечението. Скалпелът бе нанесъл твърде много поражения. Кръвта на командира изтичаше пред очите й.

— Не, не! О, господи! — прошепна О’Туул, когато видя какво бе станало с тялото на приятеля му. Настойчивото „бийп, бийп“ на капсулата продължаваше да разкъсва нервите им. В този момент се включи алармената система и на операционната маса.

Франческа Сабатини се съвзе от шока, в който бе изпаднала, и успя да заснеме последните двайсет секунди от живота на генерал Валери Борзов.

Това беше една от най-дългите и мъчителни нощи за екипажа на „Нютон“. В следващите два часа, непосредствено след операцията, Рама предприе още три маневри, всяка от които траеше по една или две минути. От Земята пристигна потвърждение, че маневрите са предизвикали изместване на положението, скоростта на въртене и орбитата на чуждия космически кораб. Никой не можеше да даде задоволително обяснение на тези маневри — те просто бяха „промени в ориентацията“, предизвикали съвсем леко отместване на ъгъла и наклона на орбитата на Рама. Въпреки това, енергията на траекторията не бе променена съществено. Рама все още се движеше по хиперболична крива, която щеше в един момент да я отдели от Слънцето.

Всички на борда на „Нютон“, а и в Центъра за управление на полета от Земята, бяха потресени от нелепата смърт на генерал Борзов. Той бе обявен за герой от медиите по цялото земно кълбо и всичките му качества бяха възхвалявани от приятели и колеги. Смъртта му бе отбелязана като инцидент, дължащ се на непредвиденото движение на Рама, съвпаднало по време с операцията по отстраняване апандисита на командира.

Но само осем часа след съобщението за смъртта му, мислещите хора започнаха да си задават доста неудобни въпроси. Защо Рама бе извършил движението си точно в този момент? Защо осигурителната система на Рохир не бе задействала, за да спре операцията? Защо хората, които лично са наблюдавали операцията, не са могли по-рано ръчно да изключат захранването и да предотвратят трагедията?

Точно тия въпроси си задаваше и Никол дьо Жарден. Тя попълни смъртният акт на генерал Борзов и вече бе прибрала тялото във вакуумиран ковчег в задната част на „Нютон“, където се намираха няколко по-широки склада. Бързо написа и доклада за инцидента; О’Туул, Табори и Сабатини също бяха готови със своите изложения. Съществуваше едно-единствено несъответствие между всичките описания на нещастния случай: Янош бе пропуснал да отбележи, че по време на маневрата на Рама бе протегнал ръка към пулта за управление на Рохир. По това време Никол не мислеше, че този пропуск може да има някакво съществено значение.

Наложителната в такива случаи телеконференция с официалните представители на МКА се оказа изключително потискаща. Никол през цялото време бе на топа на устата и понесе всички удари и провокационни въпроси. Налагаше й се през цялото време да стиска зъби, за да не изпусне нервите си. За своя най-голяма изненада откри, че репортажът на Франческа за инцидента е обективен и добронамерен, а Никол именно оттам очакваше провокации и обвинения в некомпетентност.

След като даде кратко интервю на Франческа, в което спомена колко е била ужасена, когато е видяла пълният с кръв хирургичен разрез на генерала, лекарката се прибра в стаята си под претекст, че иска да си почине. Но Никол не си позволи лукса да се отправи веднага към леглото. Отново и отново в главата й се въртяха трагичните събития по време на операцията. Можеше ли да се направи тогава нещо, което да промени този фатален край? Къде се криеше обяснението за това, че автоматичните блокировъчни системи на Рохир не се задействаха?

Никол дори и за миг не допускаше възможността, че би могло да има каквато и да била конструктивна грешка в системата за управление на Рохир — иначе апаратът не би могъл да премине всички прецизни изпитания, на които е бил подложен, преди да получи одобрителния подпис на Техническата комисия. Така че някъде трябваше да съществува грешка, но грешка на човек — немарливост (дали Янош, или пък самата тя в бързането си не бяха пропуснали да включат някоя от защитите?), или невнимание по време на тези инфарктни няколко минути, когато трусът от преместването на Рама доведе до тоя нещастен инцидент. Чувстваше се съвсем отчаяна и изтощена, когато най-накрая си легна — болезнените въпроси не я оставяха да заспи.

Един човек бе загинал и тя носеше отговорността за това.

18.

Посмъртно

Както се и предполагаше, в деня след смъртта на генерал Борзов, настъпи истински хаос. Разследванията на МКА по случая се проточиха и повечето от космонавтите бяха подложени на безкрайни кръстосани разпити, провеждани от Земята. Самата Никол бе разпитвана основно за употребата на алкохол преди операцията. Някои от въпросите бяха толкова пошли, че лекарката, която се опитваше да запази силите си за своето собствено разследване, на два пъти изгуби търпение и вдигна скандал на членовете на комисията.

— Вижте какво — повиши тя тон накрая, — вече четири пъти ви обяснявам, че съм изпила една чаша водка и две вино три часа преди операцията. Признавам, че не би трябвало да пия нищо преди операцията, ако разбира се знаех, че ще ми се наложи да оперирам. Дори сега мисля, че вероятно единият от двамата медици в екипажа би трябвало да остане напълно трезв именно за такива екстрени ситуации. Но всичко това се отнася за нещо, което вече се е случило. И още веднъж, и за последен път ви повтарям: нито способностите ми да разсъждавам, нито пък физическите ми качества са били повлияни по някакъв начин от алкохола по време на операцията.

Когато се прибра обратно в стаята си, Никол отново се замисли защо Рохир е продължил операцията, когато собствените му системи за защита би трябвало да преустановят всяка дейност. Според инструкцията за работа с апарата ставаше ясно, че поне две автономни сензорни системи би трябвало по напълно отделен път да пратят съобщението за грешна команда към централния процесор. Вграденият механизъм за измерване на ускорението би трябвало да е информирал процесора, че измененията в операционната среда са излезли извън допустимите граници поради прилагането на странична външна сила. От друга страна, двете стереокамери би трябвало да са изпратили сигнала, който установява, че наблюдаваният обект, в случая апандиситът на пациента, вече е изместен. Но поради някаква неизвестна причина никое от тия устройства не бе заработило, за да прекъсне операцията. Какво се бе случило в действителност?

Необходимото време да изследва Рохир за софт или хардуерна грешка се оказа почти пълни пет часа. Тя сравни стандартната софтуерна версия, заредена и тествана преди излитането, и данните, вкарани в компютъра от самата нея, и видя, че там не бе допуснала грешка. Всичко в софтуера бе наред. След това изолира стереоизображението и акселерометричната телеметрия за няколкото секунди след като бе почувстван трусът от преместването на Рама. Тия данни бяха надлежно предадени към главния процесор на Рохир и в резултат на това той би трябвало да спре операцията. Но това не се бе случило. Защо? Единственото възможно обяснение бе, че софтуерът е бил променен чрез ръчна команда и то по времето между въвеждането на данните и изпълнението на хирургическата операция.

Тоя въпрос вече излизаше извън границите на нейната компетентност. Това, което можеше да направи тя, базирайки се на собствените си знания, бе да открие, че няма никаква грешка в зададената програма. За да се определи дали допълнителни команди са променили кода на параметрите, след като те са били въведени в Рохир, вече се изискваше специалист, който можеше да чете компютърни езици и внимателно да проучи милионите битове информация, складирана в електронния мозък по време на цялата процедура. Персоналното разследване на Никол бе спряно до момента, в който откриеше някой да й помогне.

„Може би трябва да се откажеш?“ — шепнеше й един глас вътре в нея. „В никакъв случай — отговаряше му друг. — Не бива да спираш, докато не откриеш истинската причина за смъртта на генерал Борзов!“ Всъщност решението на Никол да изнамери истинската причина бе породено от желанието й да се увери, че е невинна и грешката за трагедията не е нейна.

Тя стана от компютъра и се отпусна на леглото. Пред очите и отново минаха трийсетте секунди на проверка, когато стоеше надвесена над коремната кухина на генерала и видя, че апандиситът му не е възпален. „Той в никакъв случай нямаше криза от апандисит“ мислеше си тя. Без да има някакво определено намерение, Никол се върна до компютъра и отново извика повторните данни за оценка на медицинската ситуация на пациента и поставянето на диагнозата преди решението й да оперира. Подмина 92 ПРОЦЕНТОВАТА ВЕРОЯТНОСТ ЗА АПАНДИСИТ и вместо това се съсредоточи върху другите възможности. Този път ОТРАВЯНЕ С ЛЕКАРСТВО бе на второ място от вероятностите, но вече с четири процента. Никол построи въпроса си по друг начин. Тя извика статистическа програма да сметне процентната вероятност, при положение, че апандиситната криза изобщо се отхвърля.

Само след секунди отговорът се изписа върху екрана и Никол невярваща прикова очи към него. Според внесените данни и изчисленията, ако се приемеше твърдението, че не съществува апендиситна криза, тогава съществуваше 62 ПРОЦЕНТА ВЕРОЯТНОСТ ОТ ОТРАВЯНЕ С ЛЕКАРСТВА. Точно в тоя момент се почука на вратата.

— Влизай — извика лекарката, без да се обръща, а ръцете й продължаваха да шарят по клавишите.

Някой се изкашля зад нея и Никол се видя принудена да обърне глава. До вратата притеснено бе застанала Ирина Тургенева.

Руската космонавтка помълча малко, преди да реши да проговори:

— Помолиха ме да ви извикам — смотолеви Ирина несигурно. Тя бе много срамежлива с всички, освен с унгареца Табори и покойния командир, генерал Борзов. — Целият екипаж се събира долу в командната зала.

Никол запамети данните, изключи компютъра и излезе с Ирина в коридора.

— За какво става въпрос? — обърна се тя към космонавтката.

— Организационно събиране.

Това бе всичко, което успя да измъкне от устата й, преди да стигнат.

Дейвид Браун и Реджи Уилсън разгорещено спореха за нещо, когато двете жени влязоха в командната зала.

— Трябва ли да разбирам тогава — саркастично сви устни доктор Браун, — че Рама целенасочено е решил да предприеме маневрата точно в този момент? И ти действително твърдиш подобно нещо? Ще бъдеш ли така добър да обясниш на всички нас как този астероид, направен от прост метал, е узнал, че се прави операция по отстраняване на апандисита на генерал Борзов именно в тази минута? И щом настояваш на твърдението си, кажи ни тогава защо тази злонамерена ракета ни позволи да се прикачим към нея и не направи нищо, за да ни отклони от изпълнение на задачите на експедицията?

Реджи Уилсън огледа стаята, сякаш че търсеше подкрепа.

— Отново словоблудстваш. Браун — махна с ръка той, без да опитва да скрие раздразнението си. — Това, което казваш, винаги звучи логично, но само отначало. Обаче имай предвид, че не съм единственият член на този екипаж, който намира това съвпадение най-малкото обезпокоително. Ето я Ирина Тургенева и тя беше първата, която ме наведе на подобна мисъл със своето предположение.

Доктор Браун кимна на двете жени. По начина, по който зададе следващите си въпроси, личеше, че той се чувства ръководещ събирането.

— Вярно ли е това, Ирина? И ти ли мислиш, че Рама иска да ни даде някакъв специален знак, като извърши маневри точно по време на операцията на генерал Борзов?

Ирена и Хиро Яманака бяха двамата най-неразговорчиви членове на екипажа. Когато усети, че очите на всички са обърнати към нея, тя още повече се притесни и измънка:

— Не, не съвсем…

— Но когато си говорихме вчера, ти твърдеше друго — надвеси се към нея Уилсън.

— Край по тоя въпрос — властно го прекъсна Дейвид Браун. — Мисля, че имаме консенсус и той е потвърден от отговорните лица в Центъра за управление на полета, че маневрите на Рама са случайно съвпадение, а не злоумишлено действие. — Той обърна поглед към подскачащия от яд Реджи Уилсън. — Сега имаме да решаваме други по-важни въпроси и бих помолил генерал Хайлман да докладва какво е научил за проблема, възникнал относно командването на експедицията.

Ото Хайлман неохотно стана от мястото си и започна да чете от записките, оставени на масата пред него:

— Според приетия правилник, в случай на смърт или при невъзможност на командира да изпълнява преките си задължения, екипажът трябва да довърши всички задачи, съобразени с по-горните изисквания. След като всички „текущи“ работи са завършени, космонавтите трябва да изчакат назначаването на нов командир измежду тях по нареждане от Земята.

Дейвид Браун отново взе думата:

— Преди около час ние двамата с адмирал Хайлман подробно обсъдихме ситуацията, в която се намираме. Трябва да ви съобщя, че имаме основателни причини за тревога. МКА е оплетена в разследването за смъртта на генерал Борзов. Още не са се сетили дори да мислят за негов заместник. Докато им дойде на ум, могат да минат и седмици, преди да вземат решение. Спомнете си, че това е същата бюрократична машина, която не успя за времето на цялата подготовка да избере заместник на Борзов и затова просто заявиха, че той не се нуждае от такъв. — Докторът спря, за да види как космонавтите приемат думите му.

— Адмирал Хайлман изказа мнение, което по смисъл означава да не чакаме наложено от Земята решение на въпроса — продължи да говори Браун. — Негова бе идеята да създадем собствена структура на ръководство на мисията, която структура да е приемлива за всички ни и след това да я пратим за одобрение на МКА. Адмирал Хайлман също така смята, че това наше решение ще бъде прието от МКА, защото то ще избегне продължителните дебати.

— Адмирал Хайлман и доктор Браун дойдоха при мен с това предложение — обади се и Янош Табори — и наблегнаха на това, колко важно е да започнем изследванията си на вътрешността на Рама. Те дори изложиха принципна схема на организацията, която ми се стори доста разумна. Тъй като никой от нас не притежава опита и качествата на генерал Борзов, то предложението им бе да имаме двама отделни ръководители — евентуално самите доктор Браун и адмирал Хайлман. Адмиралът да поеме военната част от мисията, заедно с нейните задачи, а доктор Браун — научно-техническата и изследователска работа.

— И какво ще стане, ако те евентуално не се разберат за периметрите си на дейност? — вдигна ръка Ричард Уейкфилд.

— В този случай — отвърна му адмирал Хайлман — въпросът може да се постави на общо гласуване от всички космонавти.

— Това не е ли доста хитро? — скочи Реджи Уилсън. Все още бе гневен от предишния си разговор с доктор Браун. Бе спрял да пише върху компютъра си и сега стоеше прав и оглеждаше останалите космонавти. — Точно Браун и Хайлман се загрижили за този много важен проблем и точно те открили новата чудесна структурна схема, в която те двамата ще си разделят властта. Само се питам дали аз съм единственият тук, който надушва нещо гнило?

— Хайде, стига, Реджи — обади се Франческа Сабатини решително. Тя спря да снима и свали видеокамерата от рамото си. — Има доста силна логика в това предложение. Доктор Браун тук е най-старшият учен, адмирал Хайлман е близък приятел и колега на Валери Борзов от дълги години. Никой от нас няма солидна подготовка за ръководене на всички аспекти на експедицията. Разделянето на задълженията би означавало…

Явно на Реджи Уилсън му бе много трудно да спори с Франческа. Въпреки това той я прекъсна, преди тя да завърши мисълта си:

— Не съм съгласен с този план — каза той омекнал. — Мисля, че трябва да имаме един командир. И според това, което съм преживял заедно с екипажа по време на тренировките и полета ми се струва, че има един-единствен космонавт, когото ние всички ще последваме, и това е генерал О’Туул. — Той посочи с ръка към сънародника си. — Ако съществува демократичност на борда на този космически кораб, то аз го предлагам за наш командир.

Когато Реджи Уилсън седна, всички заговориха един през друг. Доктор Браун се опита да въведе ред.

— Моля ви се, моля ви се — опита се да ги надвика той. — Нека да отхвърляме въпросите един по един. Трябва ли сами да изберем ръководството си и после да връчим решението на МКА? — хората се заслушаха в думите му и утихнаха. — След като сме гласували това, чак тогава може да избираме кои да бъдат тези командири или командир.

— Не съм мислил по тези въпроси по-рано — вдигна ръка Ричард Уейкфилд — но съм съгласен с идеята сами да направим този важен избор, а не от Земята да ни налагат мнението си. Те не са живели заедно с нас по времето на полета и естествено не знаят нищо. И което е още по-съществено, те не се намират на борда на земния космически кораб „Нютон“, закрепен към чуждопланетното творение, наречено от нас Рама, и запилени някъде по орбитата на Венера. Така че всъщност ние ще си изпатим, ако бъде взето погрешно решение — затова точно ние трябва да направим избора си за новата организационна структура.

Стана ясно, че почти всички, с изключение може би на Уилсън, предпочитат новата идея за определяне на ръководната структура от екипажа и съгласуването й с МКА.

— Дотук добре — заключи Хайлман няколко минути по-късно. — А сега да изберем командирите. Направено е работно предложение, което предвижда ръководството да се раздели между мен и доктор Браун. Реджи Уилсън предложи за командир генерал Майкъл О’Туул. Някакви други предложения?

Около десетина секунди всички мълчаха и се оглеждаха.

— Извинете ме — обади се О’Туул, — но бих желал да споделя с вас някои мисли. — Погледите на целия екипаж се обърнаха към генерала. Реджи действително имаше право: въпреки всеизвестната склонност на американеца към религията (нещо, с което той никого не ангажираше), космонавтите до един го уважаваха. — Струва ми се, че точно в този момент трябва да бъдем много внимателни и да не загубим усещането за работа в екип, който с упорит труд създадохме през изтеклата година. А едни избори на принципа на състезанието действително биха могли да ни разединят. Освен това съвсем не е толкова важно или необходимо. Без значение кой ще бъде официалният ни командир или командири, всеки от нас е обучен да изпълнява собствената си специфична работа и ще следва задачата си при всякакви обстоятелства.

Аудиторията явно одобряваше думите на генерала и след като се увери в това, той продължи:

— Трябва да ви призная, че знам малко, или почти нищо за изследователските проблеми на експедицията във вътрешността на Рама. Никога не съм се упражнявал в нещо друго, освен да управлявам двете части на „Нютон“, да правя преценка на потенциална военна заплаха и да действувам като свръзка на борда. Не съм квалифициран, за да изпълнявам функциите на командир.

Реджи Уилсън понечи да го прекъсне, но О’Туул вдигна ръка към него и продължи след кратка пауза:

— Бих ви препоръчал да приемем плана на Браун-Хайлман и да се заловим за основната си работа — а именно изследването на този гигантски извънземен космически кораб, дошъл при нас от звездите.

В края на събранието двамата нови командира информираха останалите членове на екипажа, че грубият план за провеждането на първото разузнавателно проникване в Рама II, ще бъде готов на другата сутрин.

Никол се отправи към стаята си. Когато мина покрай вратата на Янош Табори, спря за момент, замисли се, а после решително почука. Никакъв отговор. Почука втори път по-силно и отвътре се чу гласът на космонавта:

— Кой е?

— Аз съм, Никол.

— Влизай, влизай.

Янош лежеше по гръб на тясното легло, а лицето му бе намръщено — нещо съвсем непривично за него.

— Какво, има ли нещо? — погледна го внимателно лекарката.

— А, не — махна с ръка Янош, — просто ме боли главата.

— Искаш ли да ти дам някакво хапче?

— Ами, не е нищо сериозно — отвърна той, но очите му все така не се усмихваха. — С какво мога да ти услужа? — попита Табори, а в гласа му сякаш се промъкнаха дори враждебни нотки.

Никол бе силно озадачена. Нерешително приближи към леглото му:

— Ами… аз четох доклада ти за смъртта на Валери Борзов и…

— По какъв случай? — рязко я прекъсна Янош.

— За да видя дали евентуално има нещо, което може би сме направили различно — за Никол бе ясно, че унгарецът не иска да разчепква този въпрос. Тя помълча и добави: — Извинявай, Янош. Виждам, че ти се натрапвам. По-добре да мина някой друг път.

— Не, не — надигна се той и седна на ръба на леглото. — Дай да изчистим нещата докрай.

„Странен начин на изразяване“ — мина й през ума, докато обмисляше как да формулира въпроса си:

— Янош — неуверено започна Никол, — когато прегледах твоя доклад, не успях да намеря къде си отбелязал, че ти се пресегна към пулта за управление на Рохир, точно преди да започне маневрата. А бих могла да се закълна, че видях пръстите ти върху клавиатурата в момента, в който силата на преместването ме захвърли към стената.

Никол спря да говори. Лицето на космонавт Табори остана съвсем безизразно. Той изглеждаше така, сякаш умът му бе зает с нещо друго.

— Не си спомням — в гласа му също не можеше да се прочете никаква емоция. — Може би имаш право. Вероятно нещо от паметта ми се е изтрило, когато ударих главата си в масата.

„Стига толкова — каза си Никол, докато оглеждаше своя колега. — Засега тук не можеш да откриеш нищо повече.“

19.

Обредът

Най-неочаквано Женевиев се разплака.

— Мамо, обичам те толкова много — хлипаше тя, — а това, което се е случило е… направо ужасно!

Момичето се измести от екрана и на негово място се появи бащата на Никол. Пиер погледна на дясната си страна, колкото да се увери, че внучката му не може да го чуе, и след това се обърна към монитора.

— През последното денонощие й се събра доста много. Нали знаеш, че направо те обожава. Някои от тукашните вестници пишат, че ти си оплескала нещата от медицинска гледна точка. А пък някакво журналистче от един американски канал направо каза, че си била пияна по време на операцията.

Той замълча. Тя виждаше, че и на него съвсем не му е било лесно през тия двайсет и четири часа.

— Двамата с Женевиев знаем, че това са само мръсотии и не им вярваме. Обичаме те и ти пожелаваме твърдост.

Екранът потъмня. Самата Никол бе пожелала да разговаря с най-близките си хора и отначало се радваше на възможността да ги види. Но когато при второто предаване, двайсет минути по-късно, те се появиха на монитора, за нея стана ясно, че събитията на борда на „Нютон“ сериозно са разклатили и тихия живот в Бувоа. Особено Женевиев бе много разстроена. Тя плака почти непрекъснато, докато говореше за генерал Борзов (беше се срещала няколко пъти с него и дори може да се каже, че се бяха сприятелили). Успя да се овладее чак към края на разговора, но точно когато спираше камерата, отново се видя как избухна в сълзи.

„Значи аз също съм виновна, че съм те разстроила?“ — поклати глава Никол и седна на ръба на леглото. След това притисна длани към очите си — беше невероятно изморена. Стана, бавно се съблече и се пъхна под завивките. Смръщи чело, когато си представи как съучениците на Женевиев я разпитват за операцията на Борзов и смъртта му.

„Скъпа моя — говореше си тя на ум с нея. — Трябва да знаеш, че много те обичам и бих дала всичко да ти спестя тази болка.“ Искаше й се да може в този момент да се пресегне и да погали дъщеря си по главата, да я притисне към себе си и да я предпази от всичкото зло в живота. Но нямаше как да го направи. Двете се намираха на стотици милиони километри една от друга.

Никол се изпъна по гръб в леглото. Затвори очи, но не можа да заспи — чувството на самотност и изоставеност, по-силно от всеки друг път, я обгърна. Знаеше, че също като дъщеря си копнее за ласка, за някой, който да й каже, че преувеличава, че доброто в живота е повече от лошото. Но около нея нямаше никой. Нейният баща заедно с дъщеря й бяха на Земята. Единият от двамата членове на екипажа, с които се бе сближила, лежеше мъртъв в найлонов чувал в задната част на кораба, а другият се държеше подозрително студено.

„Провал. Пълен провал! — мислеше си Никол, пъхнала ръце под главата си. — Пропаднах на най-важното изпитание в живота си.“ Спомняше си, че се бе чувствувала по подобен начин много отдавна — годината, когато навърши шестнайсет. Тогава Никол се състезаваше за ролята на Жана д’Арк в конкурс, свързан със 750-годишнината от гибелта й. Ако спечелеше, тя щеше да изиграе националната героиня в серия от живи картини за период от най-малко две години. Бе заложила много на този конкурс; прочете всевъзможни книги и изгледа безброй филми — всичко, което можеше да се намери за Жана д’Арк. Никол печелеше по всички показатели пред конкурентките си, освен по един — „прилика“. Трябваше да вземе ролята, но… това просто не стана. Баща й я успокои, като каза, че Франция все още не е готова да приеме, че нейните героини могат да имат тъмна кожа.

„Но онзи случай не бе точно провал — разсъждаваше лекарката на «Нютон». — Освен това баща ми се намираше при мен и ме утеши.“ В тоя момент Никол си припомни и погребението на майка си. Момичето бе на десет години, а майка му бе отишла в Брега на слоновата кост, за да посети роднините си. Майка й — Анауи — се намираше в Нидогу, когато цялото село бе обхванато от епидемия на Хоганова треска. Анауи бе една от първите жертви.

Изминаха пет дни. Анауи — царицата на племето сенуфо — бе кремирана с почести. Никол горко ридаеше, докато Омех пееше ритуалните песни, отвеждайки душата на майка й в отвъдния свят — в Страната на очакването, където тя щеше да си почива. От там щяха да я повикат, за да почне нов живот на Земята. Когато пламъците обгърнаха погребалната клада и царствената плащеница, покрила мъртвото тяло, лумна, Никол почувства тежестта на загубата. И самотата.

„Но и този път баща ми бе с мен — спомни си тя. — Той държеше ръката ми и ние двамата гледахме как мама се стапя в огъня. Беше по-лесно да го преживеем заедно. Чувствах се много по-самотна по време на Поро. И по-изплашена.“

Усещането за безпомощност и надвиснала незнайно откъде опасност изпълваше сърчицето на седемгодишното момиченце, което стоеше на Парижкото летище през онази далечна пролетна сутрин. Баща му го погали нежно по главицата.

— Никол, миличка — гласът му изневери. — Да знаеш, че много ще ми липсваш. Чакам да се върнеш скоро.

— Защо трябва да ходя, тате? — запита го детето. И като не получи отговор, добави: — А ти защо не дойдеш с нас?

Бащата се огледа и се наведе над ухото й:

— Ти трябва да станеш част от племето на майка си. Всички деца от племето сенуфо издържат Поро, когато станат на седем години.

Никол се разплака:

— Татко, не искам да ходя. Аз съм от Франция, не съм от Африка. Не обичам тези черни хора… там е горещо, има много буболечки… тате…

Баща й нежно сложи ръце на бузите й:

— Трябва да отидеш, детето ми. Разбрали сме се с майка ти.

Наистина Анауи и Пиер бяха разговаряли безброй пъти по тоя въпрос. През седемте години на живота си Никол бе живяла само във Франция и всичко, което знаеше за африканското си потекло, бе това, което майка й казваше. Разбира се, бе научила и някои неща по време на двумесечните си престои в Бряг на слоновата кост заедно с двамата си родители.

Никак не бе лесно за Пиер да прати любимата си дъщеря на изпитанието Поро. Той знаеше много добре, че това е истински примитивна церемония, но много добре си спомняше думите, с които бе обещал на Омех, когато вождът му даде дъщеря си за жена, че всички техни деца ще се връщат в Нидогу поне за първия цикъл на Поро. А Поро бе крайъгълният камък на традиционната религия сенуфо.

Най-трудната част за Пиер бе отминала. Но Анауи бе права — той щеше да си остане завинаги чужденец в племето. Никога нямаше да може да участвува в Поро, нито пък някога щеше да го разбере. Присъствието му само щеше да разстройва малкото момиченце.

Усети как сърцето му се сви, когато целуна жена си и малката дъщеря и ги настани в самолета за Абиджан.

Анауи също бе загрижена и то не по-малко от него за това как единственото им дете, дъщеря им, току-що навършила седем години, щеше да премине церемонията. Беше се постарала да подготви Никол, доколкото можеше. Момичето имаше усет към езиците и бързо усвои основните правила на наречието сенуфо. Но никакво съмнение не съществуваше, че то се намира в много по-неизгодно положение от останалите деца, които щяха да участвуват в ритуала. Всички те бяха прекарали целия си живот по родните си села. Познаваха околността. За да преодолее поне малко този проблем, Анауи пристигна в Нидогу една седмица по-рано.

Основната идея на Поро бе, че животът е последователност от цикли и завършването на всеки от тях и започването на нов трябва задължително да се отбележи. Според Поро всеки цикъл има продължителност от седем години. Съществуват три Поро във всеки нормален сенуфо живот и три метаморфози, преди детето да се превърне в пълноправен член на племето. Въпреки факта, че много от племенните обичаи отпаднаха с въвеждането на модерните телекомуникационни средства в селата на Брега на слоновата кост през XXI век, ритуалът Поро остана неделима част от обществото на сенуфо. През следващия, XXII век се почувства възраждане на традициите, особено в периода след Големия хаос, който подсказа на повечето от африканските вождове, че е опасно да се разчита твърде много на външния свят.

Анауи успя да запази усмивката върху лицето си през целия ден, когато жреците на племето дойдоха да отведат Никол за Поро. Тя не искаше нейната уплаха и притеснение да се предадат на дъщеря й. Въпреки това момичето усети, че майка му е разтревожена.

— Ръцете ти са студени и потни, мамо — пошепна тя на френски, когато прегърна Анауи за сбогом. — Не се притеснявай, всичко ще бъде наред.

Всъщност Никол, единственото дете с кафяв цвят на кожата между двайсетината други черни момиченца, които се качваха на волските коли, изглеждаше засмяно и любопитно, като че ли отиваше на разходка в зоологическата градина.

Бяха всичко на всичко четири каруци — две от тях возеха малките момиченца, а другите две бяха забулени и не се виждаше какво има вътре. Приятелката на Никол отпреди три години — Лутуа, която всъщност й бе братовчедка, важно обясни на останалите, че вътре се намират жреците и „инструментите за мъчения“. Измина доста време, преди едно от другите момичета да събере кураж и попита за какво точно става въпрос.

— Сънувах всичко точно както си беше — самоуверено заяви Лутуа. — Те ще ни изгорят зърната на гърдите и ще ни пъхнат остри неща в дупките. И ако не плачем, няма да ни боли изобщо.

През следващия час другите пет момичета в каруцата на Никол, включително и Лутуа, не промълвиха дума.

Когато залезът настъпи и спряха, те бяха изминали дълъг път на изток и бяха навлезли в земи, познати само на племенните жреци. Шестимата направиха криво-ляво палатки за през нощта от платнищата, които носеха, и стъкнаха огън. Когато се стъмни, раздадоха храна и вода на момичетата, насядали с подгънати крака на широк кръг около огъня. След вечеря започнаха танците с истински костюми. Омех назова четири танца, всеки от които представяше по едно от местните животни. Музиката идваше от тамбурини и грубо изработен, приличащ на ксилофон, инструмент, като ритъмът основно се поддържаше от монотонен там-там. Тук-там някоя много важна част на разказа се подчертаваше от олифант — ловен рог, издялан от слонова кост.

Точно преди всички да си легнат, Омех — все още с маската и качулката, които бяха отличителните атрибути на вождовете, връчи на всяко от момичетата по една не съвсем малка торбичка, направена от кожа на антилопа и ги накара внимателно да проверят съдържанието. Вътре имаше шише вода, малко сушени плодове и ядки, два къшея от местния хляб, малко ножче, късо парче въже, два вида мас, увита в парцалчета и грудка от неизвестно растение.

— Утре сутринта всяко дете ще бъде отведено от този лагер — тържествено започна Омех — и заведено на специално място, не много далеч от тук. Всички вие ще носите само това, което се намира в антилоповата торбичка. От вас се очаква да се опазите със собствени сили и да се върнете на същото място на следващия ден, когато слънцето се е издигнало най-високо в небето.

Торбичката съдържа всичко, от което се нуждаете, освен ум, смелост и любознателност. Коренът е нещо много особено. Ако го изяде някое дете, то може много да се изплаши, но също така може да придобие и изключителна сила и проникновение.

20.

Благословената дрямка

Малкото момиче вече бе прекарало почти два часа сам-самичко, преди да разбере какво точно му се бе случило. Омех и един от по-младите жреци бяха оставили Никол съвсем близо до малко солено езерце, заобиколено от всички страни от високата трева на саваната. Напомниха му, че ще се върнат на обяд следващия ден. След това си заминаха.

Отначало Никол се държеше така, сякаш бе попаднала в някаква много забавна игра. Извади съдържанието на торбата от антилопова кожа и отново внимателно прегледа съдържанието й. Мислено раздели храната на три части, определяйки какво да изяде за обяд, вечеря и закуска. Не бе много, но малката Никол реши, че й е достатъчно. От друга страна водата в шишето й се стори малко и помисли, че няма да е лошо, ако успее наблизо да открие някой извор с прясна вода.

След това се опита да си изясни плана на местността, като обръщаше специално внимание на всички по-забележителни знаци, които биха могли да й помогнат да открие езерцето отдалеч. Тя бе едно доста организирано малко момиченце, което често си играеше само в горичката на Парижкото предградие Чили-Мазарин, близо до дома й. В стаята си имаше карти на околността, рисувани на ръка, където със звездички и кръгчета бе отбелязала своите скривалища.

Чак когато се натъкна на четири раирани антилопи, спокойно пасящи под жаркото следобедно слънце, за пръв път разбра колко сама бе останала. Инстинктивно се огледа, за да види къде е майка й и да й покаже красивите животни, които бе открила. „Но мама я няма — помисли си малкото момиченце и огледа хоризонта. — А аз съм съвсем самичка.“ Последните думи леко я обезсърчиха. Тя се опита да потисне нарастващото си безпокойство и отново се огледа, за да види дали може да открие някакви знаци от човешка дейност. „Оставили са ме съвсем сама“ — повтори си Никол и тоя път по гърба й пробяга тръпка на страх.

Сега си спомни, че искаше да намери някое изворче с прясна вода и затова се отправи към една гора, която се виждаше в далечината. Момиченцето нямаше никаква представа какви са разстоянията в саваната и как изглеждат. Въпреки че спираше на всеки трийсетина минути, за да се увери, че може да се върне при езерцето и все още помни пътя, колкото и да вървеше, гората сякаш не се приближаваше. А тя вървеше и вървеше. Следобедът започваше да преваля, а тя усещаше, че е все по-гладна и изморена. Спря и пийна малко от водата в шишето. Изведнъж отнякъде се появиха мухи цеце, които зажужаха край лицето й и също се навираха да пият. Никол извади двете парцалчета с увитата в тях мас, подуши ги, избра по-неприятната миризма и с нея намаза лицето и ръцете си. Оказа се, че е постъпила правилно, защото мухите също не харесаха миризмата и отлетяха.

Достигна дърветата час преди стъмване. Беше готова да подскача от радост, когато откри, че случайно се е натъкнала на малък оазис посред безкрайната равнина наоколо. Досами края на гората, направо от земята извираше бистра вода и пълнеше почти кръгло езерце към десетина метра в диаметър. На едно място водата се процеждаше и образуваше малко поточе, което отново се връщаше в саваната. Никол бе изтощена и потна от дългото вървене. Без много-много да му мисли, тя свали дрехите си и като остана само по гащички, скочи и заплува в примамливата вода.

Водата успокояваше и галеше измореното малко телце. Потопила глава и затворила очи, тя си представяше, че се намира в басейна на парка в парижкото предградие, където живееше с родителите си. Въображението й я пренасяше обратно там, където веднъж седмично ходеше с приятелите си и по цял ден се гмуркаха и играеха във водата. Споменът я успокои. След малко се обърна по гръб и загреба няколко пъти. Отвори очи и погледна надвисналите отгоре дървета — лъчите на късното следобедно слънце се провираха през листата и хвърляха златисти отблясъци.

След малко се измъкна навън, подскочи няколко пъти на брега и се огледа за дрехите си. Не се виждаха никъде. Озадачена, тя обиколи цялото езерце — отново нищо. Опита да си припомни точно откъде бе дошла и оставила дрехите и торбичката от антилопова кожа. Намери мястото и внимателно го разгледа — резултатът отново бе нулев.

Паниката я обзе изведнъж: сякаш невидима ръка стисна гърлото й, а по бузките протекоха сълзи. Тя се разрева със затворени очи, като всеки момент очакваше да усети ръката на някой от родителите си върху главата си и всичко това да се окаже само лош сън. За нещастие, истината бе, че тя — едно малко седемгодишно момиче, останало без дрехи, храна и вода — се намираше някъде в дивите савани на Африка и нямаше никакъв шанс да се спаси чак до пладне на следващия ден. На всичкото отгоре вече се бе почти стъмнило.

Малко по малко Никол успя да се поуспокои и да спре сълзите — просто от тях нямаше никаква полза. Реши да търси дрехите си. Там, където ги бе оставила, се виждаха някакви следи. Никол нямаше откъде да знае какво бе животното, минало през това място, затова си помисли, че е някоя от антилопите, които бе видяла тоя следобед в саваната.

„Вероятно това е най-добрата вода за пиене в околността — логично разсъждаваше детето. — Те са спрели тук и са поискали да разгледат моите вещи. А когато съм цапала във водата, са се уплашили и са избягали.“

Тя тръгна по стъпките, повървя малко по една пътечка през дърветата и изведнъж, на няколко крачки пред себе си видя торбичката, или по-точно това, което бе останало от нея. Торбичката бе скъсана, храната — изчезнала, шишето с вода бе почти празно, а в торбичката все още бе маста и коренчето. Никол пресуши течността, която бе останала в шишето, и го взе заедно с корена в дясната си ръка. Подритна маста и тъкмо се готвеше да продължи да търси дрехите си, чу звук — нещо средно между скимтене и плач. И тоя звук бе много близо.

На около петдесет метра пред нея пътеката излизаше на открито в саваната. Никол напрегна очички и видя нещо да се движи, но не успя да различи какво може да е. След това отново чу скимтенето — този път по-силно. Тя легна по корем на пътеката и безшумно запълзя напред.

На петнайсетина метра от края на гората имаше малка могилка. От мястото си Никол видя кой скимтеше: две малки лъвчета си играеха със зелената й рокля. Майка им стоеше от другата страна, загледана към саваната, над която се спускаше мракът. Никол замръзна от ужас — това тук не беше зоологическа градина — истинска африканска лъвица с двете си малки се намираше само на някакви си двайсетина метра от нея. Трепереща от ужас тя запълзя назад много бавно и много тихо, за да не бъде разкрита.

Когато стигна до езерцето, Никол потисна порива, който я караше да се втурне презглава към саваната. „Тогава лъвицата със сигурност ще ме види — мислеше си детето.“ Но къде да прекара нощта? „Ако успея да намеря някое трапче между дърветата, колкото се може по-далече от пътеката и се сгуша там, тогава може би ще се спася.“ Все още стиснала в ръка шишето и коренчето, Никол безшумно спря до изворчето. Наведе се, отпи от водата и напълни шишенцето си. След това пропълзя в гората и откри търсената трапчинка. Убедена, че на това място се намира в най-голяма безопасност и изтощена от преживелиците, тя се отпусна и заспа.

Събуди се с ужасното чувство, че някакви малки гадини са я напълзели. Протегна се и потърка с ръка голия си корем — целият бе покрит с мравки. Никол изпищя и в същия момент разбра каква глупост бе направила. Почти веднага чу и пращенето на храстите — лъвицата, тръгнала да търси животното, което бе издало звука. Малкото момиче потрепера, забравило за мравките, и когато вдигна глава, срещна погледа на лъвицата. Дивите очи на звяра светеха в тъмнината. В тоя миг в главата й изплуваха думите на Омех за корена. Никол пъхна в уста песъчливата грудка почти несъзнателно и яростно я задъвка. Вкусът бе ужасен, но тя се насили да преглътне.

Само секунди по-късно голото момиченце тичаше между дърветата, следвано по петите от лъвицата. Клоните драскаха лицето и гърдите му, веднъж се подхлъзна, но успя да продължи. Стигна до езерцето, но изобщо не спря — премина по повърхността, а босите й крака едва докосваха водата. Разпери ръце — те се бяха превърнали в крила — бели крила; плесна с тях и се вдигна над водата. Вече бе голяма бяла чапла, която се рееше високо в нощното небе. Обърна се и изгледа лъвицата, удивено вдигнала нагоре глава. Никол се разсмя, плесна още два пъти и мина над върховете на дърветата. Под нея се простираше огромната савана — сега тя можеше да я вижда на повече от стотици километри.

Прелетя над соленото езерце, сви на запад и видя един лагерен огън. Спусна се към него и крясъците на чаплата събудиха налягалите наоколо мъже. Омех скочи на крака, съзря голямата птица и той се обади като чапла, а след това извика:

— Роната? Ти ли си, Роната?

Никол обаче не му отвърна. Тя искаше да лети все по-високо, по-високо дори и от облаците.

Когато се издигна над тях, видя колко по-ярки бяха звездите и Луната. Докато се вдигаше още по-високо, й се счу някаква музика от далечината — нежен звук на кристални камбанки. Опита да плесне с криле, но не успя да ги раздвижи — те се бяха превърнали в сребристи, сякаш метални крила. На тях се отвориха двигатели и изхвърлиха огън зад себе си — Никол вече бе блестяща ракета — стройна и източена, която напускаше Земята.

Музиката се чуваше все по-силно. Тя странно хармонираше с великолепния изглед на земното кълбо, останало зад нея. Тя чу името си. Но откъде? Кой можеше да я вика тук? Гласът като че ли идваше зад Луната. Тя промени посоката си, насочи се към открития Космос и отново включи ракетните двигатели. Профуча покрай Луната и заобиколи отдалеч Слънцето. Скоростта й продължаваше да се ускорява. Зад нея Слънцето се смаляваше, докато стана само една звезда, а после изчезна съвсем.

Навсякъде цареше пълен мрак. Никол изпусна въздуха си и се подаде над повърхността на водата.

Лъвицата дебнеше по края на езерцето. Никол ясно виждаше всички мускулчета на мощната й гръд, виждаше я как тръска глава и души.

„Моля те, остави ме — обърна се към нея Никол. — Няма да сторя нищо лошо нито на теб, нито на лъвчетата.“

— Познавам твоята миризма — отвърна лъвицата. — Малките ми си играха с тая миризма.

„Но аз също съм малка — продължи Никол. — И аз искам да се върна при майка си, но се страхувам.“

— Излез от водата — отвърна лъвицата. — Нека те огледам. Не ти вярвам, че си тая, за която се представяш.

Събрало всичката си смелост, с вперени в лъвицата очи, малкото момиче бавно започна да пристъпва към брега. Лъвицата не помръдваше. Когато водата достигна само до кръста й, Никол събра ръце пред гърдите си и запя. Това бе проста и спокойна мелодия, която тя помнеше още от съвсем малка, когато майка й и баща й идваха вечерно време да я сложат в креватчето, целуваха я за лека нощ, а след това изгасяха лампата.

Спи, детенце, спи…

Нека Бог твоят сън благослови…

Лъвицата се сниши към земята и се приготви за скок. Момичето продължи нежната си песен и все така приближаваше звяра. Когато Никол излезе изцяло от водата и разстоянието между двете бе не повече от пет метра, лъвицата скочи настрани и се шмугна обратно в горичката. Никол вървеше и пееше, а песента й даваше едновременно сила и спокойствие. След няколко минути тя се озова в откритата савана.

Точно когато слънцето изгряваше, Никол стигна малкото солено езерце, отпусна се на тревата и моментално заспа.

Така, полугола и изтегната на тревата, я намериха Омех и другите шамани от племето сенуфо, когато дойдоха по обяд, за да я потърсят.

Спомняше си всичко, като да се бе случило вчера. „Изминали са почти трийсет години вече — мислеше си Никол, легнала на тясната койка в «Нютон», — а уроците, които научих тогава, винаги са ми помагали.“ Никол отново си представи малкото седемгодишно момиче, което бе оставено само в един напълно чужд свят и успяло да оцелее. „В такъв случай защо трябва да се страхувам сега? — запита се тя. — Онова беше далеч по-трудна ситуация.“

Спомените от детството сякаш я ободриха и тя вече не се чувстваше толкова потисната. Мисълта й отново започна да борави логично с фактите и да търси отговора на въпроса: „Какво се бе случило по време на операцията на командира Борзов?“ Усещането за самота и изоставеност бе изчезнало.

Никол прецени, че ако иска да направи истински анализ на инцидента откъм всичките му страни, това означава да не отиде на първото изследователско разследване в Рама и да остане на борда на „Нютон“. Реши, че ще е най-добре, ако поговори с Браун или Хайлман на сутринта.

Най-накрая, изтощена, заспа. Но малко преди да се отдаде на прегръдките на Морфей, в стаята й се чу тихо тананикане на приспивна мелодия. Приспивната песен на Брамс. Никол я пееше за себе си.

21.

Кубът на Пандора

През прозрачната врата Никол виждаше Дейвид Браун седнал зад бюрото, а Франческа, надвесена над него, му показваше нещо върху голямата карта, просната пред тях. Лекарката почука.

— Здравей, Никол — усмихна й се Франческа и отвори, — с какво можем да ти помогнем?

— Искам да говоря с доктор Браун по работа — изгледа я французойката.

— Влизай, влизай.

Никол прекрачи бавно и също така бавно седна на един от двата стола, сложени пред бюрото.

Франческа се настани на другия. Лекарката огледа стените на каютата: промяната бе повече от очебийна. Снимките със съпругата и децата на генерал Борзов, както и уловената в полет чайка на Нева, бяха изчезнали и на тяхно място имаше закачени карти. На всяка от картите с големи букви пишеше: ПЪРВО ИЗСЛЕДОВАТЕЛСКО ПРОНИКВАНЕ ВЪТРЕ В РАМА; ВТОРО ИЗСЛЕДОВАТЕЛСКО… и т.н. Почти целите стени бяха покрити с подобни материали.

Кабинетът на генерал Борзов излъчваше топлота и уют, а тая същата стая в момента бе определено стерилна и дори действаше заплашително. Доктор Браун бе закачил на стените поставените в рамки копия на две от най-престижните си международни научни награди. Освен това бе вдигнал въртящия си стол толкова високо, че да гледа от горе на долу всеки, с когото разговаряше.

— Дойдох да поговорим по личен въпрос — започна Никол. Изчака няколко секунди, като предполагаше, че Браун ще помоли Франческа да ги остави насаме. Нищо подобно не се случи. Никол обърна глава към Франческа и я погледна въпросително.

— А, тя ми помага при воденето на административната работа — изкашля се Браун. — Мисля, че женският й инстинкт често открива неща, които аз обикновено пропускам.

Никол продължи да мълчи. Беше се приготвила да говори с Дейвид Браун и съвсем не очакваше, че ще се наложи да обяснява и пред Франческа. „Може би е най-добре просто да стана и да си тръгна“ — мина й през ума, като с изненада откри, че присъствието на италианката я дразни.

— Запознах се с програмата и персоналните задачи за първото влизане в Рама — започна официално Никол — и бих желала да помоля за нещо. Задълженията ми, както са изложени в плана, са минимални. Доколкото успях да се осведомя, задачите на Ирина Тургенева по времето на първото тридневно влизане в Рама също не са големи. Струва ми се, че можете спокойно да прехвърлите немедицинските ми задачи на нея, а аз да остана на борда на Нютон с адмирал Хайлман и генерал О’Туул. Ще следя много внимателно развитието на експедицията и ще бъда на разположение във всеки момент, в който се появи някакъв значителен медицински проблем. Мисля, че Янош Табори ще може да се справи с останалото.

В стаята отново настъпи тишина. Доктор Браун погледна Никол, а след това Франческа:

— И защо искате да останете на „Нютон“?

Тогава се обади Франческа:

— Все ми се струва, че не би искала да чакаш, за да видиш Рама отвътре.

— Както ви предупредих, това е доста личен въпрос — въздъхна Никол. — Все още съм изтощена от изпитанието с генерал Борзов, а и са ми се събрали много документи да попълвам. В крайна сметка първото слизане в Рама ще бъде изпитание, а бих желала да съм напълно отпочинала и концентрирана за второто.

— Доста странно желание — промърмори Дейвид Браун, — но при така създалите се обстоятелства мисля, че можем да го удовлетворим. — Той отново хвърли поглед към Франческа. — Но в замяна на това бихме искали една услуга от теб. Ако не влизаш в Рама, тогава вероятно би могла да помагаш на О’Туул по поддържането на връзката от време на време? При това положение адмирал Хайлман би могъл да дойде с нас…

— Разбира се — кимна Никол, преди още Браун да е свършил.

— Добре. Значи всичко е наред. Ще променим разпределението за първото влизане в Рама. Ти ще останеш на борда на „Нютон“. — Той се надигна от бюрото, за да й даде да разбере, че разговорът е приключил, но Никол остана седнала. — Има ли още нещо? — нетърпеливо запита Браун.

— Според правилника, корабният лекар изготвя докладна записка за здравословното състояние на всички космонавти преди началото на изследователско влизане в Рама. Трябва ли да дам копие на адмирал…

— Тия докладни записки ми ги предавай на мен — прекъсна я Браун. — Адмирал Хайлман не се занимава с лични въпроси. — Той вдигна глава и се взря право в очите й: — Няма нужда да подготвяш нова докладна записка за първото изследователско слизане. Четох всички документи, които си предала на генерал Борзов. Те са достатъчни.

Никол не трепна пред втренчения му поглед. „Значи ти е известно какво съм писала за теб и Уилсън — помисли си тя, — и предполагаш, че трябва да се чувствам виновна или най-малкото притеснена. Сбъркал си. Мнението ми не се е променило, въпреки че в момента се водиш командир.“

През нощта Никол продължи разследването си. Детайлният анализ на биометричните данни на генерал Борзов показа, че точно преди смъртта в организма му е имало много високо ниво на два странни химикала. Никол просто не можеше да си представи откъде се бяха появили те. Дали бе вземал някакви лекарства без нейно знание? Тя откри, че тези химикали предизвикват болка и според нейната медицинска енциклопедия се употребяваха за тестване на чувствителността при психично разстроени пациенти. А може би се бяха произвели по някакъв начин от алергична реакция?

А какво ставаше с Янош? Защо той не можеше да си спомни, че се е пресегнал към пулта за управление? Защо бе станал толкова сдържан и мълчалив след смъртта на Борзов?

Бе вече среднощ, а тя продължаваше да се взира в тавана на малката си каюта. „Днес екипажът за пръв път ще проникне в Рама, а аз ще остана сама тук. Ще изчакам и тогава ще продължа.“ Но въпреки намеренията си тя не можеше да чака. Въпросите не й даваха мира. „Може ли да има някаква връзка между Янош и лекарствата, които бяха открити в тялото на Борзов? Възможно ли е смъртта му да не е съвсем случайна?“

Никол стана рязко и измъкна куфара с личните си вещи от малкото гардеробче. Трескаво го отвори и съдържанието му плувна във въздуха. Тя хвана няколко семейни фотографии, които се бяха зареяли над леглото. След това излови и другите непослушни предмети и отново ги напъха вътре. В ръката й остана само кубчето с данните, които крал Хенри й бе дал в Давос.

За момент се поколеба, преди да го постави в компютъра. След това си пое дълбоко дъх и натисна копчето. Върху екрана се появиха единадесет отделни файла — можеше да избира между дванайсетте досиета на космонавтите или шестте сборни файла с цялостна статистика за екипажа. Никол извика досието на Янош Табори. Бе разделено на три подточки: биография и лични данни, хронологично резюме и психологическа оценка. Видя, че най-много информация като обем се съдържа в хронологичното резюме. Лекарката влезе в подточката на биографията и личните данни.

Кратката таблица не й каза нещо много по-различно от това, което вече знаеше. Янош бе на четиридесет и една години — неженен. Когато не бе на работа в МКА, стоеше в апартамента си в Будапеща, само на четири пресечки от майка си. Майка му се бе развеждала на два пъти и сега също живееше сама. Бе получил научна инженерна степен от Будапещенския университет през 2183 година. Освен най-обикновените данни като височина, тегло, братя и сестри, таблицата съдържаше и още две цифри: НИ — (ниво на интелигентност) и КСП — (коефициент за социална приспособимост). Цифрите на Табори бяха съответно + 3.37 за НИ и 64 за КСП.

Никол се върна в менюто и извика справката за НИ и КСП. Числото, отговарящо на нивото на интелигентност се предполагаше, че представлява мярка за цялостната интелигентност на дадената личност, базирана върху сравнителни данни. Всички ученици попълваха подобни стандартизирани тестове на възраст между дванайсет и двайсет години. Индексът всъщност бе израз на десетичната мерна система. НИ равно на нула показваше, че лицето има средно ниво на интелигентност. НИ 1.00 означаваше, че индивидът е по-интелигентен от 90 процента от населението; + 2.00, че е по-интелигентен от 99 процента от населението; + 3.00 — над 99.9 процента и т.н. Отрицателните стойности говореха за ниво на интелигентност по-ниско от средното. Резултатът на Янош от +3.37 го поставяше в средата от 0.1 процента от най-интелигентни хора на планетата.

Цифрите на КСП имаха още по-лесно обяснение. Те също се базираха на извадки от стандартизирани тестове, проведени при всички ученици между дванайсет и двайсетгодишна възраст, но интерпретацията бе далеч по-проста. Най-високият резултат можеше да бъде 100. Човек, чиито КСП се приближаваше до 100, бе уважаван и харесван буквално от всеки, би се приспособил към която и да е група и никога и с никого нямаше да се скара или сърди. Една бележка под линия обясняваше, че резултатите от теста за КСП трябва да се приемат с известна приблизителност, защото при писмените тестове невинаги се постигат много точни резултати, особено що се отнася до такава деликатна материя, каквато е социалната приспособимост.

Никол си помисли, че някой път би трябвало да направи сравнение между индивидуалните резултати от НИ и КСП на всички космонавти от екипажа. После отвори файла с хронологичното резюме на Янош Табори. Следващият един час се оказа часът на откровение за Никол. Разбира се, като лекар на експедицията, тя бе чела официалните досиета на колегите си, предоставени й от МКА. Но ако информацията за Янош, предоставена й от крал Хенри бе достоверна (а в момента тя не разполагаше с никаква възможност да провери това), то тогава характеристиката, направена от МКА, бе просто плачевна.

Никол знаеше от по-рано, че Янош на два пъти е бил номиниран за най-надарен студент в Будапещенския политехнически институт; но не й бе известно, че също така две години е бил президент на Асоциацията на студентите хомосексуалисти в Унгария. Бе запозната с факта, че той е постъпил в Космическата академия през 2192 и завършил само за три години (поради предишната си работа в руските космически инженерни проекти), но никой не й бе казвал, че преди това той на два пъти е кандидатствал за Академията и двата пъти е бил отхвърлян, въпреки изключително високите оценки от изпитите си. И на двата пъти при последния кръг — „лично интервю“, комисията е била председателствана от генерал Валери Борзов. Янош е бил активен деятел в най-различни организации на хомосексуалистите до 2190 година. Впоследствие се е отказал и е преустановил всякакви подобни изяви. Нищо от тая информация не бе подадено в неговия файл на МКА.

Никол бе удивена от това, което научи. Разтревожи я не фактът, че Янош е или е бил хомосексуалист; тя нямаше предразсъдъци към подобни неща. Не, проблемът бе в това, че официалната биография на Янош бе прекроена и то така, че да се скрият едновременно както неговите хомосексуални наклонности, така и по-раншната му връзка с генерал Борзов.

Последните данни от написаното за Табори също бяха доста изненадващи за лекарката. Според досието, през последната седмица на декември, точно преди отлитането. Янош съвсем целенасочено бе подписал договор с „Шмид и Хагенест“, немският издателски конгломерат. Неговата задача бе да изпълнява неупомената „консултация“ в широк кръг от дейности, след като се завърне експедицията, в помощ на това, което се наричаше „проект Браун-Сабатини“. На космонавта Табори бе изплатена началната сума от 300 000 марки при подписването на договора.

Три дни по-късно, майка му, която почти година вече чакаше за частична трансплантация на изкуствен мозък, поради поражения, нанесени от болестта на Алцхаймер, бе постъпила в неврохирургията на Баварската болница в Мюнхен.

Очите й бяха изморени и направо горяха, когато свърши да чете обемистото досие на доктор Дейвид Браун. През няколкото часа, докато изучаваше хронологичното му резюме, тя отвори нов файл за себе си, където записваше тези неща, които й се струваха особено интересни. Преди отново да се опита да заспи. Никол още веднъж прегледа файла, който бе направила.

Лятото на 2161 година: Браун, единадесетгодишен, е изпратен насила на лагер в Лонгхорн, въпреки упоритата съпротива на майката. Типичен извънградски лагер в планинската част на Тексас за момчета от богати семейства, занимаващи се с всякакъв вид спорт, стрелба с пушки, изкуство, туризъм. Момчетата живеят по десетина в барака. Дисциплината се доближава до военната. Браун веднага става изключително непопулярен. На петия ден няколко момчета го хващат, когато излиза от банята, и му боядисват гениталиите с черна боя. Браун отказва да стане от леглото. Майка му веднага изминала повече от двеста мили, за да дойде и си го прибере вкъщи. След тоя случай бащата явно пренебрегва сина си.

Септември 2166 година: след като е избран да произнесе речта от името на завършващите частна гимназия, Браун се записва да учи физика в Принстънския университет. Остава в Ню Джърси само два месеца. Завършва в Калифорнийския университет като частен студент.

2173 година: получава докторска титла по физика и астрономия в Харвард. Научният му ръководител — Уилсън Браунуел го нарича „амбициозен и усърден студент“.

Юни 2175 година: Кеймбридж. Браун завършва научна разработка съвместно с Брайън Мърчисън, посветена на образуването на нови звезди.

Април 2180 година: жени се за Джанет Хъдсън от Пасадена, Калифорния. Мис Хъдсън е била студентка по астрономия в Станфорд. Единствено дете, дъщеря Анжела, родена през декември 2184 година.

Ноември 2181 година: Отказан му е десетгодишен преподавателски договор в катедрата по астрономия в Станфорд, защото двама членове на комисията заявяват, че Браун е фалшифицирал научни данни в някои от публикациите си. Случаите не са доказани.

Януари 2184 година: избран в Надзорния съвет на МКА. Работи над проектите за инсталиране на серия мощни телескопи върху тъмната страна на Луната.

Май 2187 година: Браун е декан на катедрата по физика и астрономия на Далаския университет в Тексас.

Февруари 2188 година: на годишната конференция на Американското астрономическо дружество в Чикаго се сбива с Уендъл Томас, професор от университета в Принстън, който твърди, че Браун е откраднал и публикувал идеи, които двамата са обсъждали.

Април 2190 година: разбунва научните среди в целия свят, като предлага нов модел за образуването на свръхновите звезди, също така предсказва появяването на много близка свръхнова в средата на март 2191. Изследователската работа е извършена с аспирантката в Далаския университет, Елън Бърнстейн от Ню Йорк. Доста силни съмнения в колеги на мис Бърнстейн, че именно тя е основният първоизточник на идеята. Браун става световноизвестен в резултат на смелото, и както се оказва в последствие, вярно прогнозиране.

Юни 2190 година: Браун се развежда с жена си, след като вече година и половина не живеят заедно. Елън Бърнстейн е аспирантка при него от петнайсет месеца.

Декември 2190 година: сключен брак с Елън Бърнстейн в Далас.

Март 2191 година: свръхновата 2191 осветява небето, така както е предсказано от доктор Браун.

Декември 2193 година: присъден почетен медал на доктор Браун от МКА за изключителни научни постижения.

Ноември 2199 година: подписан безсрочен договор с изключителни права с „Шмид и Хагенест“ за „използването“ на всички възможни резултати от експедицията „Нютон“, включително книги, видеозаписи, образователен материал. Франческа Сабатини е другият основен контрагент, а космонавтите Табори и Хайлман са привлечени за консултанти. Сума внесена при подписването на договора — 2 000 000 марки, депозирани на тайна сметка в италианска банка.

Звънът на часовника я стресна, след като бе спала само два часа. Никол се измъкна от леглото и наплиска лицето си с вода от малкия сгъваем леген. Излезе в коридора и се запъти към командната зала. Там другите четирима космически кадети се бяха събрали около Дейвид Браун и разпалено обсъждаха детайлите по първото работно влизане в Рама.

— Добре — обади се Ричард Уейкфилд. — Значи най-важните неща са леките индивидуални седалкови лифтове при левите и десните стълбища и един тежкотоварен елеватор от осовия входен тунел до Централната равнина. След това установяваме временен контролен център на края на равнината, сглобяваме и изпробваме трите всъдехода. Тая вечер спим на временен лагер, а утре базираме лагер Бета близо до брега на Цилиндрично море. За утре оставяме сглобяването и изпращането на двата хеликоптера, а с ледоходите и моторните лодки ще се занимаваме чак вдругиден.

— Чудесно обобщение похвали го доктор Браун. — Франческа ще дойде с вас четиримата, докато организирате инфраструктурата тая сутрин. След като бъдат монтирани леките лифтове, ние с адмирал Хайлман ще се присъединим към вас. Тогава ще дойдат и доктор Такагиши и Уилсън. Тая нощ всички ще спим в Рама.

— Колко сигнални ракети имаме на разположение? — попита Янош Табори.

— Дванайсет — отвърна Ирина Тургенева. — За днес ще са напълно достатъчни.

— А нощес, когато си легнем да спим, ще бъде най-тъмната нощ, която някои от нас някога са виждали — предрече Такагиши. — Няма да има луна, звезди, никакви отражения по водата — нищо, освен пълна чернота.

— Каква ще бъде температурата? — поиска да се осведоми Уейкфилд.

— Още не знаем със сигурност — отвърна японският учен. — Разузнавателните капсули носеха само камери. Но температурата в околността на края на тунела бе същата като тая в Рама I. Ако това означава нещо, предполагам, че би трябвало да е към –10 градуса по Целзий на местата за лагеруване. — Такагиши направи лека пауза. — Но ще продължи затоплянето. Сега се намираме вътре в орбитата на Венера. Очакваме светлините на Рама да се запалят след около седем-осем дни, а след това Цилиндрично море да се разтопи откъм дъното.

— Хей, ти да не си преминал в друга религия? — пошегува се Дейвид Браун. — Вече говориш с вяра за това, което ще се случи.

— С всеки изминал ден, който показва, че тоя космически кораб е подобен на предшественика си от преди седемдесет години — сериозно отвърна Такагиши, — възможността те да бъдат еднакви нараства. До тоя момент, като изключим времето на маневрата по орбитата, всичко съвпада.

Никол се приближи към групата.

— Я гледай кой е тук — възкликна Янош с обичайната си усмивка. — Нашият пети и последен космически кадет. Защо имам чувството, че малко сън ще ти се отрази добре?

— Аз лично — прекъсна го Ричард Уейкфилд — съм много разочарован, че помощник по сглобяването на всъдехода ще ми бъде Яманака, вместо мадам Дьо Жарден. Лекарят на екипажа поне говори. Ще трябва да си рецитирам Шекспир, за да не заспя. — Той смушка леко Яманака в ребрата. Японският пилот се опита да изобрази нещо като усмивка.

— Искам да пожелая на всички ви успех — огледа ги Никол. — Предполагам доктор Браун ви е казал, че се чувствам твърде изморена, за да ви бъда от помощ. Трябва да си почина и да бъда готова за второто влизане.

— Добре, свършихме ли? — нетърпеливо се обади Франческа Сабатини, след като бе направила с камерата си панорама по лицата на всички и сега вече я прибираше в калъфа. — Ще тръгваме ли най-после?

— Хайде — подкани ги Уейкфилд и те се отправиха към въздушната камера на „Нютон“.

22.

Зора

Ричард Уейкфилд работеше бързо в почти пълния мрак, който го обграждаше отвсякъде. Беше изминал близо половината от стълбище Алфа и гравитацията, породена от центробежната сила, която се получаваше следствие въртеливото движение на Рама, вече бе нараснала до над една четвърт. Англичанинът привършваше инсталирането на поредния подпорен стълб, като осветяваше околното пространство с помощта на лампичката, закрепена на космическия му шлем. Провери запаса си от кислород и установи, че бе намалял наполовина. Според предварителния план, с Янош вече трябваше да са навлезли по-навътре в Рама, там където можеше да се диша свободно, макар въздухът да бе доста разреден. Явно не бяха преценили точното време, необходимо за инсталирането на лекия мини лифт. Задачата всъщност не бе никак сложна и целият процес бе изпълняван няколко пъти по време на тренировъчните упражнения преди началото на експедицията. Първата част от монтировъчната работа, която трябваше да бъде извършена в района на стълбите, наистина се оказа съвсем проста и лесна, още повече че там космонавтите се намираха в безтегловност. На този етап обаче инсталирането на всеки отделен подпорен стълб определено изискваше много по-големи усилия, поради непрекъснато увеличаващата се сила на притегляне.

Точно хиляда стъпала по-нагоре от Уейкфилд, неговият приятел Табори довършваше закрепването на закотвящите въжета, с помощта на стоманени скоби, към пръчките на металния парапет, който се спускаше успоредно на стълбище Алфа. След повече от четири часа досадна и еднообразна работа Той започваше да се чувства изморен и нервен. Спомни си доводите, с които техническият директор на експедицията се бе противопоставил, когато двамата с Ричард предложиха за инсталирането на лифта да се използва специална машина. „Не си струва да харчим толкова много пари за някакъв си робот, който ще бъде използван еднократно. Употребата на автоматични устройства е целесъобразна, само ако през цялото време има необходимост от тях.“

Космонавт Табори хвърли поглед в бездната под себе си, но светлината достигаше едва до следващия подпорен стълб, който се издигаше двеста и петдесет стъпала по-надолу, така че Янош не можа да види нищо по-нататък.

— Не е ли вече време за обяд? — обади се той на Уейкфилд по радиопредавателя.

— Вероятно да, но, както виждаш, сме прекалено назад с работата. Изпратихме Яманака и Тургенева на стълбище Гама едва в десет и половина. Ако продължаваме да напредваме със същото темпо, ще бъде истински късмет, ако въобще днес успеем да завършим монтирането на лифта и построяването на временната база. Очевидно ще трябва да отложим за утре инсталирането на тежкотоварния асансьор и сглобяването на всъдеходите.

— С Хиро вече започнахме да обядваме — чу се гласът на Ирина откъм срещуположния край на Северната чаша. — Страшно бяхме огладнели. За половин час успяхме да приключим с поставянето на ротора за седалките и задвижващия мотор в горната част на стълбището. В момента сме спрели при стълб 12.

— Добра работа сте свършили — отговори Ричард. — Въпреки това трябва да ви предупредя, че все още се намирате в района на стълбите и началото на Гама, където сте в безтегловност и работата върви лесно. Не искам да ви казвам обаче какво ви чака, когато започнете да усещате гравитационната сила, която е различна в отделните участъци на стълбището.

— Според лазерния далекомер, космонавт Уейкфилд в момента се намира точно на 8.13 км от мен — намеси се доктор Такагиши.

— Това не ми говори нищо, професоре, освен ако не ми кажеш къде, по дяволите, си ти.

— Застанал съм върху площадката точно пред препредавателната радиостанция, съвсем близо до края на стълбище Алфа.

— За бога, Шиг, защо вие, ориенталците, никога не вървите в крак с останалия цивилизован свят? Знаеш много добре, че „Нютон“ кацна върху горната страна на Рама и ти в момента си в началото на Алфа. Ако не постигнем съгласие по отношение на посоките „горе“ и „долу“, не виждам как въобще ще можем да общуваме помежду си, а още по-малко да играем шах заедно.

— Благодаря за пояснението, Янош. И така, намирам се в горната част на стълбището. Би ли ми казал обаче какво правиш сега и защо разстоянието, на което се намираш, се увеличава толкова бързо?

— Ами спускам се надолу по парапета към мястото, където е Ричард. Смятам да се присъединя към него за обяд. Искам да имам компания, докато ям рибата и пържените картофи.

— И аз идвам — обади се Франческа. — Току-що заснех един прекрасен пример за действието на силата на Кориоли с помощта на Хиро и Ирина. Ще бъде чудесна демонстрация за часовете по елементарна физика. Чакайте ме — след пет минути съм при вас.

— Сеньора, имам един въпрос, — чу се отново гласът на Уейкфилд. — Мислиш ли, че ще успея да те убедя да свършиш някое и друго полезно нещо тук? Готови сме да прекъсваме от време на време, за да можеш да снимаш какво правим. Ще успеем да се спогодим, нали?

— Нямам нищо против. Като свършим с обяда, ще остана с вас, за да ви помогна с работата. Само че сега ще ми трябва малко светлина. Възможно ли е да пуснете някоя от осветителните си ракети, така че да успея да ви заснема как двамата с Янош си устройвате пикник върху Стълбището на боговете?

Уейкфилд програмира една сигнална ракета така, че да не се възпламени веднага след изстрелването й, а малко по-късно, след което се изкачи до най-близката площадка осемдесет стъпала по-нагоре. Табори се присъедини към него половин минута преди да ги залее потокът ослепителна светлина. Два километра над тях Франческа снимаше с камерата си — първо направи една панорамна снимка на трите огромни стълбища, а после насочи обектива си към двете фигури, седнали с кръстосани крака върху една от площадките на Алфа. От височината, на която се намираше италианката, Ричард и неговият приятел й заприличаха на два самотни орела, разположили се в своето високопланинско гнездо.

Късно следобед седалковият лифт бе окончателно завършен. Предстоеше само да бъде изпробван дали функционира нормално.

— Ще имаш честта да бъдеш първия ни клиент, тъй като наистина ни оказа голяма помощ — усмихна се Уейкфилд на Франческа. Двамата стояха в подножието на стълбище Алфа, където гравитацията действаше с пълна сила. От изкуственото небе над тях ги деляха тридесет хиляди стъпки непрогледна тъмнина. Съвсем наблизо, в Централната равнина, бе инсталиран свръхлекият задвижващ мотор, както и самозахранващата се преносима електростанция на лифта, която вече работеше. Космонавтите бяха пренесли с раниците си отделните части на всички електрически и механични подсистеми, а сглобяването им бе отнело по-малко от един час.

— Седалките не са неподвижно закрепени към кабелите — обясняваше Ричард на италианската журналистка. — Както в горния, така и в долния край на лифта има специални механизми, чрез които столчетата се закачват или откачват, така че не се налага да се използва огромен брой от тях.

Франческа се настани предпазливо в странната, прилична на кош, пластмасова конструкция, която английският й колега издърпа от редичката подобни съоръжения, които висяха на един страничен кабел.

— Напълно ли си убеден, че не съществува никакъв риск? — попита тя, вперила поглед в безкрайния мрак над себе си.

— Разбира се! — разсмя се Ричард. — Лифтът беше изпробван, и то няколко пъти, при съвсем същите условия по време на тренировъчните упражнения преди полета. Освен това аз ще се возя в следващата седалка, така че ще се намирам само на една минута или четиристотин метра разстояние под теб. Цялото пътуване продължава четиридесет минути, при средна скорост от двадесет и четири километра в час.

— Значи трябва просто да си седя мирно и кротко, да се държа здраво, да не се накланям и да включа кислородния си апарат двадесет минути преди да достигна върха на стълбището.

— И не забравяй да стегнеш предпазния си колан — напомни й англичанинът, като се усмихваше. — Ако поради някаква причина лифтът забави скорост или пък спре близо до горната стълбищна площадка, където ще си в пълна безтегловност поради инерцията, придадена на тялото ти, което до този момент се е движело нагоре, ти можеш съвсем лесно да отплуваш нанякъде и да се загубиш в безкрайността на Рама. — Ричард се ухили и добави: — Тъй като обаче линията на лифта минава успоредно на Алфа, в случай на някаква авария, няма да представлява никаква трудност да слезеш от седалката и да продължиш да се изкачваш пеша по стълбите, докато стигнеш до горната станция.

След като приключи с обясненията, Уейкфилд кимна на Табори и той включи задвижващия лифта мотор. Франческа се издигна във въздуха и скоро изчезна от погледа на двамата космонавти.

— Тръгвам към стълбище Гама веднага щом разбера, че и ти си потеглил нагоре — обърна се Ричард към своя приятел. — Втората система сигурно ще бъде по-лесна за инсталиране, а освен това ще работим всички заедно. Предполагам, че ще приключим най-късно до седем часа.

— Аз пък ще довърша изграждането на временния лагер, докато ти се изкачваш — каза Янош. — Не мислиш ли обаче, че въпреки всичко, ще ни се наложи да останем тук тази нощ?

— Няма смисъл — обади се Дейвид Браун отгоре. През целия ден двамата с Такагиши бяха следили и координирали на смени разговорите по радиопредавателната система. — Всъдеходите още не са готови, а за утре бяхме планирали да извършим малко проучвателска работа из Рама.

— Ако при обратното слизане двамата с Янош пренесем някои от основните части и подсистеми на всъдеходите — предложи Ричард, — мисля, че ще успеем да сглобим единия от тях, преди да си легнем, а втория вероятно ще бъде готов най-късно до утре преди обяд, освен ако не възникнат някакви непредвидени трудности.

— Това наистина би било едно добро решение, но нека първо да видим каква работа ще сме свършили след три часа и дали няма да сте прекалено уморени, за да продължите с останалите задачи още същата вечер.

Уейкфилд се настани в малкото, прилично на кош, пластмасово столче и зачака да се задейства алгоритъмът, посредством който то автоматично се прикачваше към носещия кабел.

— Между другото, искам да ти благодаря за страхотното ти настроение днес! — извика той на Табори, който стоеше под него и го изпращаше с поглед. — Едва ли щях да се справя с цялата тази досадна работа, ако не бяха шегите ти.

Янош се усмихна и махна с ръка на своя приятел.

След малко Ричард вдигна поглед нагоре, но успя да различи единствено, и то съвсем слабо, светлината от лампичката върху космическия шлем на Франческа. „В момента трябва да е поне на сто етажа над мен — помисли си той. — Това обаче съставлява едва два процента и половина от цялото разстояние до горната станция. По дяволите, колко огромен е наистина този кораб!“

Уейкфилд бръкна в един от джобовете си и извади портативния уред за измерване на метеорологическите условия, който беше взел със себе си по молба на доктор Такагиши. Японецът имаше за задача да следи циркулацията на въздуха в Рама и затова бе помолил Ричард по време на изкачването си с лифта да събере подробна информация за това как се изменят отделните атмосферни параметри в Северната чаша на гигантския цилиндър в зависимост от разстоянието до въздушния шлюз. Най-важното беше да се отчетат промените в гъстотата и температурата на въздуха.

Английският космонавт видя как атмосферното налягане, което при долната станция на лифта бе едва 1.05 бара — много по-ниско от минималните стойности, регистрирани на Земята, продължи бавно и равномерно да се понижава все повече и повече. Температурата обаче остана постоянна — минус осем градуса по Целзий. Ричард се облегна назад и затвори очи. Докато се издигаше нагоре в подобното на кош столче на лифта, той изпита едно особено чувство на самота и душевно спокойствие, както и необяснимото усещане, че това пътуване ще продължи безкрайно. Намали звука на радиоприемника — единственият разговор, който се чуваше в момента, бе между Яманака и Ирина Тургенева, а и те всъщност само от време на време си разменяха по някоя дума. След малко Уейкфилд превключи на друг канал, по който изпълняваха Шестата симфония на Бетовен и се заслуша, спокойно отпуснат в седалката. В съзнанието си видя обширни зелени поляни, изпъстрени с цветя и прорязани от бистри ручейчета, и изненадано установи, че тези въображаеми картини от Земята го изпълват с носталгия и тъга по дома. Трудно му беше да си обясни по какви неведоми пътища обстоятелствата се бяха стекли така благоприятно в живота му, отвеждайки го от Страдфорд — града на неговото мъчително юношество — в Кеймбридж, а оттам в Колорадо, където бе приет като студент в Космическата академия. И ето, като по чудо, сега той се намираше в Рама и се изкачваше нагоре с лифта покрай Стълбището на боговете, сам в обгръщащия го непрогледен мрак.

„Не, Просперо — каза си Ричард. — Едва ли и най-добрият магьосник би могъл да създаде един толкова огромен и великолепен палат като този“. Той си спомни как като малко момче бе гледал „Бурята“ за първи път и как тогава бе останал поразен и изплашен от мисълта, че е възможно да има светове, чиито тайни и загадки вероятно са извън човешките способности за познание. „Не вярвам в магията!“ — беше казал малкият Ричард тогава. „Е, да, съществуват единствено естествени явления и понятия, които просто не можем да си обясним по рационален начин — помисли си сега английският космонавт. — И Просперо не беше вълшебник, а само един объркан и злощастен учен.“

В следващия миг, докато лифтът продължаваше да го издига бавно и безшумно нагоре, Уейкфилд бе зашеметен от най-поразителната гледка, която някога бе виждал през живота си. Без никакво предварително предупреждение зората изгря в Рама и новият ден настъпи, окъпвайки в ярко сияние всичко наоколо. Три километра под мястото, където се намираше в момента Ричард, шестте тесни и продълговати изкопа, преминаващи по цялото протежение на Централната равнина — от краищата на двете Чаши, та чак до бреговете на Цилиндричното море, внезапно лумнаха в заслепяващи очите потоци светлина. Тези изкуствени слънца бяха разположени на равни разстояния едно от друго, по три във всяко от полукълбата на Рама, така че да осигуряват равномерното й осветяване. В първия момент Ричард усети как му се завива свят, след което започна да му се гади. Беше увиснал на хиляди метри височина над земята, закрепен единствено към един тънък кабел. Затвори очи, опитвайки се да възвърне хладнокръвието си. „Знаеш, че не можеш да паднеш“ — каза си той.

— Уааа!… — чу се викът на Хиро Яманака.

От последвалите обяснения по радиоприемника стана ясно, че, стреснат от внезапното включване на рамианските лампи, японецът бе изгубил равновесие някъде по средата на стълбище Гама. Кракът му се бе подхлъзнал и Яманака бе паднал на около двадесет или тридесет метра по-надолу, когато, за щастие, бе успял да се хване ловко за една от пръчките на парапета.

— Добре ли си? — попита го Дейвид Браун.

— Така ми се струва — отговори Хиро, опитвайки се да си поеме дъх.

След като се изясни, че краткият инцидент е приключил благополучно, всички космонавти започнаха да говорят едновременно.

— Това е просто невероятно! — удивляваше се доктор Такагиши. — Силата на светлината е направо феноменална, а отгоре на всичко лампите се включиха преди разтопяването на морето! Нещата в този кораб протичат съвсем различно. Наистина съвсем различно!

— Пригответе ми нова видеокасета, която да сложа в камерата веднага, щом пристигна горе — обади се и Франческа. — Тази скоро ще се свърши.

— Толкова е красиво! Не мога да повярвам на очите си! — чу се гласът на О’Туул, който заедно с Никол наблюдаваше всичко от командната зала на „Нютон“. Там кадрите, които заснемаше италианската журналистка, се получаваха директно с помощта на препредавателната станция, инсталирана в горния край на стълбище Алфа.

Ричард Уейкфилд не каза нищо. Просто седеше в столчето си и разглеждаше като омагьосан невероятната панорама, която се разстилаше пред него. Ниско долу той едва успяваше да различи фигурата на Янош Табори, станцията на лифта и недовършения лагер, разположен близо до края на стълбище Алфа. Все пак разстоянието, което го делеше от тях, даваше някаква представа за истинските размери на извънземния кораб-гигант. Накъдето и да погледнеше из простиращата се на стотици квадратни километра Централна равнина, Уейкфилд забелязваше чудати конструкции и обекти, които завладяваха въображението му. Две неща обаче го впечатлиха най-много: необикновеното Цилиндрично море и огромните, масивни пилони, стърчащи от Южната чаша, отдалечена на петдесет километра от Северния полюс на Рама.

Очите му постепенно свикнаха с ярката светлина и на Ричард започна да му се струва, че централното гигантско острие в края на Южното полукълбо става все по-голямо и по-голямо. Бе наречено Големия рог от първите изследователи, посетили преди седемдесет години Рама I. „Възможно ли е наистина да е дълъг цели осем километра?“ — запита се англичанинът. Даже шестте по-малки пилона, разположени в кръг около централния и свързани както с него, така и със стените на цилиндъра посредством масивни подпорни греди, бяха по-големи от което и да било съоръжение, строено някога от човек. Въпреки това, те изглеждаха като джуджета в сравнение с гигантския Голям рог, който се издаваше точно в средата на Южния полюс, следвайки оста на въртене на Рама.

На равни разстояния от двете Чаши един гигантски синьо-бял пръстен обточваше от край до край цилиндричната стена на кораба-пришълец. Скованото в лед море изглеждаше някак странно и не на място тук, в този кръгъл изкуствен свят. Не е възможно да се стопи някога, казваше си човек, защото в такъв случай водата ще залее всичко. Всъщност такова нещо не можеше да се случи поради центробежната сила на Рама, която задържаше Цилиндричното море към стените на кораба. И членовете на експедиция „Нютон“ знаеха добре, че близо до водната повърхност притеглянето е точно толкова, колкото и на брега на някой земен океан.

В средата на морето имаше остров, върху който бе разположен градът, наречен рамианския Ню Йорк. Под светлината на сигналните ракети неговите небостъргачи и странни сферични постройки не се бяха сторили на Уейкфилд толкова внушителни, колкото сега, огряни целите от яркото сияние на шестте рамиански светилника. В този момент ставаше ясно, че островният град наистина заемаше централно място в чуждоземния пейзаж. Където и да застанеше човек, очите му неизменно се отправяха към кулите на Ню Йорк, издигнат върху единствения къс овална земя, която нарушаваше безбрежието на изкуственото море.

— Погледнете Ню Йорк! — говореше развълнувано Такагиши по радиопредавателя. — В него има най-малкото хиляда сгради, високи над двеста метра! — Той се спря само, за да си поеме дъх, след което възбудено продължи:

— Ето къде живеят те, убеден съм в това! Вече знаем със сигурност, че именно Ню Йорк трябва да бъде основният обект на нашите проучвания тук.

След първоначалните възторжени изблици от страна на почти всички космонавти, в ефира настъпи продължителна тишина, докато всеки един от членовете на експедицията се опитваше да вмести по някакъв начин в съзнанието си загадъчните и непознати неща, върху които се спираше погледът му, целия този невероятен, гигантски космически кораб. Скоро столчето на Ричард отмина площадката, разделяща трите огромни стълбища от по-малките и по-къси стълби и започна да се приближава към горната станция на лифта. Сега вече англичанинът можеше ясно да види Франческа, увиснала на четиристотин метра над него.

— Току-що с адмирал Хайлман проведохме кратък разговор, като се консултирахме и с доктор Такагиши — гласът на Дейвид Браун пръв наруши тишината. — Тъй като не смятаме, че има някаква основателна причина да прекъсваме първото си посещение в Рама, ще продължим по-нататъшната си работа съобразно предложението на Ричард, освен ако не се случи нещо непредвидено. Първо ще приключим с инсталирането на втория лифт, после пренасяме частите на единия всъдеход, за да бъде сглобен още тази вечер, и всички оставаме да преспим във временния лагер в подножието на стълбище Алфа.

— Хей, да не ме забравите тук долу! — извика Табори. — Само аз нямам възможност да се насладя пълноценно на рамианската панорама.

Уейкфилд разкопча предпазния колан и стъпи на платформата. След това погледна надолу към стълбище Алфа, което постепенно се губеше от поглед, и се обади по радиоприемника:

— Дадено, космонавт Табори. С Франческа вече пристигнахме в горната станция на лифта. Щом дадеш сигнал, ще го включим отново, за да се присъединиш към нас.

23.

Падането на нощта

„… Въпреки че в детството си е бил постоянно малтретиран от своя баща неврастеник и като се вземат предвид преживяните разочарования и душевен стрес вследствие развода с английската актриса Сара Тайдингс, последвал ранния им и доста мъчителен брак, космонавт Уейкфилд е забележително уравновесен и сериозен човек, напълно подходящ за член на експедицията. След раздялата със съпругата си той се подлага на терапевтично лечение, продължило две години. Дванадесет месеца по-късно — през 2192 г., е приет в Космическата академия. Проявява се като блестящ студент; забележителните му постижения от времето на неговото следване са ненадминати и досега. Както преподавателите му по електроинженерство, така и тези по компютърни науки са единодушни, че когато се е дипломирал, Ричард Уейкфилд е притежавал повече знания от който и да било член на факултета…

Като се изключат сдържаността и предпазливостта, които проявява в интимния си живот (особено по отношение на срещуположния пол — няма данни да е поддържал продължителни връзки с други жени след раздялата си със Сара), той обикновено обича да общува и не е затворен в себе си, както е характерно за хора, които са били малтретирани като деца. Макар в младостта си да е имал доста нисък коефициент на социална приспособимост (КСП), през последните години вече не се държи толкова предизвикателно и високомерно и рядко се опитва да изпъкне пред другите със своята наистина изключителна интелигентност и технически умения. Неговата честност и почтеност са неоспорими. Очевидно не се ръководи от стремеж към власт или пари, а единствено от безкористна жажда за знания…“

Никол дочете психологическата характеристика на Ричард Уейкфилд и разтърка очите си — вече бе късно през нощта, а бе започнала да чете личните досиета на космонавтите още от момента, в който колегите й, намиращи се в Рама, се прибраха да спят в палатките си. След по-малко от два часа те отново щяха да са будни, за да продължат проучванията си през втория ден от пребиваването си на непознатия космически пришълец. Освен това оставаха само тридесет минути до началото на шестчасовото й дежурство в радиокомуникационния център на „Нютон“. „Оказва се, че сред всички тук има само трима, които засега са извън подозрение — помисли си лекарката. — Четирима от екипажа вече се компрометираха заради незаконния договор, който са сключили със средствата за масова информация. За Яманака и Тургенева не разполагам с никакви сведения. Уилсън е психологически неуравновесен и така или иначе си има свои собствени проблеми. Значи остават О’Туул, Такагиши и Уейкфилд.“

Никол наплиска лицето си с вода и отново седна пред компютъра. Затвори файла с досието на английския инженер и се върна в главното меню. Прегледа какви статистически данни за екипажа като цяло са включени в него и извика на екрана две таблици — от лявата страна се появи колонка, съдържаща информация за нивото на интелигентност (НИ) на дванайсетте космонавти от експедиция „Нютон“, а от дясно, пак в низходящ ред — техните коефициенти на социална приспособимост (КСП):

НИ

КСП

Уейкфилд

+5.58

О’Туул 86

Сабатини

+4.22

Борзов 84

Браун

+4.17

Такагиши 82

Такагиши

+4.02

Уилсън 78

Табори

+3.37

Дьо Жарден 71

Борзов

+3.28

Хайлман 68

Дьо Жарден

+3.04

Табори 64

О’Туул

+2.92

Яманака 62

Тургенева

+2.87

Тургенева 60

Яманака

+2.66

Уейкфилд 58

Уилсън

+ 2.48

Сабатини 56

Хайлман

+ 2.24

Браун 49

Макар че вече бе прегледала набързо по-голяма част от информацията, съдържаща се в личните досиета на космонавтите, до този момент не бе имала възможност да разгледа всички таблици със сравнителни данни, отнасящи се за екипажа като цяло. Някои от диаграмите виждаше за пръв път. Особено силно я впечатли изключително високото НИ на Франческа. „Колко глупаво от нейна страна!“ — помисли си французойката. „Как е възможно да пропилява ума и възможностите си просто ей така — за някакви дребни и незначителни амбиции!“

Общото ниво на интелигентност на екипажа като цяло бе наистина забележително. Нямаше участник в експедицията, който да не принадлежеше към групата на най-умните и надарени индивиди, съставляваща един малък процент от населението на Земята. Самата Никол притежаваше способности, които се срещаха не по-често от „веднъж на хиляда“, а името й се намираше едва в средата на колонката. Изключително високата интелигентност на Уейкфилд обаче бе наистина впечатляваща и внушителна, като единствен го поставяше сред „свръхгениалните“ представители на човешката раса. Никога досега Дьо Жарден не бе познавала някой, постигнал толкова високи резултати на стандартните тестове.

Никол притежаваше достатъчно познания и опит в областта на психиатрията, които я караха да проявява недоверие към всякакви изследвания, стремящи се да дадат количествена оценка на различни човешки качества и свойства на характера. Въпреки това тя бе силно впечатлена и от данните за общителността и социалната приспособимост на всеки един от космонавтите. Не се изненада, че първите места в таблицата се заемаха от О’Туул, Борзов и Такагиши — сама би ги поставила съвсем интуитивно начело на колонката, тъй като и тримата мъже бяха спокойни и трезвомислещи, достатъчно уравновесени и уверени в себе си, както и изключително отзивчиви към останалите членове на експедицията. Изуми се обаче, когато забеляза какъв висок коефициент на социална приспособимост бе получил американският журналист. „Вероятно Уилсън е бил съвсем различен човек преди тази история с Франческа“ — помисли си лекарката. За миг я учуди фактът, челичният й резултат бе едва 71 точки, но си спомни колко по-интровертна и затворена в себе си бе в младежките си години.

„Ами Уейкфилд?“ — запита се тя, осъзнавайки, че очевидно той оставаше единственият човек, на когото можеше да довери съмненията си относно функционирането на Рохир — вероятно само Ричард би й помогнал да разбере дали по време на операцията на Борзов с робота не се бе случила някаква авария. „Да му се доверя ли, или не? И как да му обясня какво ме тревожи, без да се налага да разкривам подозренията, които ме измъчват и които може да се окажат напълно безпочвени?“ Отново през ума й мина привлекателната мисъл да се откаже от своите тайни разследвания. „Нищо чудно всичко това да се окаже чиста загуба на време“ — каза си тя.

И все пак Никол знаеше, че съществуват прекалено много въпроси без отговор, пред които не можеше да си затваря очите. Ето защо взе решение да поговори с английския си колега. След като установи, че върху дискетата, дадена й от крал Хенри е възможно да бъде записвана и нова информация, тя създаде един личен файл, деветнадесети на брой, който озаглави „Никол“. В него написа само няколко реда:

„3–3–00 — Установих със сигурност, че повредата на Рохир по време на операцията на Борзов се дължи на въведена допълнително ръчна команда. Прибягвам до помощта на Уейкфилд.“

След това извади една нова дискета от малкото чекмедже, закрепено към компютъра и записа на нея цялата информация, с която разполагаше благодарение на Хенри, както и създадения лично от нея файл. Приготви се за дежурството си и облече летателния костюм, като постави резервната дискета в джоба си.

Когато Никол влезе в командната зала на военния кораб „Нютон“, за да смени своя колега, тя намери О’Туул задрямал в един стол пред контролните екрани. Мониторите тук бяха доста по-малки от тези в много по-обширната зала на научноизследователския „Нютон“, затова и изображенията, получавани от Рама, не изглеждаха толкова загадъчни и главозамайващи. Затова пък военният кораб разполагаше с изключително съвършена техника за видео и радиовръзка, както и с най-различни други средства за комуникация, които лесно можеха да бъдат управлявани и насочвани дори от един-единствен човек.

Генералът се събуди веднага и се извини на лекарката, задето бе допуснал да заспи по време на дежурството си. После посочи трите екрана пред себе си, които показваха една и съща картина, само че видяна от три различни ъгъла — набързо издигнатите в основата на стълбище Алфа палатки, в които спяха останалите членове на екипажа.

— През последните пет часа не се случи нищо, което бих могъл да нарека вълнуващо — отбеляза Майкъл.

Никол се усмихна и каза любезно:

— Не е нужно да се извинявате, генерале. Знам, че през последните двадесет и четири часа трябваше да изпълнявате най-различни задачи, а отгоре на всичко бяхте и на пост тук.

— Ето какво се случи, докато ви нямаше тук, Никол — О’Туул се изправи и започна да разказва накратко за събитията, станали през петте часа на дежурството му, като от време на време поглеждаше към данните от електронния бордови дневник, които бе извикал върху един от шестте малки монитора. — Когато приключиха с вечерята, космонавтите се заеха със сглобяването на един от всъдеходите. При предварителната проверка автоматичната система за управление на всъдехода първоначално не се задейства, но Уейкфилд успя да установи, че причината за това е някакъв вирус, с който е била заразена една от последните инсталирани в бордовия компютър подпрограми. Той отстрани повредата и Табори се разходи малко с всъдехода, за да го изпробва, докато останалите в лагера привършваха с последните за деня задачи. Малко преди светлините в Рама да угаснат отново, Франческа произнесе кратко, но вълнуващо обръщение, което бе предавано по всички телевизионни канали на Земята. — О’Туул замълча за миг, след което добави: — Искате ли да видите записа?

Никол кимна и генералът активира монитора, намиращ се най-вдясно от тях. Появи се Франческа, застанала в близък кадър точно пред оградения палатков лагер, зад който се виждаше част от стълбище Алфа, както и платформата на седалковия лифт.

— Скоро в Рама ще настъпи нощта — време за сън и кратък отдих — започна поетично тя. Замълча, като вдигна поглед нагоре, а после бавно се огледа и продължи: — Преди девет часа загадъчният космически пришълец съвсем неочаквано бе облян от ярка светлина и всички ние имахме възможност да разгледаме подробно това изумително чудо на техническата мисъл, плод на високоусъвършенствания интелект на нашите непознати братя отвъд звездите. — Последва серия от фотографии и няколко къси видео филмчета, повечето заснети от телеуправляемите ракети, но някои направени през деня лично от италианката, с чиято помощ тя „развеждаше“ своите зрители из миниатюрния изкуствен свят, разказвайки за загадките, които предстоеше да бъдат разгадани от експедицията „Нютон“. Кратката „разходка“ из Рама завърши и на екрана отново се появи лицето на Франческа: — Никой от нас не може да даде отговор на въпроса защо след по-малко от един век, в този затънтен край на галактиката, в който се намира и нашата планета, за втори път се появява неизвестен космически кораб, и то напълно еднакъв с първия, посетил ни преди години със също толкова загадъчни намерения. Вероятно не съществува обяснение на това кой и с каква цел е създал Рама, което би било поне малко разбираемо за ограничения човешки ум. Но ние сме убедени, че някъде из тази гигантска конструкция, с нейните поразително точни и прецизни геометрични форми, съществува нещо, което би могло да послужи като ключ за разгадаване на мистерията. — Журналистката се усмихна и ноздрите й драматично се разшириха. Тя продължи със същия тържествен тон: — Ако успеем да открием в какво се състои тайната на Рама, кои са били конструкторите на това съвършено постижение на космическата технология и с каква цел въобще са го построили, то тогава може би ще съумеем да разберем малко повече и за самите себе си, за човешката раса като цяло, както и за боговете, в които вярваме…

По развълнуваното изражение върху лицето на О’Туул си личеше, че генералът бе дълбоко впечатлен и завладян от патетичната реч на италианката. Въпреки че изпитваше силна антипатия към нея, Никол не можеше да не признае отново, макар и с известна завист, че Франческа наистина бе една изключително умна жена и добра професионалистка!

— Изказването й наистина е великолепно — обади се възторжено Майкъл. — Успява съвсем точно да изрази чувствата и мислите, които вълнуват самия мен. Как бих искал и аз да можех да говоря така хубаво!

Дьо Жарден се разположи пред командното табло и въведе личния си код, чрез който управлението на цялата апаратура се прехвърляше от предишния дежурен на нея. Следвайки указанията, които се появиха на екрана, тя провери всички механизми и устройства, като накрая се обърна към О’Туул:

— Е, няма никакви проблеми, генерале. Мисля, че по-нататък ще успея да се справя и сама.

Американският офицер обаче не излезе от залата, а закрачи бавно напред-назад — очевидно му се искаше да си поговорят.

— Преди три вечери със сеньора Сабатини проведохме доста дълъг разговор за религията — обади се най-накрая Майкъл. — Тя ми каза, че в продължение на много години е била агностичка, докато в един момент не се приобщила отново към църквата. Призна, че размишленията й за Рама са я накарали пак да се завърне към католическата вяра.

Настъпи продължително мълчание. Без да може да си обясни защо, французойката внезапно си спомни за малката църквичка в старото селце Сент Етиен дьо Шини, намиращо се на около осемстотин метра надолу по пътя от Бовоа. Веднъж, през един прекрасен пролетен ден, двамата с баща й бяха влезли в построената още през петнадесети век сграда и малкото момиченце бе наблюдавало със захласнат поглед как светлината се процежда през цветните стъклописи на прозорците и рисува красиви шарки по пода на църквата.

— Бог ли е измислил цветовете? — беше попитала тогава Никол, очарована от чудната игра на разноцветните слънчеви лъчи.

— Да, според някои хора това е така — отговори й лаконично Пиер.

— А ти как мислиш, татко? — беше го изгледала с любопитство тя.

— Трябва да призная, че благодарение на тази експедиция и особено по време на пътуването ни насам аз наистина преживях едно духовно извисяване и обогатяване — гласът на О’Туул внезапно наруши тишината и откъсна Дьо Жарден от спомените й. — Никога досега не съм се чувствал толкова близо до Бога, както през последните няколко дни. Мисля, че в един миг, когато човек се окаже отдалечен на хиляди километри от Земята, зареян нейде из безбрежността на Вселената, той неочаквано осъзнава колко малък и безпомощен е всъщност сред целия този безкрай от галактики и съзвездия. Това не може да не го накара да изпита смирение и… — Генералът спря по средата на изречението. — Извинете ме. Никол — каза той. — Не бих искал да ви занимавам с…

— Няма за какво да се притеснявате, Майкъл. Вашата дълбока и искрена набожност ми дава сили и вяра, ето защо обичам да слушам размишленията ви.

— Все пак се надявам, че не съм ви засегнал по някакъв начин. Религиозните чувства са нещо много лично и никой няма право да се меси в тях и да налага собственото си мнение — Американецът се усмихна и продължи: — Понякога обаче ми е изключително трудно да се въздържа и да не ги споделя с някого, особено когато знам, че както вие, така и сеньора Сабатини сте католички като мен.

След малко О’Туул се запъти към изхода на командната зала и французойката му пожела да се наспи и отпочине добре. Когато той си отиде, Никол извади резервната дискета от джоба си и прехвърли на бордовия компютър всички данни, които се съдържаха в нея. „Така поне ще разполагам с дубликат на цялата информация“ — помисли си лекарката. Неочаквано в съзнанието й изникна лицето на Сабатини, заслушана с престорен интерес във философските разсъждения на О’Туул, докато той разгорещено й разясняваше религиозното значение на Рама. „Ти наистина си забележителна жена, Франческа — каза си Никол. — Готова, си на всичко — включително на непочтеност и лицемерие, стига да можеш да постигнеш това, което си запланувала.“

Доктор Шигеру Такагиши стоеше като омагьосан на брега на Цилиндричното море, втренчил възхитен поглед в издигащите се на около четири километра небостъргачи и гигантски сферични постройки на рамианския Ню Йорк. От време на време японският учен се приближаваше до телескопа, който бе сглобил набързо върху петдесетметровото възвишение, ограждащо заледената водна повърхност откъм север и подробно разучаваше някоя отделна особеност от загадъчния островен град.

— Вече съм напълно убеден — обърна се най-накрая той към Уейкфилд и Сабатини, — че или данните за Ню Йорк от времето на Първата рамианска експедиция съдържат огромен брой неточности, или този втори космически пришълец е съвсем различен от своя предшественик — Двамата космонавти не отговориха, погълнати от собствените си задачи. Ричард довършваше сглобяването на ледохода, а италианската журналистка, която не пропускаше да запечата на видео лента всеки един момент от ежедневната дейност на своите колеги, сега се беше заела да направи подробен запис на това, с което се занимаваше английският инженер.

— Както изглежда, градът наистина се състои от три идентични части във формата на кръг, като всяка от тях е разделена от своя страна на също толкова на брой отделни парцели — продължи Такагиши, говорейки предимно на себе си. — Тези девет района на Ню Йорк обаче не са абсолютно еднакви. Успях да открия няколко дребни разлики, които същевременно никак не са за пренебрегване.

— Готово! — изправи се Уейкфилд с доволна усмивка. — Мисля, че с ледохода вече всичко е наред. Приключихме със сглобяването му цял ден по-рано от предвиденото. Остава ми само да проверя как функционират основните автоматични операции.

Франческа погледна часовника си.

— Според последните промени в графика сме закъснели с половин час — отбеляза тя. — Все още ли искате да направим едно кратко посещение на островния град преди вечеря?

Ричард вдигна рамене и погледна към японския им колега. Италианката се приближи до него.

— Какво ще кажеш, Шигеру? Дали да не преминем набързо през Цилиндричното море с ледохода и да изпратим на хората от Земята две-три снимки, за да видят какво представлява рамианската версия на Ню Йорк?

— Задължително. Умирам от нетърпение да отида там.

— Само ако обещаете най-късно в седем и половина да сте се върнали в лагера — намеси се доктор Браун, който се намираше в хеликоптера заедно с Хайлман и Реджи Уилсън и оттам следеше разговора на тримата космонавти. — Тази вечер трябва да се съберем, за да обсъдим много важни задачи. Вероятно ще се наложи да променим някои неща от плана за утре.

— Дадено — отговори Ричард. — Няма да използваме спускателния скрипец, а вместо това ще се опитаме да пренесем ледохода на части надолу по стълбите. Ако не възникнат други проблеми, прекосяването на морето ще ни отнеме по десет минути за отиване и връщане, така че ще разполагаме с достатъчно време, за да се приберем в лагера до седем и половина.

— Този следобед успяхме да прелетим над по-голяма част от Северното полукълбо, но никъде не видяхме биоти — каза Браун. — Всички градове изглеждат напълно еднакви, а из Централната равнина не открихме нищо необикновено, което да заслужава внимание. Лично аз смятам, че е по-разумно да се заловим с проучването на загадъчния юг едва утре сутринта.

— Ню Йорк! — провикна се Такагиши. — Основната ни задача за утрешния ден трябва да бъде подробното и задълбочено изследване на този главен рамиански град.

Браун обаче не отговори на настоятелния призив от страна на японския учен, който се приближи до ръба на възвишението и се загледа в ледената покривка на Цилиндричното море, простираща се на петдесет метра под него. Вляво от Шигеру се забелязваха тесните и не биещи кой знае колко на очи стъпала, издълбани направо в скалата и водещи надолу към водната повърхност.

— Ледоходът тежък ли е? — попита Такагиши.

— Не особено, но е доста обемист и неудобен за пренасяне — отговори му Уейкфилд. — Уверен ли си, че няма да е по-добре да изчакаме малко и първо да инсталирам скрипеца? В края на краищата нищо не ни пречи да посетим Ню Йорк и утре.

— Не е нужно да губим толкова време — аз също ще помогна при пренасянето — намеси се Франческа. — Ако не отидем и не направим няколко снимки на града сега, за събранието довечера няма да разполагаме с никаква информация, която би могла да бъде използвана при планирането на следващите операции.

— Е, добре — съгласи се англичанинът и поклати глава, впечатлен от упоритостта на италианката. — В името на журналистиката съм готов на всичко. Първи ще тръгна аз, така че да поема по-голяма част от тежестта. Ти. Франческа, ще застанеш в средата, а отзад пък ще бъде Шигеру, който ще поеме предницата на ледохода. Внимавайте с плъзгачите — ръбовете им са изключително остри, така че лесно можете да се порежете.

Слязоха до морето без никакви особени трудности.

— Дяволски проста работа се оказа всъщност това пренасяне, а? — възкликна Сабатини, когато вече бяха готови да потеглят през заледеното море. — Защо въобще ни трябва някакъв си спускателен скрипец?

— Защото е възможно да ни се наложи да сваляме по-тежки товари или, не дай си боже, да се защитаваме от нападатели, докато се качваме или слизаме по стълбата.

Уейкфилд и Такагиши седнаха отпред, а Франческа се разположи с видеокамерата си на задната седалка на ледохода. Колкото повече приближаваха Ню Йорк, толкова по-оживен и възбуден ставаше японецът.

— Само погледнете този изумителен град! — възкликна той, когато до отсрещния бряг оставаха още около петстотин метра. — Може ли да има някакво съмнение, че това е столицата на Рама?

Скоро зашеметяващата гледка запълни целия хоризонт пред очите на космонавтите, които наблюдаваха със затаен дъх извисяващите се пред тях небостъргачи и загадъчни постройки със строга геометрична форма. И тримата мълчаха, изпълнени със страхопочитание и възхищение — нямаше никакво съмнение, че този град, със своите разположени в точен и симетричен ред сгради, бе създаден от интелигентни същества и то с някакво определено предназначение. И все пак преди седемдесет години космонавтите от Първата рамианска експедиция не бяха открили никакви следи от живот както в Ню Йорк, така и в останалата част от мистериозния космически пришълец. Никой не бе успял да отговори на въпроса дали, както бяха предположили членовете на „Нортън“, този огромен и геометрически съразмерен комплекс, състоящ се от девет напълно еднакви парцела, бе част от някаква невероятно сложна и тайнствена машина, или представляваше просто един островен град, дълъг десет и широк три километра, напуснат преди много, много време от своите обитатели?

Оставиха ледохода до самия бряг на замразеното море и тръгнаха по някаква пътека, минаваща по протежение на обграждащата Ню Йорк петдесетметрова стена. След малко на едно място в скалата откриха издълбани стъпала, отвеждащи към високата и равна горна част на възвишението. Развълнуван и изгарящ от нетърпение, Такагиши прескачаше бързо от стъпало на стъпало и вече бе изпреварил спътниците си с около двадесет метра. Докато тримата космонавти се изкачваха нагоре, пред очите им се разкриваше все по-голяма и по-голяма част от града.

Ричард веднага бе силно заинтригуван от прецизните геометрични форми на сградите. Освен най-често срещащите се тънки и високи небостъргачи, на различни места из Ню Йорк се забелязваха необикновени сферични конструкции, а също така и различни по размери правоъгълни тела. От време на време се срещаха и многостенници, които, без съмнение, бяха разположени в строго определена подредба. „Точно така — каза си Уейкфилд, обгръщайки с любопитен поглед странния пейзаж пред себе си. — Ето там например има дванадесетостенник, а постройката отсреща е петоъгълник…“

Математическите му размишления бяха прекъснати неочаквано — светлините в Рама угаснаха без предупреждение и всичко наоколо потъна в непрогледна тъмнина.

24.

Звуци в мрака

В първия момент Такагиши се почувства така, сякаш някой внезапно го бе ослепил — не можеше да различи абсолютно нищо край себе си и само стоеше, примигвайки и без да смее да помръдне в непрогледната тъмнина наоколо. Разговорите по радиоприемниците бяха замлъкнали в мига, в който над Рама така неочаквано се бе спуснала нощта, но само след няколко секунди тишината бе нарушена от взрив от думи, възклицания и тревожни коментари, когато всички космонавти започнаха да приказват едновременно, опитвайки се да установят контакт помежду си. Постепенно японецът успя да овладее обзелия го ужас и се опита да възстанови в съзнанието си картината на мястото, където се намираше, така, както я бе видял в последния момент преди светлините в Рама да угаснат.

Припомни си, че стоеше на върха на ограждащата Ню Йорк стена — от пропастта го делеше не повече от един метър. Тъкмо бе погледнал наляво, забелязвайки на около двеста метра от себе си едно издълбано в скалата стълбище, отвеждащо надолу към града, когато мракът неочаквано бе обвил с непрогледен воал цялата сцена пред очите му…

— Такагиши! — чу гласа на Уейкфилд, който го викаше разтревожено. — Добре ли си?

Обърна се, за да му отговори, и усети как коленете му се подкосяват. Беше немислимо да се ориентира в непрогледната тъмнина, която го заобикаляше. На колко градуса се бе завъртял току-що? С лице към града ли се намираше сега? Японецът отново извика в паметта си всичко, което бе успял да види в последния миг преди настъпването на нощта. Да, ограждащата Ню Йорк стена се издигаше на не по-малко от двадесет-тридесет метра над рамианската столица. Нямаше никакви шансове да оцелее, ако паднеше от такава височина.

— Тук съм! — извика Такагиши. Гласът му леко трепереше. — Намирам се обаче съвсем близо до ръба на стената — Той се отпусна на четири крака и усети под дланите си студения метал.

— Стой там, без да мърдаш. Сега ще дойдем при теб — отговори му Франческа. — Опитвам се да намеря копчето, което включва лампичката на камерата.

Японецът намали звука на радиоприемника си и се ослуша, за да долови шума от стъпките на приближаващите се към него Сабатини й Уейкфилд. След няколко секунди забеляза малка светлинка в далечината, но фигурите на спътниците му бяха едва-едва различими в мрака.

— Шигеру, къде си? — обади се отново италианката. Лампичката от видео апарата й осветяваше само една малка част от земята около нея.

— Насам, насам! — закрещя Такагиши в отговор и замаха с ръка, без да се усеща, че те също не можеха да го видят.

— Тишина! Тишина! — чу се неочаквано гласът на Дейвид Браун, който за момент успя да надвика останалите космонавти по радиоприемника. — Нека първо да проверим дали всички членове на екипажа са налице. — Той изчака, докато разговорите стихнат и продължи: — Франческа, какво става с вас тримата?

— В момента с Ричард се изкачваме към върха на стената, обграждаща Ню Йорк. Намираме се на стотина метра от ледохода. Доктор Такагиши е вече горе. Запалих лампичката на видеокамерата и сега отиваме при него.

— Янош, а вие къде сте с втория всъдеход?

— На около три километра от лагера. Предните фарове работят отлично. Ще се приберем в Бета най-много след десет минути.

— Щом пристигнете, отиди при уредите за автонавигация. Ние тук няма да правим опити за кацане, докато не провериш дали системата за самонасочване функционира нормално от земята… Франческа, вие тримата бъдете внимателни и гледайте да се върнете в лагера колкото се може по-бързо. Същевременно искам да се обаждате на всеки две-три минути.

— Дадено, Дейвид — отговори журналистката, след което изключи радиопредавателя и отново извика името на Такагиши. Въпреки че той се намираше едва на тридесет метра от тях, на Сабатини и Ричард им трябваше повече от минута, докато успеят да го открият в обгръщащата ги от всички страни тъмнина.

Японецът изпита неимоверно облекчение, когато най-накрая можа да прегърне своите колеги. Те седнаха на стената до него и тримата заедно се заслушаха в подновилите се по радиопредавателя разговори. Успяха да чуят как генерал О’Туул и Дьо Жарден уверяват останалите членове на експедицията, намиращи се в Рама, че от мига на угасването на светлините досега, в гигантския цилиндър не са били забелязани други промени в обстановката. Няколкото предварително разпратени из различни части на кораба портативни изследователски станции също не бяха регистрирали значителни смущения по отношение на никоя от отчитаните величини — температура, скорост и посока на вятъра, сеизмичност и спектроскопични измервания.

— Значи четирите рамиански светилника угаснаха без предупреждение — обади се след малко Ричард. — Е, трябва да призная, че не беше кой знае колко впечатляващо, макар доста да се изплаших в първия момент. Вероятно…

— Шшшш… — прекъсна го рязко Такагиши, като се наведе и изключи както своя, така и радиоприемника на Уейкфилд. — Чухте ли този шум?

Внезапната тишина, която се възцари в следващия миг, бе за англичанина не по-малко изнервяща и потискаща от непрогледния мрак наоколо.

— Нищо не чух — прошепна той, след като се ослушва напрегнато в продължение на няколко секунди. — Слухът ми обаче не е особено…

— Шшшш… — прекъсна го на свой ред Франческа. — Имаш предвид този далечен и тънък звук, подобен на стържене върху метална повърхност? — попита тихо тя.

— Точно така — отговори й японецът. Въпреки че продължаваше да шепне, гласът му беше развълнуван. — Наистина прилича на чегъртане върху желязо. Сякаш нещо се движи насам.

Уейкфилд отново се ослуша напрегнато, опитвайки се да долови загадъчния шум. За миг му се стори, че чува нещо, но може би това бе само плод на възбуденото му въображение.

— По-добре да тръгваме към ледохода — предложи той най-накрая.

— Почакай! — спря го Такагиши. — Май звуците престанаха в момента, в който ти заговори. — Японецът се наведе към Франческа и прошепна:

— Изключи лампата на видеокамерата и нека да поседим малко на тъмно, за да видим дали няма да ги чуем пак.

Ричард се върна и отново седна до колегите си. Заобикаляше ги непрогледен мрак, в който се долавяше единствено звукът от учестеното дишане на тримата космонавти. В продължение на цяла минута те стояха неподвижно и чакаха, но нищо не наруши напрегната тишина наоколо. Уейкфилд тъкмо се канеше да се обади, за да настоява, че вече е време да се връщат обратно в лагера, когато неочаквано до слуха му достигна странен и зловещ шум, идващ откъм Ню Йорк. Приличаше на стържене с четка върху метална повърхност, но същевременно бе съпроводен от тънко и пронизително свирене, сякаш някакъв писклив гласец изпълняваше специална мелодия, придаваща ритъм на чегъртащите звуци, които сега се чуваха без прекъсване. Определено бяха по-ясни и се долавяха все по-наблизо и по-наблизо. В тях без съмнение имаше нещо злокобно и англичанинът усети как по гърба му полазват студени тръпки.

— Видеокамерата ти разполага ли със звукозаписващо устройство? — прошепна Такагиши на Франческа, която седеше до него. Когато той се обади, шумът внезапно спря и в следващите петнадесет секунди цареше пълна тишина, а през това време космонавтите продължиха да се ослушват търпеливо.

— Ало, ало, хей, вие тримата, там! — мълчанието бе внезапно нарушено от силния глас на доктор Браун, който се обаждаше по канала за спешна връзка. — Какво става с вас? Трябваше отдавна да сте се обадили. Добре ли сте всички?

— Да, Дейвид — отговори Франческа. — Все още сме на възвишението над Ню Йорк. Чухме някакви странни звуци, идващи откъм града и…

— Не е време да се бавите с такива неща сега. Ситуацията, в която се намираме в момента, изисква спешни мерки и промяна в плановете ни, които не бяха съобразени с възможността светлините в Рама да угаснат. Смятахме, че те ще светят постоянно, така че ни беше скроена доста лоша шега.

— Добре тогава. Тръгваме веднага — обади се Ричард. — След не повече от час ще сме в лагера, стига да не възникнат някакви непредвидени проблеми.

Шигеру Такагиши нямаше никакво желание да напускат острова, преди да са разбрали причината за загадъчните и зловещи звуци. И все пак той ясно съзнаваше, че сега не бе най-подходящият момент да нахлуват в града, за да правят проучвания, без да са се подготвили предварително за това. Докато ледоходът прекосяваше скованото в лед Цилиндрично море, японецът усети как го обзема силна радост и се усмихна доволно на себе си. Даваше си сметка, че звуците, които бе чул заедно със своите колеги, без съмнение представляваха нещо съвсем различно от всички шумове, регистрирани по време на Първата рамианска експедиция. А това бе едно многообещаващо начало.

Последни с лифта, инсталиран над стълбище Алфа, се изкачиха Табори и Уейкфилд.

— Ама Такагиши май беше доста раздразнен от думите на Браун, а? — каза Ричард, докато помагаше на дребничкия унгарец да слезе от седалката. След това двамата приятели се понесоха бавно през безвъздушното пространство, минавайки по обикалящата покрай стената платформа и насочвайки се към тунела с релсовата вагонетка.

— Никога не съм го виждал толкова разгневен — отвърна Янош. — Шиг е един истински професионалист, който се гордее с познанията си за Рама и с право може да се счита за капацитет по всички въпроси, свързани с първия космически пришълец. Браун прояви голямо неуважение към него, като реагира по толкова рязък и пренебрежителен начин на съобщението за странните звуци, чути от вас при посещението ви в Ню Йорк. Мисля, че Шиг имаше право да бъде ядосан и аз не мога да го виня за това.

Двамата космонавти се качиха в релсовата вагонетка и задействаха автоматичния транспортационен модул. Постепенно огромната вътрешна част на Рама остана назад, докато Уейкфилд и Табори преминаваха през осветения тунел, пресичайки външната обвивка на космическия цилиндър. Най-после се завръщаха на „Нютон“.

— Звукът, който чухме, беше наистина ужасяващ и загадъчен — разказваше Ричард. — Трябва да ти призная, че в един момент по гърба ми полазиха студени тръпки и сърцето ми заби с бясна скорост. Все още нямах представа дали това е някакъв непознат шум или преди седемдесет години космонавтите от „Нортън“ също са имали възможност да послушат странното металическо стържене и съпътстващото го пискливо свирене. Знам само, че докато стояхме там горе, на върха на стената, аз усетих как гащите ми се разтреперват от страх.

— Идиотското държание на Браун изкара из нерви дори и Франческа. Тя искаше да подготви интервю с Шиг за вечерния си репортаж, но Браун успя да се наложи и я накара да се откаже от решението си. Въпреки това не съм сигурен, че тя му повярва, когато я убеждаваше да не смята за кой знае каква сензация някакви си загадъчни звуци. За неин късмет внезапното изгасване на осветлението в Рама е достатъчно любопитна новина, която без съмнение ще привлече вниманието на зрителите.

Двамата космонавти слязоха от вагонетката и се приближиха към въздушния шлюз.

— Уф! — възкликна Янош. — Чувствам се съвсем скапан. Последните два дни бяха наистина ужасно напрегнати и изтощителни.

— Ъхъ — съгласи се Ричард. — Мислехме, че следващите две нощи ще прекараме в лагера, а вместо това се връщаме обратно на „Нютон“. Питам се какви ли изненади ни очакват утре?

Янош се усмихна на своя приятел.

— Знаеш ли кое всъщност е най-забавното? — попита той и продължи, без да изчаква отговора на Ричард: — Браун наистина си мисли, и то съвсем искрено, че той командва тази експедиция. Забеляза ли как реагира на предложението на Такагиши да се опитаме да извършим проучване на Ню Йорк през нощта? Дейвид очевидно е твърдо убеден, че решението да преустановим първата серия от изследвания и да се върнем на нашия кораб е именно негово.

Ричард погледна унгареца озадачено.

— Разбира се, че не беше негово, а на Рама — усмихна се Янош. — И не друг, а тя ще решава занапред какво трябва и какво не трябва да правим, докато сме нейни гости.

25.

Приятел в нужда се познава — I

В съня си той се беше разположил на ниско канапе в малка къщичка от седемнадесети век с хартиени стени. Стаята бе обширна — застлана с не по-малко от девет рогозки. Вляво от него параванът пред входа бе дръпнат встрани и през отвора се виждаше част от съвършено аранжирана миниатюрна градинка с дървета-джуджета и красиво оформено поточе. Гледката бе омагьосваща. Той лежеше и очакваше пристигането на една млада жена.

— Такагиши сан, буден ли сте?

Шигеру се размърда и протегна ръка, за да вземе радиопредавателя.

— Да? — обади се той със сънлив и уморен глас. — Кой е там?

— Обажда се Никол. Извинявам се, че звъня толкова рано, но трябва да говоря с вас още сега. Отнася се за нещо много важно.

— Добре. Готов съм след три минути.

Точно след три минути на вратата се почука и в стаята влезе корабната лекарка. Тя поздрави своя японски колега и веднага посочи към компютъра.

— Може ли? — попита. В ръката си държеше някаква дискета.

Японецът кимна и Никол започна да обяснява причината за неочакваното си посещение.

— Само през вчерашния ден близо пет или шест пъти в сърдечната ви дейност са били регистрирани смущения, включително и две от най-големите отклонения в нормалното функциониране на сърцето досега, според данните, отбелязани в медицинския ви картон — Никол показа някакви мигащи върху компютърния екран светлинки и погледна Такагиши право в очите. — Напълно ли сте сигурен, че информацията, която вашият доктор ми предостави, съдържа пълните данни за здравното ви състояние? Дали не сте скрили нещо от мен?

Японецът поклати отрицателно глава.

— В такъв случай съществуват сериозни основания за безпокойство. Регистрираните вчера смущения показват, че хроничната сърдечна аритмия се е засилила. Вероятно в клапата на сърцето се е появил нов пробив, откъдето изтича кръв. Нищо чудно дългите периоди на безтегловност…

— А може би всичко това е вследствие на прекомерното вълнение през последните няколко дни — усмихна се Шигеру. — Предполагам, че увеличеното количество адреналин е утежнило състоянието ми.

Никол отново погледна към японския учен.

— Това също е напълно възможно, доктор Такагиши — каза тя. — Всъщност едно от двете сериозни сърдечни отклонения, за които ви споменах, е станало само няколко минути след като снощи светлините в Рама угаснаха така внезапно. Струва ми се, че това съвсем точно съвпада с мига, в който са се чули онези странни и зловещи звуци.

— А случайно другото „отклонение“ да е било по време на спора ми с доктор Браун, малко преди да напуснем лагер Бета? Ако е така, то тогава предположението ми ще се окаже напълно вярно.

Лекарката натисна няколко клавиша и активира друга подпрограма. Екранът се раздели на два прозореца. Дьо Жарден разгледа и внимателно сравни данните в лявата и в дясната част на компютърния монитор, след което каза:

— Да, май нещата стоят точно така. Второто сериозно влошаване на сърдечната ви дейност е станало двадесет минути преди да тръгнете обратно към „Нютон“ — предполагам, някъде към края на събранието на екипажа. — Никол се облегна назад в стола си и продължи: — Въпреки това считам за извънредно тревожни тези все по-засилващи се отклонения в нормалното функциониране на сърцето ви и не мога да ги пренебрегна само защото причината за тях е, че сте бил прекомерно развълнуван.

Двамата космонавти се гледаха мълчаливо в продължение на няколко секунди. Пръв наруши тишината Такагиши.

— И какво смятате да предприемете сега, докторе? — попита тихо той. — Нима ще ме накарате да остана тук, на „Нютон“ в най-важния момент от моята професионална кариера?

— Все още обмислям дали това наистина не е най-правилното решение — отговори без много заобикалки Никол. — Вашето здраве за мен е много по-важно от кариерата ви, а освен това вече загубих един член от екипажа. Никога не бих си простила, ако се случи нещо и с някой друг от колегите ми — тя забеляза молбата, изписана върху лицето на Такагиши. — Знам какво означава за вас тази експедиция и ясно съзнавам, че горите от желание да извършите проучвания в Рама. Ето защо се опитвам да намеря разумен довод, който би позволил да пренебрегна данните за вчерашните аномалии — Дьо Жарден седна в другия край на леглото и добави, като отбягваше погледа на Такагиши: — Аз обаче съм не просто един от космонавтите на „Нютон“, а и лекар, отговорен за състоянието на целия екипаж. Затова ми е и толкова трудно да взема решение.

Тя чу как японецът се приближи до нея и усети върху рамото си нежния допир на ръката му.

— Мога да си представя колко мъчителни са били за вас последните няколко дни, Никол — в гласа му се четеше разбиране. — Трябва обаче да знаете, че нямате вина за това, което се случи. Смъртта на генерал Борзов бе неизбежна и това е ясно на всички.

Французойката забеляза израза на приятелство и уважение, който се четеше в очите на Шигеру и му благодари с поглед.

— Никога няма да забравя услугата, която ми направихте преди началото на експедицията — продължи японският учен. — Наистина съм ви задължен изключително много и няма да възразя с нито една дума, ако решите да ограничите участието ми в следващите изследователски акции.

— По дяволите, не е толкова лесно! — възкликна Никол и се изправи. — Вече почти цял час разглеждам данните за сърдечната ви дейност през последната нощ и единственият извод, който мога да направя е, че за последните десет часа не се забелязва дори и най-дребното отклонение от нормалното функциониране на вашия организъм. Ето, погледнете тук! Всъщност аритмията ви не се е проявявала вече няколко седмици! По-точно, до вчера. Какво става с вас, Шиг? Слабо сърце ли имате или то просто обича да се държи загадъчно?

Такагиши се усмихна:

— Веднъж моята съпруга ми каза, че притежавам странно сърце, но мисля, че тогава тя имаше предвид нещо друго.

Никол включи сканиращото си устройство и провери какво бе състоянието на японеца в момента.

— Ето ти пак същия резултат — поклати глава тя. — Това е диаграма на едно напълно здраво и нормално функциониращо сърце. В момента никой кардиолог в света не би оспорил диагнозата ми.

Дьо Жарден се отправи към вратата, но я спря гласът на Шигеру:

— Докторе, не ми казахте каква е присъдата ми.

— Все още не съм решила. Но бихте ме улеснили извънредно много, ако през следващите няколко часа преживеете някое ново вълнение, което да смути сърдечната ви дейност. Е, ще се видим на закуска — махна му тя на излизане.

Французойката тръгна надолу по коридора и след малко забеляза Ричард, който тъкмо излизаше от стаята си. Съвсем импулсивно, тя реши да сподели с него съмненията, които я измъчваха във връзка с Рохир.

— Добро утро, принцесо — приближи се той. — Защо си станала толкова рано? Надявам се, че нещо вълнуващо и интересно те е изкарало от леглото посред нощ.

— Всъщност идвах да поговоря с теб — отвърна му Дьо Жарден със същия закачлив тон. Уейкфилд моментално наостри уши и тя добави: — Можеш ли да ми отделиш една минута?

— На вас, мадам, съм готов да посветя не една, а цели две минути — каза Ричард, като се ухили до уши. — Но нито секунда повече. Ще ме извините, обаче умирам от глад, а когато умирам от глад, трябва бързо да хапна нещо, иначе се превръщам в един страшен звяр — Никол се изкикоти и англичанинът продължи весело: — Е, какво си си наумила, приятелко?

— Нека първо влезем в стаята ти.

— Знаех си аз! — възкликна Уейкфилд и се завъртя на сто и осемдесет градуса. После тръгна към своята кабина и добави: — Най-накрая мечтата ми се сбъдва, точно както си представях. Една прекрасна, интелигентна и очарователна жена само след миг ще признае, че е лудо влюбена в мен и…

Французойката не можа да се сдържи и избухна в смях.

— Ричард, ти си невъзможен! — прекъсна го тя, когато най-сетне успя да се успокои. — Никога ли не се държиш сериозно? Искам да поговоря с теб във връзка с един проблем.

— По дяволите! Проблем — намръщи се той. — В такъв случай смятам да огранича аудиенцията ти до две минути, както бях решил първоначално. Проблемите също ме карат да огладнявам ужасно много и аз започвам да мърморя…

Уейкфилд отвори вратата на стаята си и изчака Никол да влезе първа. Предложи й да седне на стола пред компютъра, а самият той се разположи върху леглото зад нея. Французойката се обърна, за да бъде с лице към него. На една полица над главата му имаше около десетина малки фигурки, подобни на тези, които беше видяла в стаята на Табори и по-късно, на организирания от Борзов банкет.

— Позволи ми да ти представя някои от моите питомци — каза Ричард, забелязвайки любопитния поглед, с който Дьо Жарден разглеждаше роботчетата. — Вече се познаваш с лорд и лейди Макбет, Пък и Ботъм. Тези двамата там са Тибалт и Меркуцио от „Ромео и Жулиета“. До тях виждаш Яго и Отело. После следват принц Хал, Фалстаф и прекрасната мисис Куикли. Най-вдясно в редичката стои моят най-добър приятел — Великия бард или накратко Ви Би.

Англичанинът натисна някакво копче близо до възглавницата и в същия момент Ви Би се размърда, слезе от полицата по една малка стълбичка и се отправи към Никол. Двадесетсантиметровото роботче пристъпваше внимателно между гънките на покривката, с която бе застлано леглото и след малко застана пред лекарката. Поздрави я и попита:

— Мога ли да узная как ви наричат, прекрасна лейди?

— Никол дьо Жарден.

— Звучи като френско име, но не ми приличате на французойка. Във всеки случай не сте от Валоа.

На Никол й се стори, че Бардът се втренчва в нея с любопитен поглед.

— По-скоро бих казал, че сте дъщеря на Отело и Дездемона — заяви Ви Би.

Дьо Жарден беше поразена.

— Как го направи? — обърна се тя към Ричард.

— После ще ти обясня — махна с ръка той. — По-добре ми кажи дали имаш любим Шекспиров сонет? Изрецитирай началото му, ако можеш да си го спомниш или кажи на Ви Би номера му.

— Следил съм как изгряващите дни… — започна Никол.

— … ласкаят с царствен поглед планините — продължи роботчето:

След туй докосват с устни равнините

и позлатяват бледите вълни.

Малкото роботче продължи да рецитира, като плавно и ритмично движеше главата и ръцете си в такт с думите, а лицето му непрекъснато менеше изражението си. За пореден път Никол бе впечатлена от невероятните способности и въображение на своя английски колега, изобретил това чудесно малко човече. Тя си спомни кулминационните стихове на сонета, който като студентка знаеше наизуст, и се присъедини към Ви Би:

И мойто слънце грейна тъй за час

и то над мен запали утрин ясна.

Но легна нисък облак между нас

и гордата му светлина угасна.

Бардът произнесе и последния стих, след което замлъкна, а силно развълнуваната Никол, щастлива да чуе позабравените думи на своето любимо Шекспирово стихотворение, внезапно с изненада осъзна, че ръкопляска на роботчето.

— Всичките ли сонети знае наизуст? — попита тя.

Ричард кимна:

— Да, както и множество откъси от пиесите в рима, но това далеч не е най-забележителното качество на Ви Би. Единственото, което е необходимо за запомнянето на пасажи и стихотворения е достатъчно памет, в която да се складира информацията. Моят приятел обаче е и изключително начетен и интелигентен. Умее да води разговори много по-добре от… — Уейкфилд спря по средата на изречението. — Извинявай, Никол — каза той. — Занимавам те с тези глупости, а ти всъщност искаше да поговорим във връзка с някакъв проблем.

— Но двете минути вече свършиха — подхвърли Дьо Жарден и очите й закачливо проблеснаха. — Уверен ли си, че няма да умреш от глад, ако те задържа тук още пет?

Тя разказа набързо за повредата, която бе открила при проверката на софтуера, инсталиран в Рохир, като не пропусна да сподели и съмненията си, че защитната система на робота е била блокирана посредством въвеждането на някаква ръчна команда. Обясни на Ричард, че се нуждае от помощта му, тъй като по-нататък не би могла да продължи сама проверката на компютърния софтуер. Премълча единствено подозренията си, че може би инцидентът с Борзов е бил предизвикан предумишлено.

— Не се притеснявай, Никол. Това ми изглежда съвсем фасулска работа — усмихна се Уейкфилд. — Всичко, което трябва да се направи, е да се открие на кое място в компютърната памет се складират командите. Проверката ще отнеме известно време, поради доста големия обем информация в буферите, но те обикновено са изградени със строго логична структура, което улеснява нещата. Все пак не разбирам защо си се захванала с подобно разследване, когато можеше просто да попиташ Янош и останалите, присъствали по време на операцията, дали са въвеждали някакви ръчни команди.

— Точно в това е проблемът — отговори Никол. — Никой от тях не си спомня да е давал някакви допълнителни инструкции на робота след активирането на необходимите програми и последните проверки на съответните компютърни функции. Доколкото си спомням, когато при неочакваната маневра на Рама Янош залитна и удари главата си, едната му ръка попадна върху контролното табло на Рохир. Той обаче не си спомня такова нещо, така че не мога да го твърдя със сигурност.

— Никак не ми се вярва Янош да е успял да дезактивира защитната система на робота само с една случайно въведена ръчна команда, ако въобще при падането си е натиснал някакви клавиши. Тогава това би означавало, че цялата система е конструирана по много тъп начин. — Той помълча замислено за миг, след което продължи: — Е, няма никакъв смисъл да стоим тук и да си губим времето с догадки. Във всеки случай, Никол, ти определено успя да ме заинтригуваш, така че смятам да се заема с този проблем, веднага щом…

— Внимание, внимание! — прекъсна го гласът на Ото Хайлман по радиоприемника. — Моля всички членове на екипажа да се съберат незабавно в командната зала на научноизследователския кораб. Настъпи нова промяна в ситуацията. Светлините в Рама се включиха отново.

Уейкфилд отвори вратата пред Дьо Жарден и двамата тръгнаха надолу по коридора.

— Благодаря ти предварително — каза му французойката. — Наистина ще ми направиш голяма услуга.

— Нека първо открия нещо — чак тогава ми изказвай благодарности. Известен съм с това, че лесно давам обещания, които после не изпълнявам, нали знаеш?… А сега, кажи ми какво означава според теб тази рамианска игричка на „Ту е светло, ту е тъмно“?

26.

Второ посещение в Рама

Върху масата в средата на командната зала Дейвид Браун бе поставил един-единствен голям лист хартия, който Франческа беше разчертала във вид на часова таблица и сега записваше в отделните колонки това, което американският офицер й диктуваше.

— Проклетата компютърна програма за планиране дейността на експедицията е прекалено сложна и неподходяща за подобни ситуации, изискващи да се действа бързо и без излишна загуба на време. Ето защо предпочетох да не я използвам сега — обясняваше в този момент Браун на застаналите до него Табори и Уейкфилд. — Върши работа единствено в случаи, когато плана на операциите съвпада с някоя от предварително заложените в програмата стратегии на действие, определени още преди началото на експедицията.

Янош се приближи до един от мониторите.

— Може би ти ще можеш да се справиш с тези дяволски таблици по-добре от мен — проследи го с поглед Браун, — но специално тази сутрин ми се струва много по-лесно, ако използвам най-обикновен молив и хартия.

Междувременно унгарецът задейства една от планировъчните програми и започна да въвежда в нея някаква информация.

— Почакай малко! — извика му Ричард. Янош спря да натиска клавишите и се обърна, за да изслуша своя колега.

— Не ви ли се струва, че малко се престараваме? Лично аз считам, че въобще не се налага още отсега да определяме подробно всички задачи за второто ни посещение в гигантския цилиндър. Така или иначе, първото нещо, с което задължително трябва да се заловим, когато слезем в Рама, е построяването на базов лагер, което ще ни отнеме най-малкото десет-дванадесет часа. През това време, което е напълно достатъчно, ние ще можем да доуточним по-нататъшните ни дейности и операции.

Ричард е напълно прав — обади се Франческа. — Мисля, че правим всичко прекалено прибързано. По-добре първо да изпратим в Рама космонавтите-специалисти, за да устроят базата ни там, а междувременно останалите ще направим подробен план на всичко, което смятаме да извършим по време на втората изследователска акция.

— Предложението ти е съвсем непрактично — отвърна Браун. — Само кадетите, завършили Космическата академия притежават необходимите знания, за да определят с най-голяма прецизност колко време ще отнеме изпълнението на всяка една техническа задача. Без тяхна помощ ние няма да успеем да изготвим сами точен и правилен график на отделните планирани операции.

— В такъв случай един от нас може да остане тук — намеси се Табори, като хитро се ухили. Вместо това в Рама ще отиде Ото Хайлман или генерал О’Туул, за да помага при построяването на лагера. Подобно разпределение на екипа няма да ни забави кой знае колко.

След половинчасови дискусии най-накрая космонавтите успяха да приемат едно компромисно решение. Никол отново щеше да остане на борда на „Нютон“, поне докато се завършат основните строителни работи в Рама, тъй като французойката също бе завършила Космическата академия и следователно притежаваше необходимите познания за планиране по-нататъшната дейност на експедицията. Адмирал Хайлман щеше да се присъедини към останалите четирима професионални космонавти, които отиваха в гигантския цилиндър, за да довършат другите три основни операции по установяването на научноизследователската база там — трябваше да се сглобят останалите транспортни средства, да се инсталират още десетина портативни измервателни станции на различни места из Северното полукълбо, както и да се довърши строежът на лагер Бета, разположен близо до северния бряг на Цилиндричното море.

Ричард Уейкфилд тъкмо бе започнал да разяснява индивидуалните задачи на всеки един от космонавтите, съставляващи малобройния екип, който скоро щеше да се отправи към Рама, когато неочаквано Реджи Уилсън се изправи в другия край на масата, събаряйки стола си на земята. Цялата сутрин той буквално не си беше отворил устата нито веднъж, но сега се развика разгневено:

— Всичко това е пълна дивотия! Не мога да повярвам, че можете да приказвате такива идиотщини!

Уейкфилд млъкна и се втренчи изненадано в журналиста. Доктор Браун и Такагиши, които вече бяха започнали да обсъждат плана за втората научноизследователска акция в Рама, също прекъснаха разговора си. Погледите на всички се насочиха към Реджи, който продължи със същия ядосан тон:

— Само преди четири дни един наш колега умря, без съмнение убит от съществата, управляващи този гигантски космически пришълец. Въпреки това, като последни безумци, ние продължихме да извършваме проучвания в Рама, без да обръщаме внимание на отправеното ни предупреждение. След това светлините в кораба угаснаха, без никакво предварително предизвестие — Уилсън обиколи с поглед присъстващите в стаята. Очите му гледаха диво, а челото му блестеше от пот. — И какво правим ние сега? А? По какъв начин реагираме на това повторно предупреждение, изпратено ни от неизвестни, но далеч превъзхождащи ни създания? Вместо да си вземем бележка от събитията, случили се до този момент, ние най-безцеремонно се залавяме да планираме следващата си изследователска акция. Как е възможно никой от вас да не проумява простата истина? Те не ни искат тук. Трябва да си вървим — такава е волята им.

Уилсън млъкна също толкова неочаквано, както бе и избухнал. Последва продължително и неловко мълчание, прекъснато най-накрая от генерал О’Туул, който се приближи до американския журналист.

— Реджи, — каза тихо той. — Смъртта на генерал Борзов разстрои всички ни, но никой не смята, че…

— Тогава сте слепи, човече, слепи сте! Не искате да приемете очевидната истина, а тя направо ще ви избоде очите. Нека ви кажа едно — когато светлините в Рама угаснаха, аз се намирах в хеликоптера. В един миг беше светло и ясно като пролетен ден, а в следващия — щрак! — и всичко наоколо потъна в непрогледен мрак. Шибана работа, приятелчета, казвам ви. Някой просто изключи цялото осветление на кораба — адски странно, нали? Чудя се как досега никой от вас не се е запитал защо, по дяволите, стана това? Какво ви става, бе, хора? Може би се мислите за много хитри и затова не изпитвате страх?

Уилсън продължи да сипе обвинения още няколко минути, като повтаряше едно и също — смъртта на Борзов е била причинена от рамианите, които по-късно отново са им изпратили предупреждение, изключвайки и после повторно запалвайки лампите на гигантския си цилиндър. Американецът на няколко пъти изрази увереност, че ще последват още катастрофи и нещастни случаи, ако проучванията из вътрешността на Рама не бъдат преустановени.

През цялото време, докато Реджи говореше генерал О’Туул стоеше до него и търпеливо изслушваше неговата гневна и ожесточена тирада. В един момент доктор Браун, Франческа и Никол размениха набързо няколко думи, след което французойката се приближи към Уилсън.

Реджи — прекъсна го тя с много внимателен тон. — Какво ще кажеш, ако двамата с Майкъл дойдете с мен? Можем да продължим този разговор, без да пречим на работата на останалите.

Журналистът я изгледа подозрително:

— Защо ми предлагаш това, докторке? Не виждам причина да разговаряме насаме с теб — та ти дори не си била в Рама и не си видяла нищо, така че нямаш реална представа за ситуацията. — Той застана пред Уейкфилд и продължи:

— Ти обаче, Ричард, прекара достатъчно време в чуждоземния кораб — видя какво представлява този гигантски цилиндър и можеш да прецениш какъв могъщ интелект е необходим, за да бъде построено подобно чудо на техническата мисъл, а после изпратено на междузвездно пътешествие, вероятно продължаващо хилядолетия. Човече, не виждаш ли, че за една толкова високоразвита цивилизация ние не означаваме абсолютно нищо — дребни сме като мравчици и също толкова незначителни и беззащитни. Нямаме никакъв шанс, ако решат да ни унищожат.

— Съгласен съм с теб, Реджи — отвърна спокойно Ричард, след като се поколеба секунда-две. — Напълно си прав, поне що се отнася до сравнението между нашите способности и тези на рамианите. Но мисля, че засега не разполагаме с никакви конкретни доказателства за евентуални враждебни намерения от страна на управляващите този гигантски космически пришълец. Струва ми се дори, че въобще не им пука от нашите проучвания из Рама. Напротив, самият факт, че все още сме живи…

— Погледнете! — възкликна неочаквано Ирина Тургенева. — Ето там, на монитора.

Върху огромния екран в командната зала на „Нютон“ се виждаше неподвижното изображение на едно гигантско ракоподобно същество с ниско, сплеснато тяло, чиято дължина бе два пъти по-голяма от ширината му. Съществото се крепеше на шест здрави, тройно съчленени крака, а отпред стърчаха две страховити щипки, подобни на стоманени ножици, както и няколко необикновени пипала манипулатори, които на пръв поглед обезпокояващо много приличаха на тънки човешки ръце. Тези израстъци бяха разположени близо до един отвор в туловището на рака и при едно по-внимателно вглеждане се оказваше, че представляват нещо като набор от най-различни железарски инструменти — имаше клещи, сондички, пили, а дори и някакво приспособление, наподобяващо свредел.

Очите на чудовището, ако въобще можеха да бъдат наречени така, бяха разположени дълбоко в специални защитни конуси и се издигаха над черупката на ракоподобното създание подобно на перископи. На вид приличаха на кристални или пък бяха изградени от някаква пихтиеста материя, с яркосин цвят и напълно безизразни и неподвижни.

Цифрите в долната част на изображението показваха, че фотографията е била заснета само преди няколко минути от далекообхватната камера на едно от телеуправляемите капсули, на около пет километра южно от Цилиндричното море. В естествен мащаб снимката покриваше площ от шест квадратни километра.

— Значи вече не сме сами в Рама. Имаме си компания — подметна Янош Табори. Останалите космонавти продължиха да стоят като зашеметени, загледани в страшното, непознато създание.

По-късно всички единодушно се съгласиха, че видът на биота-рак нямаше да им подейства по толкова ужасяващ и разтърсващ начин, ако изображението не се бе появило на екрана така неочаквано и то тъкмо след пророческата тирада на Реджи Уилсън. Наистина, американецът се бе държал необичайно гневно и предизвикателно, но въпреки това думите му не бяха лишени от здрав смисъл, а зловещите предсказания, които отправи, напомниха на космонавтите за опасността, съпътстваща трудната им и рискована мисия в този загадъчен и непознат чуждоземен свят. Естествено, всички те изпитваха страх и в един или друг момент им се беше налагало да се изправят лице в лице с обезпокояващата мисъл, че е напълно възможно рамианите да не се покажат кой знае колко приятелски настроени.

Все пак участниците в експедицията „Нютон“ през по-голяма част от времето се стремяха да подтискат страха си. Той бе част от работата им тук. Както първите американски космонавти — участници в полетите с най-ранните модели совалки, са напускали Земята с ясното съзнание, че ракетата им може всеки момент да избухне или катастрофира, така и членовете на „Нютон“ трябваше да приемат, че мисията им в Рама е свързана с рискове и опасности, повечето от които съвсем непредсказуеми. Сякаш космонавтите се бяха тайно договорили, че е най-разумно да отбягват всякакви разговори на тази тема и че е по-добре вместо това да съсредоточават вниманието си върху по-конкретни (и съответно по-лесно решими) проблеми и задачи, като например планирането на дейността им през следващия ден.

Избухването на Реджи Уилсън и появилото се миг по-късно на екрана страховито изображение на биота-рак предизвикаха една от редките дискусии по въпроса за безопасността на екипажа и положението, в което те се намираха в момента. Генерал О’Туул пръв изложи позицията си, заявявайки, че не се страхува от рамианите, въпреки че е поразен от изключителните им технически умения. Сам Бог обаче го бе избрал за участник в тази експедиция и по същия начин единствено той би могъл да реши дали тя ще бъде последното приключение в живота му. Каквото и да се случеше, то щеше да стане по Божия воля.

Становището, изразено от Уейкфилд, очевидно се споделяше от повечето космонавти. Според него проектът „Нютон“ бе не само едно от най-смелите и рисковани пътешествия за изследване на непознати светове, предприемани досега, но и истинско изпитание за силата на характера и издръжливостта на духа. Нямаше съмнение, че ги очакват изненади, но наред с опасностите, тази несигурност носеше и вълнения. Трепетната възбуда от това, че във всеки миг научаваш по нещо ново, както и фактът, че без съмнение срещата им с гигантския космически кораб, конструиран от непозната извънземна цивилизация, щеше да се окаже съдбовна и с огромна значимост за бъдещето на човечеството, бяха достатъчна награда за всички рискове. Накрая Уейкфилд заяви, че не изпитва никакво безпокойство. Тази мисия бе апотеозът на неговия живот — дори и да загинеше преди края на експедицията, той пак не би съжалявал за участието си в нея. Поне ще знае, че преди смъртта си е преживял нещо наистина грандиозно.

Никол следеше внимателно изказванията на останалите членове от екипажа. Макар че каза едва няколко изречения, тя усети как най-после отношението й към ситуацията, в която се намираха в момента, постепенно започна да се избистря, докато слушаше как един след друг колегите й споделяха своите мисли и чувства. Харесваше й да наблюдава реакциите на другите. Шигеру Такагиши без съмнение споделяше мнението на Уейкфилд, кимайки енергично през цялото време, докато англичанинът обясняваше колко вълнуващо е да участваш в подобен грандиозен проект. Реджи Уилсън този път също говори съвсем малко, очевидно вече поуспокоен, а и доста смутен от предишните си гневни речи. Отговаряше само когато се обръщаха с въпрос към него. От самото начало на дискусията Адмирал Хайлман изглеждаше объркан и притеснен. Единствената полза от присъствието му бе, че непрекъснато подсещаше колегите си да се захващат за работа, защото времето минава.

Колкото и учудващо да бе, Дейвид Браун също не предложи някакъв задълбочен философски анализ на положението им в момента. Наистина, на няколко пъти той сякаш се канеше да се задълбочи в дълъг и обстоен коментар, но в последния миг се отказваше и подхвърляше само две-три незначителни реплики. Така и не стана ясно какво всъщност мислеше за Рама и за смисъла на научноизследователската им мисия тук.

През по-голямата част от дискусията Франческа Сабатини играеше по-скоро ролята на организатор и водещ на събранието, като успокояваше бурните страсти, намесваше се в по-разгорещените спорове, подхвърляше въпроси и подканяше останалите да изкажат своето становище по разискваните въпроси. Към края на разговора обаче, тя сподели съвсем искрено личното си отношение във връзка с рамианската мисия, което коренно се различаваше както от мнението на О’Туул, така и от това на Уейкфилд.

— Мисля, че придаваш прекалено интелектуално и философско значение на мисията ни тук, като просто излишно усложняваш нещата — заяви италианската журналистка, след като изслуша възторжените думи на Ричард, с които той възхваляваше радостта от познанието. — Преди да кандидатствам за участие в експедицията „Нютон“, на мен не ми се наложи да се ровя дълго и мъчително в душата си, търсейки някакъв възвишен порив, който да осмисли идването ми тук. Взех решението си по същия начин, по който постъпвам винаги в подобни ситуации — направих кратка равносметка на това, какво можех да спечеля от цялата работа, както и какво щях да загубя. В края на краищата „риск губи, риск печели“, нали така? Прецених, че предимствата — известност, престиж, пари, а дори и самото приключение, си заслужаваха опасностите. В едно отношение обаче, мненията ни с Ричард коренно се различават. Въобще няма да се радвам, ако се случи така, че загина преди да се завърнем на Земята. Лично за мен ползата от участието ми в експедицията ще дойде по-късно и няма да получа никакво възнаграждение, ако не се прибера здрава и читава у дома.

Никол беше силно заинтригувана от изказването на Франческа. Прииска й се да зададе още няколко въпроса на италианката, но сметна, че нито мястото, нито времето бяха подходящи за това. Скоро събранието свърши и космонавтите се разотидоха, но Дьо Жарден все още продължаваше да размишлява върху думите на Сабатини. „Възможно ли е Франческа наистина да има подобно ограничено и посредствено отношение към живота? — питаше се тя. — Нима всичко на този свят трябва да се разглежда единствено съобразно печалбите и загубите, които носи?“ Никол си спомни с какво равнодушие италианката бе изпила преди няколко дни лекарството за прекъсване на бременността. „Но какви тогава са моралните й принципи? Има ли въобще такива? Ами чувства?“ На излизане от командната зала Дьо Жарден бе принудена да признае пред себе си, че Сабатини все още представляваше загадка за нея.

Корабната лекарка наблюдаваше внимателно Шигеру Такагиши. Днес той се държеше много по-спокойно и хладнокръвно, като успяваше много добре да контролира чувствата си.

— Доктор Браун — обърна се той към командира, размахвайки в ръка куп листа с дебелина около четири инча — разпечатах на принтера едно копие от „Стратегически принципи при изследователските акции“, за да си припомним основните изисквания, които трябва да спазваме по време на посещенията си в Рама. Както знаете, този наръчник бе подготвен на базата на едногодишна подготовка и планиране. Мога ли да прочета част от краткото изложение?

— Не мисля, че има нужда от това — отговори Дейвид Браун. — Всички тук сме отлично запознати с…

— Аз не съм — прекъсна го генерал О’Туул. — Бих искал да чуя какви са тези „Стратегически принципи“. Адмирал Хайлман ме помоли да слушай внимателно и да му предам основните неща.

Браун махна с ръка на дребничкия японски учен да започне четенето. Такагиши знаеше много добре, че американският офицер поддържа становището при второто отиване в Рама да бъде направен опит да се хване някой от биотите-раци, но въпреки това беше решил да убеди останалите космонавти, че за момента най-важната задача бе изследването на Ню Йорк.

Реджи Уилсън се бе извинил преди един час, че се чувства уморен и бе отишъл да поспи в стаята си. Другите петима, останали на „Нютон“, участници в експедицията, през целия следобед се бяха опитвали, но без успех, да постигнат някакво съгласие във връзка с приоритетните за второто им отиване в Рама операции. Тъй като двамата учени — Браун и Такагиши, — бяха на коренно противоположни мнения по този въпрос, все още не бе прието никакво решение. Междувременно върху големия екран на стената зад тях през няколко секунди се появяваха изображения на намиращите се в Рама възпитаници на Космическата академия, които заедно с Ото Хайлман работеха в лагера, издигнат край Цилиндричното море. В момента на монитора се виждаха Табори и Ирина Тургенева, които току-що бяха приключили със сглобяването на втората моторна лодка и сега правеха проверка на електрическите й механизми.

— Отделните акции трябва да бъдат извършвани в строго определена последователност, съобразно документ ISA–NT–0014, в който са определени основните задачи и цели на мисията — четеше Такагиши. — При първото влизане в Рама трябва да бъде извършен един най-общ оглед на вътрешността, както и да се определи разположението на главните инженерни инфраструктури. Извънредно важно е също така да бъдат отбелязани и регистрирани дори и най-дребните и незначителни разлики между този кораб и неговия предшественик отпреди седемдесет години.

Приоритетната задача на акция 2 е цялостното картографиране на вътрешността на Рама, като се обърне най-голямо внимание на тези райони, които по време на Първата рамианска експедиция са били слабо проучени или въобще не са били изследвани. Също толкова важно е изготвянето и на подробни карти на така наречените „градове“, като се отбележат всички разлики в разположението и вида на сградите, отличаващи ги от тези в Рама едно. Срещите с биоти да се избягват, въпреки че при картографирането на отделните райони и географски обекти в кораба не трябва да се пропуска и евентуалното присъствие на различните видове биоти.

Пряк контакт с биоти обаче може да се осъществи едва при третата научноизследователска акция и то чак след провеждането на продължителни и изключително обстойни наблюдения, които…

— Достатъчно, доктор Такагиши — намеси се Дейвид Браун. — Мисля, че същността е ясна вече на всички присъстващи, но трябва да отбележа, че за жалост този примерен документ бе изготвен месеци преди началото на експедицията, поради което той не отговаря на реалните условия в момента. Ситуацията, в която се намираме сега, с тези внезапни угасвания и запалвания на светлините в Рама, е далеч по-сложна от предварителните предвиждания и при дискусиите на Земята подобни обстоятелства никога не са били разглеждани. Същевременно близо до южния бряг на Цилиндричното море открихме група от шест биота-раци, чието придвижване е следено от нашите видеокамери.

— Не съм съгласен с доводите ви — отвърна с почтителен тон японецът. — Вчера вие сам признахте, че непредсказуемите промени със светлините в Рама не представляват кой знае колко сериозна разлика в сравнение с предишния космически пришълец. Този кораб не се различава особено от своя предшественик и аз настоявам да продължим дейността си тук в съответствие в първоначалния план.

— Значи искате да посветим целия втори престой в Рама на картографиране на отделните райони, като основната ни задача ще бъде подробното изследване на Ню Йорк, заедно със заснемане на главните забележителности в него?

— Точно така, генерал О’Туул. Дори и да приемем, че „странните звуци“, които чухме със Сабатини и Уейкфилд там, край града, не представляват някакво „сериозно различие“ в сравнение с Ню Йорк едно, ние пак задължително трябва да се заемем с изготвяне на подробна карта на рамианската столица. Убеден съм, че е изключително важно да приключим с това още сега, при второто ни посещение в чуждоземния кораб. Температурата в Централната равнина вече се повиши до –5 градуса. Това означава, че Рама бързо се приближава към Слънцето и цилиндърът започва да се затопля отвън навътре. Мога да предскажа, че Цилиндричното море ще започне да се топи откъм дъното след не повече от три или четири дни…

— Никога не съм отричал, че Ню Йорк представлява един от главните обекти, които трябва да се проучат на всяка цена до края на експедицията — прекъсна го Браун отново. — Но от самото начало на нашата мисия тук аз категорично поддържам становището, че основната ни цел е изследването на биотите, а улавянето на някой от тях пък би било едно невероятно ценно постижение, с огромно значение за науката. Само погледнете колко удивителни и интересни са тези създания! — възкликна той, като натисна няколко копчета и върху централния екран в командната зала започна да се прожектира едно от видео филмчетата, заснети от телеуправляемите капсули. Появи се изображение на шестте биота-раци, които се придвижваха бавно през някаква пуста и еднообразна местност в Южното полукълбо. — Едва ли отново ще ни се предостави друга толкова благоприятна възможност да уловим едно от тези чудати роботи. Разузнавателните капсули прелетяха вече над почти цялата южна половина от Рама, но досега никъде не бяха открити други биоти.

Всички присъстващи космонавти, включително и Такагиши, бяха вперили поглед в картината върху екрана, следейки със съсредоточено внимание действията на ракообразните същества. Като пристъпваха равномерно, подредени в триъгълник, начело на който вървеше един по-едър екземпляр, биотите постепенно се приближиха към някаква купчина от безразборно нахвърляни метални части. Водачът на фалангата застана насред камарата желязо и след като постоя неподвижно няколко секунди, започна бавно и методично да насича с помощта на щипците си отделните парчета метал на все по-ситни и по-ситни късчета, които бяха поемани от двата рака във втората редица и натоварвани на гърба на останалите три биота. С прибавянето на този нов материал, малката купчинка отпадъци, натрупани върху тях, започна бързо да нараства.

— Това трябва да са „боклукчиите“ на Рама подхвърли Франческа. Космонавтите се разсмяха.

— Има и още една причина, поради която искам да се заловим още сега с лова на биотите — продължи да излага становището си Браун. — Скоро този кратък видеофилм ще бъде излъчен от всички телевизионни канали по Земята. Милиарди мъже и жени ще застанат днес пред своите телевизори и ще наблюдават загадъчните действия на непознатите извънземни създания със същото смесено чувство на любопитство и страх, което всички ние току-що изпитахме. Представете си само лабораториите, които ще бъдат построени за изследването на едно такова загадъчно творение и нещата, които ще узнаем след това! Какви ли тайни се крият в…

— А защо сте толкова убеден, че въобще ще успеем да хванем някой от биотите? — попита генерал О’Туул. — Лично аз мисля, че стига да пожелаят, тези гигантски раци могат да бъдат доста опасни.

— Всички данни, с които разполагаме до момента, свидетелстват, че макар изключително много да приличат на живи същества, тези обитатели на Рама са всъщност роботи. Ето защо бяха наречени и „биоти“ от участниците в първата експедиция преди седемдесет години — име, което стана популярно и с което продължаваме да ги назоваваме. Според докладите на космонавтите от „Нортън“ всеки отделен вид биоти е предназначен да извършва една-единствена, строго определена функция. Доколкото знаем, не притежават интелект, така че без съмнение ще успеем да ги надхитрим… и уловим някой от тях.

Върху най-големия екран в залата се появи заснето отблизо изображение на подобните на ножици щипци на един от раците. Изглеждаха страшно остри.

— Наистина не съм сигурен кое е най-правилното решение в момента — каза О’Туул замислено. — По-скоро обаче съм склонен да последвам предложението на доктор Такагиши. Най-добре е първо да наблюдаваме известно време биотите, преди да се опитаме да хванем един от тях.

— Не съм съгласна — заяви решително Франческа. — Като журналист смятам, че бихме направили истинска сензация, ако успеем да пленим един такъв биот, а аз не бих могла да пропусна подобна страхотна възможност. Цялото човечество ще ни наблюдава със затаен дъх, не разбирате ли това? Може би това е единственият ни шанс да уловим един истински обитател на Рама. — Италианката замълча, за да си поеме дъх, след което продължи развълнувано: — От Международната космическа агенция настояват да им изпратим някакъв по-оптимистичен и вдъхновяващ репортаж, особено сега, след нещастния случай с генерал Борзов. Смъртта на Валери определено не послужи като особено убедително доказателство пред данъкоплатците, че парите им не се влагат в някакви безумни проекти.

— А защо да не се заемем с изпълнението на двете задачи едновременно? — подхвърли О’Туул. — Една група може да започне проучването на Ню Йорк, а улавянето на биота ще бъде поверено на друг екип.

— Това е невъзможно — отговори Никол. — Ако ще се захващаме с преследването на раците още сега, при второто ни отиване в Рама, то тогава всичките ни усилия трябва да бъдат насочени към изпълнението единствено на тази задача. Не забравяйте, че разполагаме както с ограничен брой хора, така и със съвсем малко време преди светлините в цилиндъра да угаснат отново.

— Виждам, че за жалост няма да постигнем съгласие, колкото и дълго да дискутираме по въпроса — намеси се Дейвид Браун, като се усмихна уморено. — При това положение, като един от командващите експедицията, се налага аз да взема окончателното решение… И така, основна задача при второто ни посещение в Рама ще бъде улавянето на някой от биотите-раци. Предполагам, че адмирал Хайлман ще се съгласи с мен. В противен случай ще се наложи да прибегнем до общо гласуване.

Космонавтите започнаха бавно да се разотиват. Такагиши искаше да добави още един аргумент в подкрепа на становището си, че не трябва да се избързва с лова на робота-рак. Той започна да обяснява, че при Първата рамианска експедиция биотите се бяха появили едва след като Цилиндричното море се беше разтопило, но колегите му не пожелаха да го изслушат. Чувстваха се уморени и разговорът беше досадил на всички.

Никол се приближи до японския учен и тайно активира сканиращото си устройство, като внимаваше никой да не забележи. Предупредителният файл обаче беше празен.

— Здрав си като камък — обърна се тя към Шигеру, като нежно му се усмихна.

Такагиши я погледна. Изражението на лицето му бе сериозно и напрегнато.

— Правим голяма грешка, взимайки подобно решение — каза мрачно той. — По-добре да бяхме тръгнали към Ню Йорк.

27.

Лов на биот

— Бъди по-внимателна — каза адмирал Хайлман на Франческа. — Направо се разтрепервам, като те гледам как си увиснала във въздуха.

Италианската журналистка беше заклещила глезените на краката си под седалките на хеликоптера и почти цялото й тяло се намираше извън кабината. В дясната си ръка държеше малка видеокамера и не обръщаше никакво внимание на това, че можеше всеки момент да се изхлузи и да полети към земята. На около три или четири метра под нея пристъпваха бавно и тежко шестте рака-биоти, които продължаваха методично да прочистват терена, без въобще да се интересуват от пърпорещия над тях въртолет. Все още се придвижваха във формата на фаланга, подобно на подредени в три редици кегли за боулинг.

— Да отидем над морето! — извика Сабатини на Хиро Яманака. — Биотите вече приближават пропастта. Скоро ще се обърнат и отново ще се отправят насам.

Хеликоптерът рязко изви вляво и прелетя над петстотинметровото възвишение, отделящо Цилиндричното море от Южната чаша. Тук ограждащата стена бе десет пъти по-висока от тази на северното крайбрежие на морето. Дейвид Браун усети, че му се завива свят, когато погледна надолу, към скованата в лед водна повърхност, простираща се на половин километър под тях. Гледката направо го накара да онемее.

— Ти си се побъркала, Франческа — каза той. — Какво се опитваш да направиш? Автоматичната камера на носа на хеликоптера е напълно достатъчна за заснемането на необходимите кадри.

— Да, но моята е снабдена с подвижен обектив и освен това изображението изглежда по-правдоподобно, ако не е неподвижно, а подскача малко.

Японският пилот насочи въртолета обратно към брега и приближи на около тридесет метра от раците „боклукчии“, които бавно се насочваха към ръба на пропастта. Биотът-водач се спря, когато до нея му оставаше да измине разстояние, равно на половината дължина на тялото му, но остана неподвижен само за един миг, след което рязко се завъртя надясно. Последва второ, също толкова внезапно обръщане на още деветдесет градуса, и ракът застана с гръб към морето, насочвайки се в посоката, откъдето беше дошъл. Другите пет биота извършиха абсолютно същите маневри, редица след редица, с точността на военни, маршируващи на парад.

— Този път не можаха да ми се измъкнат! — извика радостно Франческа, като най-накрая се издърпа обратно в кабината на хеликоптера. — Хванах ги в цял кадър и то точно отпред. Стори ми се, че дори забелязах някакво съвсем леко раздвижване в сините очи на водача им, точно преди да се завърти вдясно.

Междувременно биотите бяха започнали бавно да се отдалечават от брега на Цилиндричното море, като се движеха с обичайната си скорост от десет километра в час, оставяйки след себе си леки, назъбени отпечатъци в глинестата почва. При преминаването си те проправяха пътечка, успоредна на предишния им преход до морето. Погледнато отгоре, целият околен терен приличаше на някаква градина, в която част от тревата е била окосена — в дясно от раците почвата бе красиво оформена и подравнена, а там, откъдето все още не бяха минали, пръстта беше на буци и контрастираше с изящните и правилни шарки от другата страна.

— Това скоро ще започне да става ужасно досадно — каза италианката, като закачливо обви ръце около шията на Дейвид Браун. — По-добре е да се позабавляваме с нещо друго.

— Ще продължим да ги наблюдаваме още малко, докато оформят и тази ивица. Изглежда, че мотивът е доста простичък — заяви американецът, като не обърна никакво внимание на Франческа, която леко го гъделичкаше по врата. Очевидно мисълта му беше заета с някакъв друг проблем. След малко той се обади отново, но този път заговори по радиопредавателя: — Какво е вашето мнение, доктор Такагиши? Смятате ли, че трябва да извършим още някакви проучвания?

В момента японският учен се намираше в командната зала на „Нютон“, откъдето следеше по видео екрана движението на биотите.

— Мисля, че би било от изключително голямо значение, ако успеем да разберем повече за сензорните им приспособления, преди да се заемем с улавянето на някой от тях. Досега не забелязах да реагират нито на звукови, нито на визуални дразнения. Вероятно дори не са забелязали нашето присъствие. Все пак мисля, ще се съгласите с мен, че все още не разполагаме с достатъчно данни за биотите, поради което не трябва да правим прибързани заключения. Предполагам, че ако ги изложим на пълния спектър електромагнити излъчвания, като същевременно регистрираме реакциите им, това ще ни помогне да получим по-добра представа за…

— Но такова нещо ще отнеме поне няколко дни! — Браун не го остави да се доизкаже. — И пак ще се окаже, че трябва да рискуваме, защото така или иначе трябва да изпълним решението, което взехме. Не виждам какво може да ни накара да се откажем от него.

— Ако успеем да научим повече за раците предварително, ние ще можем да планираме по-добре тактиката на лова, без да се налага да поемаме излишни рискове. Нищо чудно при това проучване да получим данни, които да ни убедят, че изобщо не трябва да се опитваме да хващаме биот…

— Съмнявам се — прекъсна го рязко Дейвид Браун. Смяташе за излишно да разговаря повече с този досадно предпазлив японец и затова се обърна към Табори.

— Хей, Янош! — провикна се той. — Докъде стигнахте с палатките?

— Остава още малко работа, но ще свършим най-много след половин час. После смятам хубаво да се наспя.

— Първо ще обядваме обаче — намеси се Франческа. — На празен стомах се сънуват кошмари.

— И какво ще ни приготвиш, красавице? — попита я закачливо Янош.

— OSSO BUCO по рамиански.

— Стига празни приказки — прекъсна шегите им Браун. Помълча няколко секунди и после продължи:

— Генерал О’Туул, ще успеете ли да се справите, ако ви оставим сам на „Нютон“? Поне за през следващите дванадесет часа? Другите членове на екипажа трябва да участват в предстоящата акция.

— Няма проблеми — чу се отговорът на Майкъл. Тогава нека останалите дойдат тук колкото се може по-скоро. Докато се съберем в лагера, палатките вече ще са готови и щом приключим с обяда, ще можем да поспим малко. По-късно ще планираме всички детайли в плана за улавянето на биота.

Той погледна надолу — точно под хеликоптера се виждаха шестте странни, прилични на раци, създания, които продължаваха безмълвния си и неумолим поход през пустошта. Четиримата космонавти ги наблюдаваха внимателно известно време. След малко биотите стигнаха до едно място, където ясно се забелязваше как глинестата почва, осеяна с малки камъчета, свършва рязко — вместо с пръст, теренът по-нататък бе покрит с някаква чудновата гъста и тънка мрежа. Щом се приближиха до границата, разделяща двете площи, „боклукчиите“ извършиха плавен U-образен завой, след което се отправиха обратно към морето, следвайки някаква невидима линия, успоредна на ивиците, които бяха оформили досега. Тогава Яманака изви хеликоптера, издигна го на по-голяма височина и го насочи към лагер Бета, намиращ се на десет километра разстояние, отвъд Цилиндричното море.

„Колегите ми се оказаха напълно прави — помисли си Никол. — Това, което виждах на екрана, изобщо не може да се сравни с гледката тук.“

Французойката бавно се спускаше надолу с лифта, готвейки се да стъпи в Рама за първи път. Сега, когато вече бе изминала повече от половината разстояние, във всички посоки пред нея се разкриваше една наистина невероятна и внушителна панорама. Внезапно Дьо Жарден си припомни, че веднъж, преди години, бе изпитала същите чувства на страхопочитание и възторг, когато, застанала на върха на платото Тонто, тя бе разглеждала с възхитен поглед красотите на Големия каньон. „Да, но чудесата, които видях тогава, бяха създадени от природата и то за период от няколко милиарда години. Рама обаче е построена от живи същества, притежаващи невероятни технически умения.“

В следващата секунда лифтът спря — очевидно Шигеру, който се намираше на километър под нея, вече бе пристигнал и сега слизаше от седалката си. Никол не го виждаше, но успя да чуе разговора, който двамата с Ричард Уейкфилд провеждаха по радиокомуникаторите си.

— Хей, побързайте! — намеси се Реджи Уилсън. — Нямам никакво желание да вися цяла вечност насред празното пространство.

На Никол обаче й харесваше да стои тук, разположила се удобно на седалката на спрелия над бездната лифт. Сега поне й се предоставяше възможност да разгледа по-спокойно и по-подробно изумителната гледка наоколо.

След още едно спиране заради Реджи, който най-накрая, доволен, усети здрава почва под краката си, дойде ред за слизане и на Дьо Жарден. Тя бързо се приближаваше към края на стълбище Алфа, очарована от това, което се разкриваше пред очите й, които през последните триста метра от спускането с лифта вече бяха привикнали с ослепителната светлина наоколо, така че сега французойката успяваше да разгледа по-ясно чудноватия и загадъчен свят на Рама. Това, което доскоро й бе изглеждало само като някакъв куп от неясни и неопределени форми, сега постепенно придоби очертанията на трима човека, всъдеход, различни устройства и оборудване, както и един малък лагер от палатки. Само след няколко секунди Никол успя да разпознае лицата на тримата космонавти, които я очакваха в основата на лифта. Мислите й внезапно се понесоха назад в миналото и тя си припомни едно подобно слизане с лифт. Това обаче се бе случило в швейцарските Алпи и оттогава бяха изминали цели два месеца. За миг пред нея изникна лицето на крал Хенри, но в същата секунда то бе заменено от усмихнатото изражение на Ричард, който стоеше на няколко метра под нея и й обясняваше как най-лесно да слезе от лифта.

— Той няма да спре изцяло, но скоростта му ще намалее значително. Разкопчей предпазния колан и веднага, щом стъпиш на земята, започни да вървиш напред така, сякаш слизаш от ескалатор.

Когато Никол пристигна и направи две-три крачки, Уейкфилд я хвана през кръста и я свали от платформата. Такагиши и Уилсън вече седяха отзад във всъдехода.

— Добре дошла в Рама — поздрави я весело англичанинът, след което се обади на Табори по радиопредавателя:

— Всичко е наред, Янош. Пристигнахме и сме готови да потеглим. Докато се движим с всъдехода, ще оставя включен само режим „Приемане“, така че може да се свържеш с нас във всеки един момент.

— Побързайте — подкани го унгарецът. — Толкова сме гладни тук, че още малко ще изядем и вашия обяд… Между другото, Ричард, ще бъдеш ли така добър да донесеш кутията с инструменти, върху която е отбелязана буквата „В“ — решихме да изработим нещо като мрежа или клетка за биота, така че вероятно ще ми потрябват разни сечива и приспособления.

— Дадено — отговори му Уейкфилд и се затича към единствената голяма палатка в лагера. След малко се появи, понесъл голяма правоъгълна метална кутия, която очевидно беше ужасно тежка. — Дяволите да те вземат, Табори! — извика той в радиопредавателя. — Какво, за бога, си напъхал тук?

Чу се силен кикот.

— Всичко, необходимо за улавянето на един биот-рак. А и някои други нещица.

Ричард изключи режим „Предаване“ и скочи във всъдехода, след което го подкара към Цилиндричното море. Зад тях остана стълбище Алфа и лифтът, с който космонавтите бяха слезли в Рама.

— Този лов на биоти е най-идиотската измишльотина, която съм чувал през живота си — обади се с мрачен глас Реджи Уилсън. — Някой ще пострада, сигурен съм в това.

Настъпи мълчание, което продължи близо минута. Далеч вдясно се виждаха сградите на рамианския Лондон. Тримата космонавти трябваше да се напрегнат, за да успеят да ги различат.

— Е, как се чувствате като член на резервния екип? — запита Реджи след малко, без да се обръща конкретно към някого.

Последва неловка пауза. Наруши я доктор Такагиши, който погледна журналиста и каза с извънредно любезен тон:

— Извинете, мистър Уилсън. Мен ли питате?

— Именно — кимна американецът. — Не сте ли разбрал досега, че сте резервният учен на експедицията? Очевидно не — продължи той, без да изчаква японецът да му отговори. — Самият аз не знаех доскоро, че съм заместник-журналистът тук — разбрах го едва след като отлетяхме от Земята.

— Реджи, не ти ли се струва, че… — опита се да се намеси Никол, но беше грубо прекъсната по средата на изречението.

— Що се отнася до вас, докторке, — наведе се към предната седалка Уилсън — трябва да ви е ясно, че вероятно единствено вие ще бъдете определена като втора резерва тук. Случайно дочух нашите прекрасни командири да обсъждат дали да не ви наредят да останете на. „Нютон“ през цялото време, докато трае експедицията. Засега обаче май все още се нуждаят от способностите ви на лекар…

— Я стига! — прекъсна го разгневен Ричард Уейкфилд. Тонът му беше доста заплашителен. — Крайно време е да престанеш с това просташко държане. — Настъпи напрегнато мълчание. След няколко секунди англичанинът продължи, вече по-дружелюбно:

— Ако не греша, ти си падаш по автомобилните състезания, а, Реджи? Защо не вземеш да покараш малко това всъдеходче?

Предложението на Ричард дойде тъкмо на време. Миг по-късно Уилсън седеше на мястото на шофьора и се кикотеше като бесен, пришпорвайки всъдехода със страхотна скорост. Той направи няколко кръгчета, като взимаше рязко завоите, а в това време Дьо Жарден и Такагиши подскачаха на задната седалка.

Никол внимателно наблюдаваше припрените и нервни движения на американеца. „Отново изпада в крайни настроения — каза си тя. — Това му се случва вече поне три пъти само за два дни.“ Французойката се опита да си припомни кога бе направила последния биометричен преглед на Уилсън. „Май беше в деня след смъртта на Борзов… Останалите космонавти прегледах отново, а Реджи забравих… По дяволите! Как можах да проявя такава безотговорност и да оставя злополуката с Валери да погълне цялото ми внимание!“ Ядосана, Никол си отбеляза наум, че задължително трябва да направи подробна медицинска проверка на целия екипаж, веднага щом пристигнат в лагер Бета.

— Между другото, професоре, бих искал да ви задам един въпрос — обърна се Ричард към японския учен, когато най-накрая Реджи Уилсън приключи с демонстрирането на състезателните си умения и подкара всъдехода с равномерна скорост, насочвайки го право към Цилиндричното море. — Как мислите, какви бяха онези странни звуци, които чухме по време на посещението си в Ню Йорк преди два дни? Не вярвам Браун да е успял да ви убеди, че това е било просто една колективна халюцинация.

Доктор Такагиши поклати глава.

— Още тогава ви казах, че по време на експедицията „Нортън“ такъв шум не е бил регистриран. Той е съвсем нов и непознат — Шигеру зарея поглед някъде далеч напред, над загадъчните изкуствени полета на Централната равнина. — За мен няма никакво съмнение, че това е една различна Рама. Шахматно подредените квадратни площи в Южното полукълбо са разположени по нов начин и не достигат до морето, както е било в предишния космически пришълец. Светлините се включиха преди стопяването на леда и всеки път угасват внезапно, а не постепенно, за разлика от лампите в първата Рама. Също така биотите-раци се появяват не по един, а на групи. Според Дейвид Браун тези различия нямат значение, защото са съвсем дребни. Но аз съм на друго мнение. — Такагиши замълча и след малко добави:

— Мисля, че съществува голяма вероятност нашият командир да допуска грешка.

— Няма обаче никакво съмнение, че той е просто един кучи син — намеси се Уилсън с мрачен глас, като увеличи максимално скоростта. — Лагер Бета, ето ни и нас!

28.

Предположения

Никол привърши обяда си от мляно патешко месо, картофено пюре и размразен карфиол. Останалите космонавти все още се хранеха и за известно време около дългата маса цареше тишина. В ъгъла на трапезарията, точно до вратата, имаше екран, върху който една мигаща светлинка проследяваше траекторията на биотите-раци, които продължаваха да извършват методично същите преходи, тръгвайки надясно и после връщайки се обратно с рязък U-образен завой. Сега блестящата точка на монитора показваше, че остават още десет минути до обичайната смяна в тяхната посока на движение.

— Какво ли ще направят, когато обходят тази площ от край до край? — обади се Ричард Уейкфилд, който в момента разглеждаше временно закачената на таблото за съобщения компютърна карта на района, където се намираха биотите.

— Предишния път тръгнаха по една от алеите, свързващи страните на шахматните квадрати и стигнаха до някаква дупка, в която изхвърлиха боклука — отговори Франческа от другия край на масата. — Като ги гледам обаче, все още не са събрали абсолютно нищо при последната си серия преходи, така че можем само да предполагаме какви ще бъдат действията им, след като свършат и с този парцел.

— Всички ли смятате, че нашите приятелчета са всъщност боклукчиите на Рама?

— Данните, с които разполагаме, сочат именно това — отговори й Дейвид Браун. — Нека не забравяме, че по време на Първата експедиция един от членовете на екипажа — Джони Пак, — среща подобен на вид биот, който очевидно също е имал за задача да почиства кораба от разни отпадъци и затова космонавтите от „Нортън“ го наричат боклукчия.

— Струва ми се, че в момента всички ние се заблуждаваме жестоко — намеси се Шигеру Такагиши, преглътна последната си хапка и продължи. — Самият вие, доктор Браун, пръв изказахте предположението, че едва ли сме способни като човешки същества да проумеем какво представлява Рама и за какво е създадена въобще. Разговорът ни в момента ми напомня стара индуистка поговорка: няколко слепци се събрали и започнали да опипват един слон. Всеки от тях описал животното по различен начин, тъй като бил докоснал различна част от него. Естествено, никой от слепците не придобил точна представа за слона.

— Значи не смятате, че биотите-раци са от хигиенния отдел на Рама? — попита Янош Табори.

— Нямах предвид това. Просто съм на мнение, че е доста дръзко и надменно от наша страна да стигаме до прибързани заключения, че тези шест непознати създания нямат друго предназначение, освен да прибират вехториите и да почистват боклуците. За жалост, информацията, с която разполагаме засега, е съвсем незадоволителна и оскъдна.

— Понякога е необходимо да се правят изводи единствено въз основата на предположения, а често дори и само в резултат на размишления, използвайки съвсем минимално количество данни — каза раздразнено Браун. — Сам знаете, че съвременната наука вече не разчита на стопроцентово потвърдени доказателства, а си служи предимно с вероятности.

— Мисля, че ще бъде далеч по-добре, вместо да се задълбочаваме в подобни философски дискусии за науката и нейната методология, да ви направя едно наистина интересно и забавно предложение — намеси се унгарецът, широко усмихнат. — Всъщност Ричард пръв подхвърли тази идея, но на мен ми хрумна как да я направим във вид на игра. Става въпрос за светлините в космическия пришълец. — Янош изпи няколко глътки вода и заговори с насмешливо-тържествен глас: — Откакто за първи път стъпихме на рамианска земя, всички ние имахме възможност да наблюдаваме три последователни прехода от светлина към мрак.

— Ууууу… — задюдюка Уейкфилд.

Унгарецът се разсмя и продължи с нормалния си леко небрежен тон:

— Добре, добре… И така, работата с лампите е следната — ту светват, ту гаснат, ту пак се запалват изневиделица. Можем само да предполагаме какво ще се случи за в бъдеще. Ето защо предлагам да се обзаложим на по двадесет марки, като всеки от нас напише на един лист мнението си за начина, по който ще стават промените със светлините на Рама до края на мисията ни тук. Ще спечели този, чието предположение се окаже най-близко до истината.

— И как ще определим кой е победител? — обади се Реджи Уилсън със сънлив глас. През последния един час той се беше прозинал най-малкото десетина пъти. — Въпреки че около тази маса сте се събрали толкова много гениални умове, аз съм убеден, че сред нас няма човек, който би могъл да предскаже какво се готви да прави Рама в следващия момент. Според мен светлините ще продължат да се запалват и да угасват съвсем произволно, а ние ще си блъскаме главата каква е логиката, която следват тези загадъчни лампи.

— Е, можеш да запишеш всичко това на един лист и да го изпратиш на генерал О’Туул по факса. С Ричард сме единодушни, че той ще се справи идеално с ролята на съдия за облога. След като завърши експедицията, Майкъл ще прегледа различните предположения и ще прецени кое от тях е най-близко до истината. Тогава ще разберем и името на щастливеца, спечелил наградата — обяд за двама в скъп ресторант.

Доктор Браун се изправи, като рязко блъсна назад стола си.

— Свършихте ли с игричките си, Табори? — запита грубо той и продължи, още преди унгарецът да си отвори устата, за да му отговори. — Ако няма какво повече да ни кажете, то тогава по-добре да разчистим тези неща по масата и да се залавяме с предвидените за днес задачи.

— Е, хайде де, капитане. Просто се опитвам да разведря малко обстановката. Всички доста сме се изнервили и…

Дейвид Браун излезе от палатката, без да изчака Янош да довърши изречението си.

— Защо се е разфучал толкова? — обърна се Ричард към Франческа.

— Предполагам, че се тревожи заради предстоящото преследване на биотите. От сутринта е в лошо настроение. Може би чувства, че носи цялата отговорност за акцията.

— А може би просто е един намусен глупак — подхвърли Уилсън и също стана от стола си. — Смятам да подремна малко.

Никол проследи с поглед журналиста, който в момента напускаше трапезарията и внезапно си спомни, че беше решила тази сутрин да провери биометричното състояние на всички, които щяха да участват в ловенето на биота-рак. Това не изискваше нито кой знае колко време, нито пък особени усилия. Необходимо бе само да застане за около четиридесет и пет секунди до всеки един от членовете на екипажа поотделно и да включи сканиращото устройство. На екрана бързо се изписваха данните за физическото и психическото състояние на космонавта. Ако не се появеше предупредително съобщение в предупредителните файлове, цялата процедура приключваше с тази съвсем проста проверка.

За своя радост, този път Никол не откри нищо тревожно при прегледа на колегите си — всички се намираха в отлично състояние, включително и Такагиши.

— Няма проблеми — тихо прошепна тя на японския учен, след което излезе навън, за да потърси Браун и Реджи Уилсън.

Палатката на Дейвид се намираше в другия край на лагера и от разстояние на човек му се струваше, че вижда пред себе си някаква гигантска дълга и изострена нагоре шапка, поставена небрежно върху земята. Всъщност всички космонавти имаха абсолютно еднакви портативни домове — светло кремави на цвят, високи около два и половина метра — малко повече от диаметъра на кръглия им под, и изработени от специален свръхлек и лесноогъваем материал, който от една страна притежаваше изключителна здравина, а от друга правеше почти безпроблемно сгъването и пренасянето им. Никол си помисли, че те удивително много приличаха на вигвамите, в които някога бяха живели древните индианци.

Дейвид седеше на пода в палатката си, кръстосал крака по турски и вперил поглед в монитора на портативния компютър пред себе си, върху който се виждаше част от текста на книгата „Атлас на Рама“, чийто автор бе техният колега Шигеру Такагиши. Лекарката видя, че това бе главата, в която се говореше за биотите.

— Доктор Браун, извинете за безпокойството… — каза французойката, като провря глава през вратата.

— Да, какво има? — обърна се той, без да се опитва да скрива яда си от това, че прекъсваха работата му.

— Трябва да ви направя биометрична проверка. Не сте преглеждан прекалено дълго време — още от първото ви влизане в Рама, така че сега наистина се налага да проверя какво е здравословното ви състояние.

Браун я изгледа ядосано, но Никол не отстъпи и продължи да стои на входа в очакване да бъде поканена вътре. Най-накрая американецът повдигна леко презрително рамене и отново се обърна към компютъра, като промърмори недоволно нещо. Дьо Жарден клекна до него и включи сканиращото устройство.

— В склада все още има няколко сгъваеми стола — каза тя, когато видя как Браун се опитва да се настани по-удобно на земята. Той обаче не обърна никакво внимание на думите й. „Защо ли се държи толкова грубо? — помисли си Никол. — Вероятно е ядосан от моя доклад за него и Уилсън, който изпратих на Земята. Не, по-скоро се надува, защото смята, че не проявявам дължимото уважение към поста му на командир.“

Върху екрана на скенера започнаха да се появяват първите биометрични данни. Лекарката въведе няколко команди, чрез които поиска едно кратко представяне на информацията, съдържаща се в предупредителните файлове.

— През последните седемдесет и два часа кръвното ви налягане е достигало до прекалено високи стойности и то на твърде чести интервали, като днес въобще не се е понижило през целия ден — съобщи след малко Никол със спокоен и напълно равнодушен глас. — Това обикновено се получава, когато човек изживява някакъв стрес.

Браун престана да чете, обърна се и погледна корабната лекарка право в очите. После се взря в данните, изписани върху монитора на сканиращото устройство, но не успя да разбере нищо от тях.

— Тази диаграма тук показва амплитудите и продължителността на състоянията на кръвното налягане, които са извън приемливите граници на отклонение — обясни Никол, посочвайки с пръст съответната графика. — Сами по себе си отделните отклонения от нормалните стойности не са опасни, но като цяло картината е доста тревожна.

— През последните няколко дни наистина бях много напрегнат. Не малко тревоги ми се струпаха на главата — промълви Дейвид неохотно, наблюдавайки как французойката извиква на екрана други диаграми и таблици, потвърждаващи първоначалната й диагноза. Почти всички предупредителни файлове съдържаха обезпокояващи данни.

— И какво може да стане с мен в най-лошия случай? — попита американецът, втренчил поглед в предупредително проблясващите върху екрана сигнали.

Никол го изгледа и отговори, без да се колебае:

— Ако нещата останат такива или се влошат, със сигурност ви очаква сърдечен удар, който ще причини или парализа, или смърт.

Браун подсвирна.

— И какво трябва да правя сега?

— Най-важното е хубаво да се наспите и отпочинете. Резултатите от анализа на обмяната на веществата показва, че откакто се случи нещастието с генерал Борзов, не ви се събират повече от единадесет часа сън. Защо не ми казахте, че не можете да спите?

— Мислех, че просто съм се превъзбудил от всичките тревоги, които ми се насъбраха. Дори една нощ взех хапче за сън, но от него нямаше никаква полза.

Никол сбърчи чело.

— Не помня да съм ви давала някакви приспивателни.

Американецът се усмихна.

— По дяволите! Май съм забравил да ви кажа. Веднъж споменах на Франческа, че ме мъчи безсъние и тя ми предложи някакво хапче. Взех го, без много-много да се замислям.

— Кога се случи това? — попита лекарката, като същевременно въведе някакви нови команди в скенера и на екрана се появиха допълнителни данни и диаграми.

— Не съм съвсем сигурен — отговори Дейвид, като се поколеба няколко секунди. — Мисля, че беше…

— А, да, ето кога е било — химическият анализ на кръвта показва ясно, че сте взели приспивателно на трети март вечерта — два дни след смъртта на Борзов, когато вече бяхте избран заедно с Хайлман за командващ експедицията. От данните съдя, че приспивателното е било медвил. Само едно хапче, както сам казахте.

— И цялата тази информация я има в резултатите от биометричните изследвания?

— Е, не съвсем. Методът би бил наистина фантастичен, ако можеше да установява чак такива тънки детайли. Спомняте ли си какво казахте на обяд? До истината често се достига единствено въз основата на размисъл и предположения.

Погледите им се срещнаха за миг. „Нима изпитва страх?“ — помисли си Никол, докато се опитваше да определи какво означава изразът в очите на Браун. Той обаче бързо извърна лице.

— Благодаря за прегледа, доктор Дьо Жарден, както и за това, че ме уведомихте за състоянието на кръвното ми налягане — каза хладно и сковано той. — Ще се опитам да се отпусна и да поспя колкото е необходимо. И се извинявам, задето не ви уведомих за приспивателното.

Американецът махна с ръка, с което очевидно искаше да й покаже, че разговорът им е приключил. Тя понечи да добави още нещо, но се отказа. „Така или иначе няма да обърне никакво внимание на съветите ми — каза си Никол, докато вървеше към палатката на Уилсън. — А и кръвното му налягане всъщност не бе чак толкова високо.“ Спомни си последните две напрегнати минути от разговора им, след като бе успяла да изненада доктор Браун, отгатвайки съвсем точно вида на хапчето, дадено му преди няколко вечери от Франческа Сабатини. „Има нещо гнило в тази история. Но не ми е ясно какво е то.“

Когато застана пред вратата на Реджи, французойката ясно чу силното му хъркане и след като се поколеба няколко секунди, реши да не го събужда, а да направи биометричния преглед по-късно. Тогава тя се запъти към собствената си палатка и заспа почти моментално.

— Никол! Никол дьо Жарден! — Един настойчив глас прекъсна съня на корабната лекарка и след малко тя беше принудена да отвори очи.

— Аз съм — Франческа. Трябва да говоря с теб.

Никол се надигна бавно и седна върху сгъваемото легло. Сабатини вече беше влязла в палатката и сега стоеше до нея, усмихвайки се по най-очарователния си и приятелски начин, който Дьо Жарден смяташе, че журналистката пази изключително за пред камерата.

— Преди няколко минути се видях с Дейвид — каза Франческа, гледайки Никол право в очите. — Той ми каза за разговора, който сте провели днес след обяд. — Французойката спусна краката си на пода и се прозя, а Сабатини продължи да говори, почти без да си поема дъх: — Когато разбрах за повишеното му кръвно налягане, аз, разбира се, се разтревожих… Излишно е да се безпокоиш, с Браун решихме да не споменавам за това в следващия си репортаж. Но всъщност най-много се притесних, след като той ми припомни, че двамата с него съвсем забравихме да те уведомим за приспивателното, което му дадох преди няколко вечери. Наистина страшно съжалявам. Трябваше да ти кажем веднага.

Журналистката говореше прекалено бързо и сънената Никол въобще не успяваше да проследи потока на мислите й. Само преди няколко минути тя все още спеше дълбоко и сънуваше своя дом в Бовоа, а сега внезапно се появяваше Франческа и съвсем, съвсем безцеремонно я връщаше насила към действителността, принуждавайки я да изслуша някакво объркано признание, изговорено на всичко отгоре с невероятна скорост.

— Изчакай, ако обичаш, да се разсъня малко — измърмори раздразнено Дьо Жарден и се пресегна покрай италианката, за да вземе чашата си с вода, поставена върху нещо като импровизирана масичка. Тя отпи бавно няколко глътки, след което каза: — Доколкото разбирам, ти ме събуди само за да ме осведомиш, че си дала приспивателно на доктор Браун. Нещо, което вече знам. Така ли?

— Именно — усмихна се Сабатини. — По-точно, това е едната причина, поради която дойдох. Същевременно обаче, се сетих, че съм забравила да ти кажа и за Реджи.

Никол разтърси озадачено глава.

— Сега вече съвсем се обърках, Франческа. Реджи Уилсън ли имаш предвид?

Журналистката се поколеба няколко секунди.

— Да. Не прегледа ли и него със скенера си след обяд?

Дьо Жарден отново поклати глава.

— Не, беше заспал. Чух го да хърка и реших да проверя биометричните му данни по-късно, някъде преди началото на събранието на екипажа. — Тя погледна часовника си и добави: — Да кажем, след около час.

Личеше си, че Сабатини се обърка. Заговори несвързано, избягвайки погледа на корабната лекарка:

— Ами… Когато Дейвид ми каза, че по резултатите от прегледа си успяла да установиш дори и вида на хапчето, което му бях дала… Помислих си дали… — Внезапно тя спря по средата на изречението си, опитвайки се да събере мислите си, докато Никол търпеливо я изчакваше да продължи. — Преди около седмица Уилсън започна да се оплаква от силно главоболие — каза след малко италианката, като този път говореше съвсем бавно и предпазливо. — Това беше малко след като научноизследователският кораб се скачи с военния, подготвяйки се за предстоящата среща с Рама. Двамата с Реджи сме доста близки приятели, а и на него му беше известно, че притежавам известни познания за различните видове лекарства — наистина научих много неща, докато правех онези документални серии. Затова той ме помоли да му дам някакво хапче против главоболие. Отначало отказах, но Реджи продължи да настоява и да ми досажда, докато накрая аз се съгласих и му намерих малко нубитрол.

Никол се намръщи.

— Но това е прекалено силно лекарство за подобни оплаквания. Дори има доктори, които все още са убедени, че нубитрол трябва да се предписва едва в краен случай, когато нищо друго не помага…

— Обясних му всичко това, но той беше непреклонен. Нямаш представа какъв инат може да бъде, ако си навие нещо на пръста. Понякога е просто невъзможно да се спори с него.

— И колко хапчета му даде?

— Ами общо осем. Значи някъде около двеста милиграма.

— Нищо чудно тогава, че се държи толкова странно и неадекватно през последните няколко дни. — Лекарката се пресегна и взе джобния си компютър, който стоеше на малката импровизирана масичка, включи го и извика на екрана цялата информация за лекарството нубитрол.

— Тук не пише кой знае колко — ще трябва да помоля генерал О’Туул да ми прехвърли пълните данни от медицинската енциклопедия, която се съдържа в бордовия компютър на „Нютон“ — каза след малко Никол. — Доколкото си спомням обаче, преди време се водеше спор за това, че нубитролът има свойството да остава в човешкия организъм в продължение на няколко седмици, което може да доведе до нежелателни последствия.

— Не съм чувала за подобно нещо — отговори Сабатини и най-нахално надникна над рамото на лекарката, като се зачете в текста, изписан върху компютърния екран. Никол понечи да й направи забележка, но в последния момент се отказа. „Значи си дала лекарства не само на Браун, но и на Реджи“ — помисли си тя и внезапно в ума й ясно изникна споменът за една сцена от вечерта, когато се беше случило нещастието с генерал Борзов — тогава Франческа бе подала на Валери чаша с вино и малко по-късно започнаха болките му. Дьо Жарден усети как по тялото й пробягват тръпки. Възможно ли бе да се окаже права в догадките си?

Тя се обърна рязко и студено изгледа надвесилата се над нея Сабатини.

— Е, след като си призна, че си си поиграла на лекарка, предписвайки хапчета на Реджи и на Браун, мислиш ли, че имаш да ми казваш още нещо? — попита рязко Никол.

— Какво имаш предвид?

— Давала ли си лекарства и на някой друг от екипажа?

Французойката усети как сърцето й заби лудо, когато видя Франческа да пребледнява, макар и едва забележимо, и да се поколебава, преди да отговори:

— Не. Разбира се, че не — заяви доста неуверено журналистката.

29.

Гонитбата

Хеликоптерът бавно спускаше към земята закачения за него роувър.

— Колко метра остават още? — попита Янош Табори по радиопредавателя.

— Почти десет — отговори му Ричард отдолу, застанал на около стотина метра южно от високото възвишение, обграждащо Цилиндричното море. Над него леко се поклащаше всъдеходът, привързан към въртолета с две здрави стоманени въжета.

— Гледайте да го спуснете внимателно — добави след малко англичанинът. — В шаситата има някои доста фини електронни механизми.

Хиро Яманака сниши хеликоптера максимално близо до земята, а през това време унгарецът започна автоматично да удължава обезопасяващите въжета сантиметър по сантиметър, докато не чу гласа на Уейкфилд:

— Достатъчно! Задните колела се допряха, но ще трябва да смъкнете предните с още един метър.

Франческа Сабатини се втурна към мястото, където спускаха всъдехода, за да запише паметното събитие. Само след няколко секунди всъдеходът се приземи върху Южното полукълбо на Рама. В този момент останалите космонавти се подготвяха за предстоящото преследване на биотите. Повечето от тях се суетяха около набързо издигната палатка, която временно щеше да служи като главен щаб за предстоящата акция. Ирина Тургенева проверяваше дали металната примка, която се предвиждаше да използват за хващане на рака-биот, бе закрепена както трябва във втория хеликоптер, а Дейвид Браун стоеше малко по-встрани и разговаряше по радиопредавателя с адмирал Хайлман, който беше останал в лагер Бета. Двамата командири доуточняваха за последен път последните детайли около предстоящата операция. Уилсън, Такагиши и Дьо Жарден наблюдаваха от разстояние последния етап от спускането на всъдехода.

— Мисля, че сега вече на всички ни е ясно кой е всъщност авторът на тази идиотска идея — обърна се Реджи към двамата космонавти, които стояха до него и посочи доктор Браун. — Тази проклета гонитба ми прилича повече на военна акция, въпреки че ще я ръководи един от нашите учени, докато през това време старшият офицер на експедицията се грижи за радиовръзките. — Уилсън се изплю и продължи със саркастичен тон: — По дяволите, а дали оборудването за операция „Лов“ е наистина достатъчно? Два хеликоптера, един всъдеход, три различни вида здрави метални клетки — без да споменаваме няколкото големи кутии с разни електронни щуротии. Тези нещастни биотчета са направо загубени. Свършено е с тях.

Доктор Такагиши приближи лазерния бинокъл до очите си. Не беше трудно да се открие търсеният обект — на около половин километър в източна посока той видя раците, които продължаваха да се движат във вид на фаланга, обхождайки квадрат след квадрат.

— Цялата тази екипировка е наистина необходима от гледна точка на нашата безопасност, тъй като положението доста несигурно — каза тихо японецът. — Никой от нас не може дори и да предполага какво ни очаква всъщност.

— Дано светлините в Рама угаснат — изсмя се Уилсън.

— И за това сме се подготвили — намеси се рязко доктор Браун, който се приближаваше с бърза крачка към тримата космонавти. — Напръскахме черупките на раците със специално флуоресцентно вещество, а и разполагаме с достатъчно количество сигнални ракети. Докато вие мърморехте, че последното събрание на екипажа било прекалено продължително, ние тук довършвахме последните приготовления за в случай, че възникнат някакви непредвидени обстоятелства. — Американецът изгледа предизвикателно своя съотечественик. — Знаете ли какво, Уилсън, защо поне не се опитате да…

— Внимание, внимание! — прекъсна го гласът на Ото Хайлман, който в този момент се обади по радиоприемника. — Имам страхотна новина за вас. Току-що получих съобщение от О’Туул, че телевизионната компания Ай Ен Ен има намерение да предава директно гонитбата на биотите. Ще се включат след около двадесет минути.

— Чудесно — отговори му доктор Браун. — Тъкмо до тогава ще сме приключили с приготовленията. Виждам, че Уейкфилд вече се носи насам с всъдехода. — Той погледна часовника си и добави:

А и раците след няколко секунди ще направят завой и ще тръгнат обратно. Между другото, Ото, още ли си против идеята ми да се опитаме да уловим водача на групата?

— Да, Дейвид. Мисля, че няма никакъв смисъл да поемаме излишни рискове. От малкото, което все пак успяхме да научим за биотите, става ясно, че очевидно този, начело на фалангата, притежава най-големи възможности за движение и маневриране, което значи, че е и най-опасен. Не виждам защо трябва да се захващаме именно с него. На Земята ще се зарадват еднакво, без значение кой от раците ще уловим. Важното е да не е повреден и все още да функционира нормално. Може по-късно да се опитаме да хванем и биота-водач, но едва след като имаме вече един в торбата.

— Е, явно, че в този случай идеята ми не се посреща с мнозинство. Доктор Такагиши и Табори също са против, както и генерал О’Туул, така че ще действаме по план Б. Ще се опитаме да хванем рак номер 4 — този от последната редица вдясно.

Почти едновременно с всъдехода, в който дойдоха Ричард и Франческа, близо до палатката кацна и хеликоптерът.

— Добра работа свършихте, момчета — каза Браун, когато Яманака и Табори скочиха на земята и се приближиха към своите колеги. — Янош, почини си малко и после, ако обичаш, отиди при Ирина и виж дали е готова с нагласяването на металната примка. Искам след пет минути двамата да сте вече във въздуха.

— Е, да започваме — обърна се американецът към останалите космонавти. — Уилсън, Такагиши и Дьо Жарден се качват при Уейкфилд във всъдехода, а Франческа и аз потегляме с втория хеликоптер и Хиро.

Никол се запъти към всъдехода, но италианката пресече пътя й.

— Работила ли си някога с нещо подобно? — запита тя, като показа на корабната лекарка една съвсем миниатюрна видеокамера, която по размери и форма приличаше на книжка джобен формат.

— Да, веднъж, преди около единадесет-дванадесет години — отговори Дьо Жарден, разглеждайки апарата, който Франческа държеше пред нея. — Тогава записвах една от мозъчните операции, провеждани от доктор Делон. Предполагам, че…

— Виж — прекъсна я италианката, — необходима ми е малко помощ. Съжалявам, че не те попитах по-рано, но още не знаех за… Както и да е, трябва ми още една камера, която да снима преследването от земята, особено сега, когато от Ай Ен Ен ще предават директно цялата акция. Всъщност не искам кой знае какво. Просто ти си единственият човек, който…

— Ами Уилсън? — попита французойката. — В края на краищата, той е другият журналист тук, нали?

— Реджи няма да свърши никаква работа — отговори бързо Сабатини. В този момент доктор Браун я извика да се качва в хеликоптера. — Е, Никол, съгласна ли си? Моля те, направи ми тази услуга. В противен случай ще трябва да говоря с някой друг.

„Защо не? — каза си Дьо Жарден. — Така или иначе, нямам какво друго да правя, освен ако не възникне някаква критична ситуация.“

— Добре — каза тя.

— Страшно съм ти благодарна! — отвърна Франческа, като подаде бързо камерата на Никол и се затича с всички сили към вертолета, в който я очакваха Хиро Яманака и Дейвид Браун.

— Охоо! — възкликна Уилсън, когато французойката се приближи до всъдехода и той видя видео апарата в ръцете й. — Както виждам, нашата корабна лекарка е вече на служба при журналист номер едно в мисията „Нютон“. Надявам се, че поне не си поискала много висок хонорар.

— Я по-спокойно, Реджи. Не разбирам защо да не й помогна, когато самата аз нямам никакви конкретни задачи за изпълнение.

Уейкфилд запали мотора и насочи колата на изток, към мястото, където се намираха биотите. Космонавтите нарочно бяха издигнали палатката щаб върху площ, която „боклукчиите на Рама“ вече бяха почистили — отъпканата при преминаването им пръст правеше по-лесно придвижването с всъдехода сега и само за три минути Уейкфилд успя да доближи всъдехода на около стотина метра от раците. Над тях кръжаха хеликоптерите, прилични на два огромни лешояда, готвещи се да се спуснат върху тялото на умиращо животно.

— Какво точно трябва да правя? — запита французойката, след като се свърза със Сабатини по радиопредавателя на всъдехода.

— Опитай се да снимаш биотите, движейки се успоредно с тях. Добре е поне за известно време да потичаш отстрани. Помни обаче, че е най-важно да хванеш момента, в който Янош заклещва рака в металната примка.

След няколко секунди се чу гласа на Табори:

— Пристигнахме и сега се намираме точно над биотите. Само кажете кога да започнем.

— В ефир ли сме вече? — обърна се Дейвид към италианската журналистка. Тя кимна утвърдително с глава. — Е, можем да започваме тогава.

От единия хеликоптер беше спуснато дълго и дебело стоманено въже, в долния край на което имаше прикрепено някакво приспособление, подобно на обърнат с дъното нагоре кош.

— Янош ще се опита да доближи с хеликоптера по такъв начин, че примката да застане точно над определения за улавяне биот — започна да обяснява Уейкфилд на Дьо Жарден. — Тогава той ще отпусне въжето, за да могат страните на коша да обхванат черупката на рака от всички страни, след което ще стегне примката и ще вдигне пленника си във въздуха. Когато пристигнем в лагер Бета, ракът ще бъде поставен в специално приготвена за целта здрава метална клетка.

— Я да видим как изглеждат отблизо, Никол — чу се гласът на Франческа по радиоприемника. В този момент всъдеходът се намираше в непосредствена близост до биотите. Французойката слезе и леко се затича покрай тях. Отначало видът им доста я изплаши — изобщо не бе очаквала да са толкова големи, нито да имат толкова необичаен и страшен вид. Лъскавото им метално покритие й напомняше за новите сгради, които се строяха напоследък из всички райони на Париж. Тя следваше отстрани странните същества, които вървяха едва на два метра разстояние от нея — камерата в ръката й фокусираше обектите автоматично и Никол успяваше да ги заснеме без никакви трудности.

— Само не заставай пред тях — предупреди я Такагиши. Не беше необходимо обаче да й казва това: Никол добре помнеше какво бяха направили те с купчината метални отпадъци.

— Кадрите са направо страхотни, Никол прогърмя отново гласът на Сабатини. — Опитай се сега да заснемеш биотите, като притичаш бързо покрай фалангата, а когато стигнеш до водача, забави крачка и постепенно изостани назад. Нека раците минат пред камерата, така че тя да улови всяка една от трите редици поотделно. — Италианката изчака Дьо Жарден да се изравни с първия биот. — Ухаа! — чу се възторженият й възглас. — Това беше върховно! Сега вече ми е ясно защо сред нас има олимпийска шампионка.

Първите два опита на Янош да хване биота бяха неуспешни, но когато за трети път спусна примката върху него, черупката на рака се побра съвсем точно в коша, чиито страни легнаха идеално върху нея, стигайки чак до ръбовете й. Никол усети, че започва да се поти. От четири минути не се бе спирала, за да си поеме дъх и вече усещаше умора.

— Сега насочи камерата към нашия пленник и продължи да снимаш само него — каза й Франческа. — Приближи се толкова, колкото смяташ, че е безопасно.

Французойката пристъпи предпазливо напред. Разстоянието между нея и най-близкия биот бе едва един метър. Неочаквано тя се подхлъзна и почти падна, но успя да се задържи в последния момент. Усети да я обливат студени тръпки и си помисли: „Ако случайно се бях строполила насред пътя им, щяха направо да ме смелят на кайма и то без въобще да се замислят.“ Въпреки всичко обаче, Никол продължи да държи здраво камерата, като я насочи към най-десния биот от последната редица на фалангата. След няколко секунди Янош започна да затяга примката около черупката на пленения „боклукчия“.

— Готово! — извика той и в същия миг кошът, заедно със заклещения в него рак, започна да се издига бавно нагоре. После всичко се случи толкова бързо, че в продължение на две-три секунди космонавтите стояха като треснати от гръм. Внезапно уловеният биот протегна своите подобни на ножица щипци и с едно клъцване прекъсна няколко от металните нишки на примката. В същия момент неговите спътници се спряха рязко, за миг останаха съвсем неподвижни, а след това всички едновременно се нахвърлиха върху коша и само за пет секунди успяха да разкъсат стоманената примка и да освободят своя другар.

Дьо Жарден беше напълно изумена от това, което се разиграваше пред нейните очи. Продължи да снима, макар че усещаше как сърцето й бие лудо, сякаш само след миг щеше да се пръсне. Когато пленникът бе измъкнат от металния кош, биотът-водач се снижи към земята, а останалите пет го заобиколиха, образувайки около него съвсем тесен кръг. Всеки от тях постави едната си щипка върху рака в средата, а с другата се залови за съседа си отдясно. За цялото това представление бяха необходими само още пет секунди. След това биотите продължиха невъзмутимо да стоят в новото си формирование — неподвижни и здраво заклещени един за друг.

Първа се обади Франческа:

— Невероятно! Не мога да повярвам на очите си! Уверена съм, че в този момент цялото човечество не смее да си поеме дъх. Сигурно и на най-невъзмутимите са им се изправили косите!

Дьо Жарден усети, че Ричард се приближава и застава до нея.

— Добре ли си? — попита я той загрижено.

— Да, струва ми се — отговори тя, макар че продължаваше да трепери. Двамата погледнаха към биотите, но не забелязаха никакво раздвижване.

— Сигурно провеждат съвещание — провикна се от всъдехода Реджи Уилсън. — Резултатът засега е 7:0 за раците.

— Продължавай тогава, след като си толкова убеден, че не съществува опасност. Трябва обаче да ти призная, че аз лично съм доста обезпокоен и смятам, че ще направим грешка, ако отново се опитаме да пленим биота. Тези създания без съмнение поддържат някакъв вид връзка помежду си и не мисля, че ще се оставят да бъдат уловени току-така.

— Ото, Ото, бъди спокоен — отговори му Браун. — Сега ще действаме почти по същия начин, само че използвайки някои дребни подобрения. Тънките метални жички на мрежестото кълбо, което ще използваме сега, ще прилепнат плътно към черупката на рака, след което нишките ще се спуснат надолу и ще обхванат цялото тяло на биота толкова здраво, че приятелчетата му няма да могат да проврат клещите си, тъй като между мрежата и черупката на пленения „боклукчия“ не ще има дори и милиметър разстояние.

— Адмирал Хайлман, говори доктор Такагиши — в гласа на японеца, който внезапно се намеси по радиопредавателя, се усещаше силна тревога. — Искам да заявя съвсем официално, че се противопоставям в най-голяма степен на решението да се продължи лова на биота-рак. Току-що получихме поредното доказателство за това, колко малко знаем за тези необикновени създания. Бих желал да цитирам Уейкфилд, който каза, че вероятно при опита ни да хванем един от тях, защитната система на останалите се е задействала и те са предприели съответните мерки. Едва ли можем да предскажем на какво още са способни в случай, че възникне опасност.

— Всички знаем това, Шигеру — намеси се доктор Браун, преди Хайлман да успее да отговори. — Но има някои обстоятелства, които ни задължават да не отлагаме операцията, въпреки съществуващия риск. На първо място, както изтъкна и Франческа, цялото човечество ще продължи да наблюдава хващането на биота, ако се заловим веднага с тази задача. Чу какво каза и Жан-Клод Ревуар: приносът, който е направила досега нашата експедиция за космическите изследвания като цяло, може да се сравни единствено с резултатите, постигнати през двадесети век от първите съветски и американски космонавти. Второ, така или иначе сме подготвени да продължим преследването още сега — ако се откажем и върнем обратно в Бета цялото оборудване, не само ще изгубим прекалено много време, но това ще ни коства и излишни усилия. И трето, не съществува никаква осезателна причина за тревога. Защо продължавате да предричате, и то така настоятелно, най-различни страшни неща? Та какво толкова направиха биотите? Просто се събраха в кръг, очевидно, за да се защитят. Нищо повече.

— Професор Браун — японецът се опита да приведе още няколко довода в подкрепа на тезата си, — моля ви добре да се огледате наоколо и да се постараете да прецените невероятните възможности, с които несъмнено разполагат съществата, построили този изумителен космически гигант. Приемете поне само за миг, че е възможно действията ни да бъдат интерпретирани като враждебни спрямо собствениците на кораба. Нищо чудно при едно такова положение ние не само да подписваме собствената си смъртна присъда, но и да обричаме цялата човешка…

— Ама че щуротии! — прекъсна го презрително Браун. — Как е възможно някой да обвинява мен, че имам прекалено развинтена фантазия, когато в момента се говорят подобни глупости? — Той се изсмя силно. — Това е направо смешно! Всичко до този момент сочи недвусмислено, че Рама II има същите цели като своя предшественик, извършва същия вид действия и маневри и проявява не по-малко пренебрежение към човешката раса от Рама I. Не виждам защо трябва да придаваме кой знае какво значение на простия факт, че някакви си роботчета, които очевидно нямат особено важни функции тук, са се събрали накуп в момент на заплаха. Голяма работа! — Американецът погледна към останалите космонавти и продължи да говори по радиопредавателя: — Е, Ото, мисля, че говорихме предостатъчно. Време е вече да започваме с лова на биота, ако и ти си съгласен с това, разбира се.

Няколко секунди от другата страна на линията се мълчеше — очевидно адмиралът все още се колебаеше. Най-накрая през Цилиндричното море дойде отговорът му:

— Добре, Дейвид, започвайте. Но не поемайте излишни рискове.

— Мислиш ли, че наистина може да възникне някаква опасност? — обърна се Хиро Яманака към своя съотечественик Такагиши, докато космонавтите чакаха доктор Браун, Янош Табори и Уейкфилд да приключат с обсъжданията на новия план за хващането на рака. Японският пилот стоеше, вперил поглед в далечината, където се различаваха чудноватите и внушителни конструкции на Южната чаша, които толкова много приличаха на гигантски рогове. От доста време насам Хиро мълчеше, умислен — вероятно за пръв път си даваше сметка колко несигурно бе положението им тук, на този непознат космически кораб.

— Вероятно не съществува особен риск — отговори Такагиши след малко. — Но въпреки това съм убеден, че е истинско безумие да…

— Именно безумие е точната дума — намеси се неочаквано Реджи Уилсън. — С теб, Шигеру, бяхме единствените, които посмяхме да си отворим устата, за да се противопоставим на решението да се продължи това идиотско преследване. Но те успяха да изопачат думите ни, като ни направиха да изглеждаме глупаци и страхливци. Лично аз бил изпитал истинско удоволствие, ако някое от проклетите биотчета реши да се нахвърли на нашия многоуважаван доктор Браун — тогава ще го видим що за смелчага е. Още по-добре би било онези рогове там да изпратят две-три светкавици право в нашия чудесен хеликоптер. — Той посочи огромните метални остриета, в които доскоро бе втренчил замислен поглед Хиро Яманака и продължи да говори, но сега в гласа му се усещаха нотки на страхопочитание и истинска тревога: — Вече започнахме да прекаляваме със своеволията си и предчувствам, че скоро ще си получим заслуженото наказание. Предупредиха ни веднъж, но като последни глупаци ние продължаваме да правим каквото ни хрумне, макар да знаем, че Рама е способна на всякакви изненади.

Никол се отдалечи на няколко крачки от колегите си и се загледа в малката групичка, която разговаряше оживено на около петнадесетина метра от нея. Като специалисти-инженери, Табори и Уейкфилд очевидно се забавляваха, решени на всяка цена да се справят с предизвикателството, което представляваше техническата и тактическа подготовка по надхитрянето и улавянето на биота-рак. Французойката се запита дали наистина Рама им бе изпратила предупреждение преди малко. „Щуротии!“ — повтори си наум тя думите на Браун, като неволно потрепера, припомняйки си как биотите бяха успели да разкъсат и то само за няколко секунди здравата стоманена примка. „Май започвам да пресилвам нещата. Същото прави и Реджи. Всъщност няма никаква причина да изпитвам страх.“

И въпреки това, когато се обърна, за да разгледа отново през бинокъла си биотите, намиращи се на около половин километър разстояние, Никол ясно усети, че я завладяват необясним ужас и тревога, които не успяваше да подтисне по никакъв начин. Вече близо два часа раците дори не се бяха помръднали, а продължаваха да стоят в стегнат кръг, заобиколили неподвижно своя водач. „Какво си всъщност ти, Рама?“ — запита Никол за хиляден път. Когато обаче в ума й изникна следващият въпрос, французойката се стресна — никога досега не си бе позволявала да допусне подобна мисъл в своето съзнание. „И колко ли от нас ще успеят да се завърнат живи на Земята, за да разкажат на човечеството твоята история?“

Франческа пожела по време на втория опит да се намира долу близо до биотите — така можеше да снима свободно, без да й се налага да дава инструкции на някой друг. В единия хеликоптер се качиха отново Тургенева и Такагиши — с тях бяха по-важните устройства и апаратура; в другия се настаниха Браун, Яманака и Уейкфилд. Американецът покани Ричард да дойде с него, защото се нуждаеше от техническите съвети на инженера. Естествено, Франческа също бе успяла да убеди англичанина да вземе едната камера, за да направи от въздуха няколко кадри с биотите. Тя смяташе, че автоматичното снимачно устройство, с което разполагаше хеликоптерът, нямаше да бъде достатъчно за предстоящата акция.

Реджи Уилсън караше всъдехода, с който останалите космонавти потеглиха в посока към шестте рака, все още стоящи неподвижно в кръг.

— Ето това е работа за мен! — възкликна той. — Шофьор! Не е ли прекрасно! — Вдигна поглед нагоре, към далечното рамианско небе. — Чувате ли ме, ей? Аз съм многостранно развита личност. Умея да върша цял куп неща! — Журналистът внезапно се обърна към Франческа, която седеше на предната седалка до него. — Между другото, мисис Сабатини, имате ли намерение да изкажете благодарност на Никол за фантастичните кадри, които засне в движение преди малко? Именно те са впечатлили най-много зрителите, убеден съм в това.

В този момент италианката беше заета да проверява видеоапаратурата си и отначало не обърна никакво внимание на подигравателната забележка на Реджи. Когато обаче той повтори въпроса си с открито саркастичен тон, Сабатини бе принудена да му отговори, като обаче изобщо не го удостои с поглед:

— Мога ли да напомня на мистър Уилсън, че не се нуждая от съветите му, за да си върша работата както трябва? И без това от тях обикновено няма особена полза.

— Преди известно време нещата стояха по-различно — промърмори на себе си американският журналист и поклати глава. След това погледна Франческа, но нищо в изражението на лицето й не показваше, че е чула думите му. — Тогава аз все още вярвах в любовта — продължи той с по-висок глас. — Не знаех какво значи да бъдеш предаден и изоставен, поради егоистичност и идиотски амбиции.

Реджи рязко изви волана в ляво и спря всъдехода на около четиридесет метра западно от биотите. Италианката изскочи навън, без да каже нищо повече. Само след три секунди тя вече обсъждаше оживено с Браун и Уейкфилд по радиопредавателя подробностите относно заснемането на предстоящия лов. Винаги учтивият доктор Такагиши благодари любезно на Уилсън за това, че ги бе докарал дотук.

— Пристигнахме! — извика отгоре Янош Табори и веднага започна да спуска бавно и внимателно поклащащото се на края на стоманеното въже мрежесто кълбо, като този път успя да го закрепи точно над един от застаналите в кръг раци. Приспособлението се различаваше от примката, която бяха използвали при първия опит. Представляваше кръгла метална сфера с диаметър около двадесет сантиметра и с дебели стени, по които имаше двадесетина малки отвора или дупчици. Унгарецът приближи кълбото до самата повърхност на черупката, като внимаваше да го разположи точно в центъра й, след което изпрати серия команди до компютърния процесор, намиращ се сферата. През множеството дупчици се подадоха тънки, но изключително здрави стоманени нишки, които плъзнаха по цялата обвивка на рака и постепенно го обгърнаха от всички страни. Биотите обаче продължиха да стоят неподвижно, без да показват с нищо дали са забелязали, че един от тях вече бе омотан в стегната метална хватка.

— Какво ще кажеш, колега? — извика Янош на английския инженер, който наблюдаваше операцията от другия хеликоптер. Ричард внимателно огледа още веднъж механизмите и приспособленията на устройството, с което искаха да пленят рака. Дебелото въже бе закрепено към една скоба в задната част на хеликоптера. Петнадесет метра по-надолу висеше мрежестото кълбо, опряно до самата черупка на биота-пленник. От него излизаха двадесетина подобни на пипала метални жички, които плътно обгръщаха жертвата в нещо подобно на здрава и стегната ризница.

— Изглежда ми много добре — провикна се в отговор Уейкфилд. — Остава неизяснен само един въпрос. Дали хеликоптерът ще издържи тежестта на шестте биота?

Командир Браун даде команда на Ирина Тургенева и тя се зае с изпълнението на втората част от операцията. Перките на хеликоптера започнаха постепенно да се въртят все по-бързо и по-бързо и машината бавно се заиздига нагоре. Въжето се изпъна, но раците почти не се помръднаха.

— Вероятно теглото им е прекалено голямо или пък се държат по някакъв начин за земята — предположи Ричард. — Опитай с едно по-рязко движение.

Внезапното и силно дръпване на въжето моментално издигна нагоре целия куп биоти, които обаче продължиха да стоят здраво заклещени един за друг. За миг хеликоптерът се наклони, но Ирина успя да го задържи в равновесно положение, докато раците се поклащаха на около два-три метра от земята, увиснали в края на стоманеното въже. Първи паднаха двата биота, които не се държаха за пленения. При удара те се разпаднаха в безформена купчина метал и повече не помръднаха. Останалите три издържаха значително по-дълго — изминаха цели десет секунди преди щипките им да отпуснат хватката си и да се отделят от уловения им другар. Всички космонавти нададоха възторжени викове, като ръкопляскаха и се поздравяваха взаимно, проследявайки с поглед хеликоптера, който постепенно се издигаше все по-нагоре и по-нагоре в рамианското небе.

През цялото това време Франческа не отмести камерата от очите си нито за миг, като не пропусна да заснеме и най-малката подробност от акцията. Беше застанала на около десет метра от мястото, където се извършваше залавянето на биота. След като на земята паднаха и трите последни рака, сред които бе и техният водач, италианката се наклони назад и насочи видеокамерата към небето, за да заснеме хеликоптера, отнасящ пленника си към Цилиндричното море. Трябваха й цели три секунди, докато осъзнае, че всички наоколо разтревожени й крещяха нещо.

При удара си в рамианската пръст главният биот и неговите другари не се разпаднаха в безформена купчина, както първите два рака. Макар и леко повредени, те бяха успели да се закрепят на земята и само миг след падането си вече се придвижваха бавно към Франческа. Докато тя продължаваше да снима хеликоптера, биотът-водач бе усетил присъствието й и още същата секунда се бе насочил към нея. Двамата му спътника го следваха на около половин метър разстояние.

Когато най-после журналистката осъзна заплашващата я опасност, раците вече се намираха на около четири метра от нея — нямаше никакво съмнение, че сега плячката бе именно тя. Франческа моментално се обърна и с всички сили се затича към всъдехода.

— Бягай встрани! — закрещя Ричард Уейкфилд по радиопредавателя. — Те могат да се движат само в права линия.

Сабатини смени посоката, като вече тичаше на зигзаг, но чудовищните същества продължаваха да я преследват. Първоначалният прилив на енергия, за който бе спомогнал и ужасът при вида на приближаващите се биоти, позволи на италианката да увеличи разстоянието, делящо я от тях, на близо десет метра, но вече започваше да се изтощава и да забавя темпо. Биотите я следваха безмилостно и неуморимо. Внезапно Франческа се подхлъзна и щеше за малко да се строполи на земята; докато възстанови равновесието си и продължи да бяга, ракът-водач успя да се приближи на по-малко от три метра зад нея.

Реджи Уилсън скочи във всъдехода още щом видя, че биотите се насочват към Франческа, и сега се носеше със светкавична скорост, стараейки се да я пресрещне, преди да е станало прекалено късно. Скоро обаче той разбра, че трябва да промени първоначалните си намерения — преследвачите бяха скъсили разстоянието до своята плячка и сега се намираха едва на два-три метра от журналистката, затова Реджи реши да насочи всъдехода така, че да се блъсне странично в тях. След малко се чу ударът на метал в метал и вследствие на голямата си скорост, всъдеходът успя да повлече трите биота на няколко метра встрани. Планът на американеца се оказа сполучлив — Франческа бе спасена.

Раците обаче не бяха обезвредени, дори напротив — неуспехът сякаш вля в тях нови сили. Въпреки че един от биотите бе загубил крака си, а очевидно бяха повредени и две от щипките на водача, само след няколко секунди тримата „боклукчии“ се заеха с обичайната си дейност, като започнаха да съсичат колата на едри парчета с помощта на своите клещи, след което, използвайки ужасяващия си набор от пили и свредели, те нарязаха остатъците от всъдехода на още по-малки късове.

В първите секунди след сблъсъка Реджи остана на мястото си, зашеметен от силата на удара. Раците се бяха оказали по-тежки и здрави, отколкото предполагаше, поради което всъдехода бе жестоко повреден и той разбра, че е просто немислимо да се опитва да го приведе в движение. Щом осъзна какво правеха биотите с колата, Уилсън понечи да се измъкне от седалката, но краката му се бяха заклещили в срутилото се арматурно табло. Обхвана го неописуем ужас, но всичко продължи само няколко кратки мига. Никой не успя да стори нищо, когато безумните, болезнени писъци на младия американец отекнаха в огромното пространство на Рама. Биотите го нарязаха на парчета съвсем методично, сякаш бе просто част от всъдехода. Свършиха работата си за отрицателно време. Последните мъчителни мига от живота на Реджи бяха запечатани както от камерата на Франческа, така и от автоматичното видеоустройство на хеликоптера. Кадрите се предаваха директно по всички телевизионни канали на Земята.

30.

Посмъртно — ІІ

Никол седеше в палатката си, потънала в мълчание, без да може да изтрие от паметта си спомена за изкривеното от болка и ужас лице на Реджи Уилсън в момента, когато биотите безжалостно съсичаха тялото му. Опита се да насочи мислите си към нещо друго. „Какво ли ще стане сега? — каза си тя покрусено. — Как ли ще продължи експедицията ни?“

Отвън отново цареше нощ. Светлините в кораба бяха угаснали внезапно преди три часа, слагайки край на поредния рамиански ден, продължил тридесет и четири секунди по-дълго от предишните. Тази промяна в обичайния цикъл обаче не породи очакваните дискусии и обмяна на мнения между космонавтите. Сега никой нямаше желание да разговаря за каквото и да било. Кошмарният начин, по който Реджи беше загинал, потресе всички. Споменът за това продължаваше да тегне в мислите им и да измъчва съвестта им.

Редовната среща на екипажа, която обикновено се провеждаше след вечеря, този път бе отложена за сутринта, тъй като в момента доктор Браун и адмирал Хайлман участваха в провеждащото се на Земята извънредно събрание на ръководството на Международната космическа агенция, продължаващо вече няколко часа. Никол отказа да присъства на конференцията, но ясно си представяше какъв характер имаха обсъжданията. Осъзнаваше, че съществува много голяма вероятност в най-скоро време екипажът на „Нютон“ да получи нареждане за прекратяване на мисията — без съмнение шумните протести от страна на световната общественост щяха да съдействат за това. В края на краищата цялото човечество неволно бе станало свидетел на една от най-страшните и потресаващи сцени в неговата история…

Никол си представи своята дъщеря Женевиев, седнала пред телевизора във всекидневната им в Бовоа и наблюдаваща с ужасен поглед как биотите-раци нарязват на ситни късове тялото на нещастния Уилсън. Тази мисъл накара французойката да потрепери, но тя бързо се упрекна, че проявява подобно егоистично отношение. „Истинският кошмар е бил преживян от близките на Реджи в Лос Анжелиз“ — каза си лекарката.

Беше виждала семейството му два пъти още по време на първите тържества, организирани непосредствено след като бяха обявени имената на избраните за екипажа на „Нютон“ кандидати. Спомняше си особено добре неговия син Ренди — изключително красиво момче на около седем или осем години, с големи черни очи и много запалено по спорта. Веднъж показа на Никол едно от най-ценните притежания в колекцията си — запазена в отлично състояние програма от Олимпийските игри през 2184 г., като помоли бившата шампионка на троен скок да сложи подписа си на страницата, където бе записано и нейното име. После й благодари с щастлива усмивка, а Никол закачливо разроши косата му.

Мисълта, че Ренди Уилсън също е стоял пред телевизора в момента, когато са предавали кошмарната сцена с разкъсващите тялото на баща му биоти, изпълни душата на французойката с болка и покруса. По лицето й започнаха да се стичат сълзи. „Колко нещастия те сполетяха тази година, мило момченце“ — промълви тя на себе си. — Сякаш си в някакво влакче на ужасите, само че всичко се случва съвсем наистина. „След огромната радост от това, че баща ти е избран за член на рамианската експедиция, ти трябваше да преживееш цялата тази идиотщина с Франческа и последвалия развод. А сега и най-голямата трагедия в живота ти…“

Никол се въртеше в леглото, без да може да заспи, измъчвана от мисли за случилото се нещастие. Накрая реши, че трябва да поговори с някого. Излезе навън и почука на вратата на съседната палатка.

— Има ли някой там? — чу се глас отвътре.

— Хай, Такагиши сан — отвърна тя. — Аз съм, Дьо Жарден. Мога ли да вляза?

Японецът й отвори веднага и весело каза:

— Каква приятна изненада! Това служебна визита ли е?

— Не, съвсем обикновено посещение. Просто не успях да заспя и си помислих…

— Вие сте добре дошла по всяко време, Никол. Така че няма нужда от специален повод. — Той я изгледа внимателно и добави със сериозен тон: — Чувствам се ужасно потиснат и разтревожен от случилото се днес следобед. И за всичко това съм виновен аз — не положих достатъчно усилия да спра…

— Не трябва да се измъчваш така, Шигеру. Наистина е абсурдно да си отправяш подобни обвинения. Ти поне се противопостави открито на решението да се улови биот, пък аз не обелих нито дума, макар че съм лекарката на екипажа.

Докато говореше, французойката огледа разсеяно тясното помещение, в което се намираха. До леглото на Такагиши тя видя някаква необикновена бяла фигурка с черни шарки, поставена върху едно парче плат на пода. Дьо Жарден се приближи и клекна до статуетката.

— Какво е това? — запита.

Доктор Такагиши очевидно леко се смути. След малко обаче застана до Никол и вдигна от земята малкия дебел мъж, като внимателно го държеше между палеца и показалеца си.

— Тази фигурка се е предавала от поколение на поколение в семейството на моята съпруга от незапомнени времена. Направена е от слонова кост и представлява изображение на най-главния бог, властващ над всички останали богове. — Той подаде малкия идол на Никол. — Върху нощната масичка в спалнята на жена ми в Киото се намира статуетката на богинята, която е негова спътничка в живота и е също толкова дебела. В миналото, когато ловът на слонове все още е бил разрешен, много хора са притежавали подобни фигурки. Семейството на моята съпруга разполага с изключително богата и ценна колекция.

Дьо Жарден разглеждаше с интерес издялания от слонова кост мъничък мъж, който държеше в ръката си — лицето му бе озарено от ведра и блага усмивка. Представи си красивата Мачико Такагиши, която в момента се намираше на милиони километри оттук, и за миг завидя на това прекрасно и вярно семейство. „Сигурно нещастия като това с Уилсън се преживяват по-лесно, когато знаеш, че има някой, на когото можеш да се опреш“ — помисли си тя.

— Не искате ли да седнете? — прекъсна размишленията й Шигеру. Никол се настани върху един сандък до леглото и двамата с японския учен разговаряха в продължение на двадесет минути, като предимно си разказваха за семействата си и за различни свои преживявания. Макар че размениха съвсем бегло няколко думи за нещастието с Реджи, те избягваха да обсъждат подробно по-нататъшната съдба на експедицията като цяло. Както Никол, така и Шигеру Такагиши имаха нужда поне за малко да се пренесат при своите близки на Земята и да преживеят отново скъпи на сърцата им мигове.

— А сега — обади се неочаквано японецът, като допи чая си и постави празната чаша върху малката масичка до леглото — имам една доста необичайна молба към доктор Дьо Жарден. Дали ще бъдете така добра да отидете до палатката си и да донесете биометричния си скенер, защото искам да ме прегледате?

Това развесели Никол и тя тъкмо щеше да се изсмее, когато забеляза, че лицето на Такагиши бе съвсем сериозно. След две минути се върна със сканиращото устройство и едва тогава разбра причината за молбата, която й бе отправил нейният колега.

— На два пъти през този следобед усетих остри болки в гърдите — обясни Шигеру. — Предполагам, че се появиха в резултат на тревогата и шока, които преживях, когато се случи нещастието с Уилсън, и това ме накара да осъзная… — той не довърши мисълта си. Никол кимна съчувствено с глава и включи апаратурата.

Никой от тях не проговори през следващите три минути, докато корабната лекарка проверяваше състоянието на своя японски приятел. Прегледа внимателно всички предупредителни файлове, както и диаграмите на сърдечната му дейност и чак тогава погледна Такагиши. Въпреки че се усмихваше, изражението върху лицето й беше сериозно.

— Преживели сте слаб сърдечен удар, а нищо чудно да са били и два, в много бърза последователност. Оттогава сърдечната ви дейност е нарушена. — Никол видя, че тази новина не изненада Шигеру. — Наистина съжалявам — продължи тя, — още повече че лекарствата, с които разполагам тук, в лагера, биха били само едно временно средство за предотвратяване на усложненията. Налага се веднага да се върнем на „Нютон“, за да предприемем всички необходими мерки.

— Е, ако предвижданията ни се верни — усмихна се тъжно Такагиши, — то след около дванадесет часа ще настъпи новият рамиански ден и тогава ще можем да тръгнем обратно към кораба.

— Да. Още сега ще поговоря с Браун и Хайлман. Не трябва да се бавим излишно, така че бъди готов да потеглим веднага, щом лампите светнат отново.

Японецът стисна ръката на Дьо Жарден.

— Благодаря ви, Никол — каза той.

Корабната лекарка се извърна встрани — за втори път през последния час в очите й се появяваха сълзи. Тя напусна палатката на Такагиши и се запъти към другия край на лагер Бета, за да разговаря с Дейвид Браун.

— Я виж ти кой идва насам! — чу се гласът на Уейкфилд, макар че самият той беше неразличим в мрака наоколо. — Не мога да повярвам, че си будна. Имам новини за теб.

— Здравей, Ричард — отвърна Никол. След миг той изникна пред нея с фенерче в ръка.

— Опитах се да заспя, но не можах — каза англичанинът. — Непрекъснато си представях разни зловещи сцени, от които направо ме побиваха тръпки, затова реших да се заема с твоя проблем. Всъщност работата се оказа съвсем проста — усмихна се той. — Защо не дойдеш дати обясня какво открих?

Французойката се обърка — единственото, за което мислеше в момента, бе как да съобщи на Браун и Хайлман за усложненията с техния японски колега.

— Нали не си забравила, че ме помоли да проверя програмния софтуер на робота хирург и доколко ръчните му команди функционират нормално? — попита я Ричард.

— Значи наистина си го направил? И то тук, в лагера?

— Че защо не? Помолих О’Туул да ми прехвърли всичките данни, които ми трябваха, и това се оказа напълно достатъчно. Хайде, ела да ти покажа в какво се състои цялата философия.

Никол реши, че срещата с командирите може да бъде отложена още няколко минути, и тръгна заедно с Уейкфилд към палатката му. По пътя той почука на една друга врата и се провикна:

— Ей, Табори, знаеш ли какво? Току-що срещнах нашата прекрасна докторка да се скита сама в мрака. Ще дойдеш ли и ти с нас? Тъй като в палатката ти не светеше — обърна се Ричард към Дьо Жарден, — реших, че спиш, затова споделих откритията си първо с Янош.

Унгарецът се появи след по-малко от минута и залитайки, все още сънен, се приближи към двамата си колеги. Вместо поздрав, той се усмихна мило на лекарката и каза:

— Е, добре, ще дойда и аз, но гледайте да свършим по-бързичко. Тъкмо бях започнал да заспивам.

Още щом влязоха в палатката на Уейкфилд, инженерът веднага започна да обяснява с видимо удоволствие какво всъщност се бе случило с Рохир, вследствие на неочакваните трусове, разтърсили кораба „Нютон“ по време на първите маневри на Рама.

— Предположението ти се оказа напълно вярно, Никол — заяви той. — В процесора на робота наистина са били въведени няколко ръчни команди, блокирали защитната система, която в подобни ситуации се включва и прекратява операцията. Само че това се е случило едва след началото на трусовете.

Ричард се усмихна и продължи да говори, като внимателно наблюдаваше дали французойката следи и разбира обясненията му:

— Очевидно, при падането си Янош неволно е ударил с ръка командното табло на хирурга, при което съвсем случайно са били задействани три команди — или поне така е разбрал Роб-хирурга. С други думи, до процесора е бил изпратен сигнал за изпълнение на три операции, които всъщност са представлявали пълна дивотия, но роботът, естествено, ги е възприел насериозно.

Предполагам, че сега ви става ясно с какви кошмарни трудности трябва да се справят програмистите, при положение, че не съществува никакъв сигурен начин да се избегнат всички възможни фалове. Създателите на автоматичния робот са предвидили активиране на защитните му механизми при случайното въвеждане на една, но не и на няколко погрешни команди — така например нищо страшно не би се случило, ако някой неволно докосне командното табло по време на операция. В компютъра обаче е предварително заложено, че ръчните команди се подават при авария или други критични ситуации, затова те имат приоритет пред останалите функции на Рохир — след въвеждането им той трябва да прекъсне всякакви други дейности и да ги изпълни незабавно. Естествено, съществува голяма вероятност ръчната команда да бъде подадена по невнимание. Тогава роботът може да я отхвърли и да премине към изпълнението на следващата приоритетна компютърна функция — задействането на защитната система.

— Много съжалявам, но нищо не можах да схвана — прекъсна го Никол. — Как така процесорът успява да игнорира единичната погрешна команда, но не реагира в случай, че тези команди са повече на брой? Мислех, че той преработва едновременно цели блокове от зададени функции.

Ричард извади от джоба си някакви записки и включи джобния си компютър. После извика на екрана табличка с множество подредени в колонки числа.

— Ето това са всички операции в съответната им последователност, които Рохир е изпълнил, след като в буфера му са били въведени ръчните команди.

— Но след всяка седма те се повтарят отново! — възкликна Янош.

— Точно така — отговори Ричард. — Компютърът се е опитал три пъти да изпълни първата команда и когато не е успял, е преминал към следващата. С други думи е подходил към проблема по обичайния начин…

— Но защо после пак се е върнал към първата? — попита озадачен Табори.

— Конструкторите на автоматичния робот не са предполагали, че е възможно въвеждането на няколко погрешни команди едновременно, затова и не са предвидили никакви мерки. По принцип, след като приключи с обработването на всяка една ръчна команда, процесорът проверява дали в буферната памет има и други, които също трябва да бъдат изпълнени. Възможно е да няма такива и тогава той продължава с реализацията на следващите по приоритет операции. Ако обаче открие друга подобна команда, софтуерът съхранява в паметта първата, която току-що е отхвърлил и се заема с изпълнението на втората. В случай, че и тя е погрешна, процесорът пренебрегва и нея. При това положение той приема, че съществува повреда в хардуерното устройство като цяло и затова преминава към резервното, чрез което отново се опитва да изпълни същите ръчни команди. Логиката всъщност е съвсем проста. Нека предположим, че…

Никол продължи още няколко секунди да слуша търпеливо разговора между Янош и Ричард, в който ставаше дума предимно за помощни подсистеми, запаметени команди и буферни структури. Тя имаше съвсем ограничени познания по компютърен софтуер и приоритетност на операциите, затова трудно успяваше да разбере всичко, за което приказваха двамата й колеги.

— Чакайте малко, че вече съвсем се обърках — намеси се най-накрая французойката. — Май забравихте, че аз не съм инженер, а още по-малко пък програмист. Защо накратко не ми разкажете на прост език за какво става дума всъщност?

— Извинявай, Никол — отговори й Ричард. — Ще се опитам да ти обясня. Нали знаеш какво представлява една софтуерна система, функционираща съобразно приоритетния принцип? — Дьо Жарден кимна утвърдително с глава. — И също така си наясно как процесорът обработва командите в зависимост от нивото, което заемат в софтуерната йерархия? Отлично. Тогава лесно ще ме разбереш. Алгоритмите, включващи защитната система на Рохир, зависят от данните, изпращани от акселомера, както и от резултатите, които се получават след обработката на изображенията. Ето защо те имат по-нисък приоритет на изпълнение от командите, въвеждани по ръчен път. При падането си Янош неволно е въвел три такива команди и процесорът се е зациклил, попадайки в един омагьосан кръг — опитал се е да ги изпълни подред, което му е попречило да обърне внимание на сигналите, изпращани от защитната система. Това е и причината, поради която функционирането на робота не е било прекъснато и скалпелът е продължил да разрязва тялото на Борзов.

Французойката изпита разочарование, макар и да не знаеше защо. Уейкфилд бе предложил едно наистина съвсем ясно и логично обяснение на повредата с Рохир, а и на Никол не й се искаше да се окаже, че Янош или някой друг член от екипажа има вина за произшествието с руския генерал. Същевременно обаче й се струваше, че нещата са прекалено прости — очевидно напразно бе пропиляла толкова много време и енергия. Тя седна на леглото и въздъхна:

— Значи ето в какво се състои цялата загадка!

— Не увесвай нос, Никол — успокои я Янош Табори, като се разположи до нея. — Трябва да си доволна от това, което установи Ричард. Сега поне със сигурност знаем, че двамата с теб не сме допуснали някаква грешка при включването на Рохир и подготвянето му за операцията — очевидно не носим вина за злополуката.

— Страхотно! — заяви със саркастичен тон корабната лекарка. — Забравяш обаче, че Борзов си остава мъртъв и ние не можем да променим това. А сега и Реджи загина, и то толкова нелепо! — Никол си спомни колко нервно и променливо бе настроението на американския журналист през последните няколко дни и това извика в съзнанието й разговора, който бе провела с Франческа съвсем наскоро.

— Между другото — неочаквано реши да попита тя, — може ли някой от вас да ми каже дали случайно е чувал Валери Борзов да се оплаква от главоболие или от някакви други неразположения? Особено по време на тържеството преди първото ни отиване в Рама?

Уейкфилд поклати глава. Янош също отрече да е забелязал подобно нещо.

— Защо питаш? — каза той.

— След смъртта на генерала аз още веднъж въведох в портативния диагностичен апарат всички данни от неговите биометрични изследвания, като поисках справка за това, какво би могло да причини симптомите, които се наблюдаваха при него, в случай, че се изключи възможността от възпален апандисит. Оказа се, че най-голяма е вероятността от отравяне с лекарства — шестдесет и два процента. Това означава, че Борзов несъмнено е имал непоносимост към някакъв вид медикаменти.

Наистина ли? — Янош беше силно заинтригуван. — Защо не си ми казала за това досега?

— Опитах се, и то няколко пъти… но ти не прояви интерес. Спомняш ли си как в деня след смъртта на Борзов аз се отбих при теб? Току-що беше свършило събранието на екипажа и от начина, по който реагира на думите ми, реших, че не желаеш да обсъждаме отново…

— За бога! Колко много неща могат да останат недоизказани в такъв момент! — поклати глава унгарецът. — А аз тогава просто имах главоболие — това е. Въобще не съм искал да оставаш с впечатлението, че нямам желание да разговаряме за трагедията с Валери.

— Като стана въпрос за разговори — каза Никол и се изправи уморено, — внезапно се сетих, че преди да си легна, трябва да обсъдя нещо с адмирал Хайлман и Браун. — Тя вдигна поглед към Уейкфилд и добави: — Страшно съм ти благодарна, Ричард. Ти наистина ми помогна много. Как бих искала да мога да кажа, че вече се чувствам и по-спокойна. — Французойката се приближи към Янош. — Извинявай, приятелю. Знам, че трябваше да споделя първо с теб за съмненията, които ме измъчваха. Сигурно отдавна вече всичко да е свършило…

— Няма нищо. Не се притеснявай повече за това — отговори унгарецът. — Хайде, ела, ще повървим заедно, докато стигна до моя палат.

Никол се готвеше да почука, когато чу, че в палатката на Браун разговаряха оживено. Успя да различи гласовете на двамата командири и Франческа, които спореха за това, какво трябва да отговорят на последните разпореждания, изпратени от Земята.

— Мисля, че се изсилват прекалено много — казваше в този момент италианската журналистка. — И съвсем скоро ще го осъзнаят сами, стига да поразмислят малко. Не за пръв път загиват хора по време на космическа експедиция.

— Но те изрично ни нареждат да се завърнем на „Нютон“ възможно най-бързо — възпротиви се адмиралът.

— Затова утре ще се свържем отново с Генералния щаб и ще им обясним защо искаме да направим проучване на Ню Йорк преди окончателното преустановяване на работата ни тук. Според Такагиши след по-малко от един-два дни ледът на Цилиндричното море ще започне да се топи и тогава, така или иначе, ще ни се наложи да напуснем Рама. Освен това онази вечер, когато с Шигеру и Ричард се готвехме да си тръгнем от острова, ние наистина чухме някакви странни звуци, макар че сега ти, Дейвид, не искаш да ми повярваш.

— Не знам какво да ти кажа, Франческа… — доктор Браун се канеше да й отговори нещо, но в този момент чу почукването на лекарката. — Кой е там? — попита сърдито американецът.

— Аз съм, Никол. Трябва да говоря с вас във връзка с важен медицински въпрос…

— Вижте какво, Дьо Жарден — бързо я прекъсна Браун, — в момента сме много заети. Не можете ли да почакате до сутринта?

„Е, какво пък — каза си тя. — Нищо не пречи да отложа този разговор до утре.“ Всъщност въобще не гореше от желание да обяснява на Браун за проблемите, които Такагиши имаше със сърцето си.

— Дадено — отговори Никол и тихо се изсмя, развеселена, че бе използвала тази дума.

Само след няколко секунди тримата космонавти в палатката на американеца подновиха дискусиите. Корабната лекарка бавно се отправи към своето жилище. „Дано утре денят се окаже по-добър“ — мина й през ума, миг преди да заспи.

31.

Детето-чудо от Орвието

— Лека нощ, Ото — каза Дейвид Браун на германския адмирал, който тъкмо излизаше от палатката му. — Ще се видим утре.

После се протегна, прозявайки се, и погледна часовника си. След малко повече от осем часа светлините в Рама щяха да се включат отново.

Той съблече летателния си костюм и пийна глътка вода. Тъкмо се бе изтегнал на сгъваемото легло, когато в палатката влезе Франческа.

— Дейвид — каза тя, — имаме нов проблем. — Приближи се и бързо го целуна. — Преди малко говорих с Янош. Според Никол, Валери е бил отровен с някакво лекарство.

— Каквоо? — Браун седна на леглото, изненадан. — Как е могла да разбере? Нямаше никакъв начин…

— Очевидно нещо в данните от биометричните му изследвания й е подсказало за това и по-късно Никол е съумяла да го установи със сигурност. Споменала е за това на Янош тази вечер.

— Ти не се издаде по никакъв начин, докато разговаряхте, нали? Искам да кажа, че трябва да сме абсолютно сигурни…

Разбира се, че не — отвърна Франческа. — Така или иначе, и сто години да минат, Янош не би подозрял каквото и да било. Толкова е наивен. Е, поне по отношение на подобни неща.

— Дяволите да я вземат тази жена и биометричните й изследвания! — възкликна Браун. Разтърка лицето си с ръце. — Ама, че ден! Първо този глупак Уилсън, който се опита да се прави на герой. Сега пък това… Казах ти, че трябваше да унищожим напълно данните от операцията. Нямаше да е трудно да изтрием всички централни файлове. Тогава нещата щяха да…

— Но Никол пак щеше да разполага с биометричните си показания — прекъсна го Франческа, — а именно те са най-важните. Защото човек трябва да е истински гений, за да успее да отдели от общата маса данни само тези, отнасящи се конкретно до операцията, след което да ги разчете напълно. — Франческа седна до Браун и придърпа главата му към гърдите си. — Големият ни пропуск не е, че не успяхме да унищожим файловете. Това щеше да събуди подозренията на МКА. Грешката ни е, че подценихме Никол дьо Жарден.

Дейвид Браун се измъкна от прегръдката на Никол и се изправи:

— По дяволите, Франческа, ти си виновна! Не трябваше да се съгласявам да участвам в плана ти. Още тогава знаех, че…

— Това, което знаеше тогава — Франческа рязко прекъсна събеседника си — е, че ти, доктор Дейвид Браун, няма да участваш в първото посещение на Рама. Знаеше също, че милионите печалба, които очакваш да получиш като герой и предполагаем водач на тази експедиция, ще бъдат сериозно изложени на риск, ако бе останал на „Нютон“. — Браун спря да върви напред-назад и погледна Франческа. Тя продължи вече по-меко: — Знаеше също, че и аз съм лично заинтересувана от това да участваш в първото влизане на наша група в Рама, и бе наясно, че можеш да разчиташ на моята подкрепа. — Франческа хвана Браун за ръцете и го придърпа към леглото: — Седни, Дейвид. Толкова пъти вече сме говорили за това. Не ние убихме генерал Борзов. Просто му дадохме лекарство, което предизвика симптомите, характерни за възпален апандисит. Взехме това решение заедно. Ако Рама не бе предприела тази неочаквана маневра и роботът-хирург не се бе повредил, нашият план щеше да се реализира, както бе предвидено. Борзов щеше да се намира на „Нютон“ сега, останал на кораба, за да се възстанови от операцията, и ние с теб пак щяхме да сме тук, на Рама, като водачи на експедицията.

Дейвид Браун издърпа ръцете си от нейните и започна да си кърши пръстите:

— Чувствам се толкова… омърсен! — каза след малко. — Никога не съм извършвал нещо подобно преди. Искам да кажа, че независимо дали ни харесва, или не, и двамата сме до голяма степен виновни за смъртта на Борзов. Може би и за нещастието с Уилсън също. Заслужаваме да ни осъдят. — Браун поклати глава отново. Лицето му беше изтерзано. — От мен се очаква да бъда учен, а какво върша? В какво съм се превърнал? Как въобще можах да се замеся в подобна история?

— О, я ми спести разсъжденията си за почтеността! — прекъсна го грубо Франческа. — И не се опитвай да се самозалъгваш. Не беше ли ти човекът, който открадна най-голямото астрономическо откритие на десетилетието от истинския откривател — една аспирантка от университета, в който преподаваше, а после се омъжи за нея, за да я накараш да мълчи? Така че честността и порядъчността ти са компрометирани много отдавна.

— Не е честно да казваш това! — каза Браун гневно. — Почти винаги съм бил почтен. Освен когато…

— Освен когато е било важно за теб и си можел да спечелиш от непочтеността си. Ама че гадост! — Франческа също стана и закрачи из палатката. — Вие, мъжете, сте толкова отвратително лицемерни! Готови сте да измислите удивителни логически обосновани оправдания, само и само да защитите извисената представа за собствената си личност. Никога не признавате дори и пред себе си какво представлявате и искате всъщност. Жените сме поне по-честни. Не крием амбициите и стремежите си, дори и най-низките си желания. Признаваме слабостите си и се приемаме такива, каквито сме, а не каквито бихме искали да бъдем. — Франческа се приближи отново към сгъваемото легло и отново взе ръцете на Дейвид в своите: — Не разбираш ли, скъпи? — продължи сериозно тя. — Ние с теб си приличаме. Връзката ни се основава на най-главното — всеки от нас преследва личния си интерес в цялата тази история.

Действията и на двама ни са ръководени от едни и същи стремежи — слава и власт.

— Това звучи ужасно — каза Браун.

— Но е вярно. Дори и ако не искаш да си го признаеш. Дейвид, скъпи, не виждаш ли, че колебанията ти идват от неспособността ти да приемеш собствената си природа? Погледни мен. Знам точно какво искам и винаги съм наясно как трябва да постъпя. Действията ми са автоматични.

Американският физик дълго седя до Франческа мълчаливо.

Накрая се обърна към нея и сложи глава на рамото й:

— Първо Борзов, а сега и Уилсън — въздъхна. — Чувствам се напълно изтощен. Иска ми се всичко това да не се бе случвало въобще.

— Не можеш да се откажеш сега, Дейвид — отвърна Франческа, галейки го по главата. — Отидохме прекалено далеч. И голямата печалба е почти в ръцете ни.

Франческа се пресегна и започна да разкопчава ризата му.

— Денят беше дълъг и изтощителен — каза тя успокояващо. — Нека да се опитаме да го забравим. — Франческа милваше лицето и гърдите на Дейвид Браун, който постепенно затвори очи. Тя се наведе и започна да го целува по устните. След малко внезапно се изправи и каза, докато бавно се разсъбличаше: — Виждаш ли, след като и двамата сме замесени в тая история, можем поне да черпим сили един от друг.

Франческа застана пред Браун и той сепнато отвори очи:

— Хайде, побързай — каза й нетърпеливо, — вече бях започнал да…

— Не се тревожи — отвърна му Франческа, докато бавно смъкваше панталоните си. — Никога не си имал проблеми с мен. — Тя се усмихна отново, разтвори коленете му и притисна лицето му до гърдите си. — Не забравяй, че не съм Елън — добави, сръчно придърпвайки надолу слиповете му.

Тя наблюдаваше. Дейвид Браун, заспал кротко до нея. Напрежението и умората, които се четяха на лицето му допреди няколко минути, сега бяха заменени от безгрижна момчешка усмивка. „Всичко е толкова просто при мъжете — помисли си Франческа. — Оргазмът е съвършеното средство, облекчаващо душевните терзания. Да можеше да е толкова просто и при нас, жените.“

Тя предпазливо се измъкна от малкото легло и започна да се облича, внимавайки да не събуди спящия си приятел. „Двамата с теб, Дейвид, все още сме изправени пред съвсем реален проблем, с който ще трябва да се заемем незабавно — каза си тя, намъквайки последните си дрехи. — Но ще ни бъде далеч по-трудно, защото този път си имаме работа с жена.“

Франческа излезе от палатката навън, сред мрака на Рама. Около струпаните в другия край на лагера резервни части и провизии все още имаше запалени светлини, но навсякъде другаде цареше пълна тъмнина. Всички останали членове на екипажа спяха. Франческа включи фенерчето си и се запъти в южна посока, към Цилиндрично море.

„Какво е това нещо, което ви е нужно, мадам Никол дьо Жарден? — питаше се журналистката, докато вървеше. — Коя е вашата слабост, ахилесовата ви пета? — Франческа бързо прехвърли през ума си всичко, което знаеше за французойката, опитвайки се да открие някакъв неин недостатък или уязвимо място, от което би могла да се възползва. — Парите очевидно не са от значение за вас. Не си падате особено и по секса, или поне не с мен. Убедена съм, че и Дейвид не ви привлича. — Франческа не можа да сподави смеха си. — Ясно се вижда, че той не ви е по вкуса. Дали не трябва да опитам с изнудване? — продължи да се пита тя, приближавайки се до Цилиндрично море. Спомни си колко се бе разгневила Никол, когато я попита кой е бащата на Женевиев. — Може би това е слабото й място, от което трябва да се възползвам. Само че и аз не зная отговора на този въпрос.“

За миг Франческа се почувства объркана. Не можеше да измисли никакъв начин, по който да компрометира Никол дьо Жарден. Светлините от лагера зад нея вече едва се забелязваха. Тя загаси фенерчето си и внимателно приседна на края на възвишението. Бе провесила крака над замръзналата повърхност на морето. Това внезапно я върна назад, към детството й в Орвието и в главата й нахлуха куп мъчителни спомени. Когато бе едва на единадесет години, Франческа, в много отношения надминала своите връстници, взе твърдото решение да пропуши, въпреки непрестанните предупреждения колко опасно е това за здравето. Всеки ден след училище тя тайно се спускаше надолу към долината извън града и сядаше край любимата си рекичка. Тук можеше да пуши, необезпокоявана от никого. Това бе нейният мълчалив бунт. През тези спокойни следобеди тя се отнасяше далеч от всичко, което я заобикаляше, далеч от мислите за майка си и баща си и се потопяваше в свой собствен свят, свят на принцове и приказни замъци.

Споменът за тези мигове от детството й събуди у Франческа силно желание да запуши, на което не можеше да устои. От самото начало на експедицията тя бе взимала редовно никотиновите си хапчета, но те можеха да задоволят единствено физическата й нужда от цигари. Тя се изсмя тихо и бръкна в един от специалните джобове на летателния си костюм. Там бе скрила три цигари в специална кутийка, където качествата им можеха да бъдат съхранени за дълго. Беше си казала, когато напускаха Земята, че ги взима само като резерва, „в случай на крайна нужда.“

Да пушиш цигара на борда на извънземен космически кораб бе далеч по-скандално дори от това да пушиш, когато си само на единадесет. Искаше й се да закрещи от радост, когато отметна глава назад и изпусна цигарения дим в рамианския въздух. Това я накара да се почувства свободна и безгрижна. В този миг опасността, която Никол дьо Жарден представляваше, не й се струваше толкова голяма.

Докато пушеше, Франческа си спомни колко самотна се бе чувствала, когато като малко момиче се промъкваше по наклонените улички на стария Орвието. Припомни си и ужасната тайна, която държеше заключена в сърцето си. Франческа не бе споделяла с никого за своя втори баща, даже и с майка си — всъщност най-малкото бе искала да разговаря с нея. Вече дори рядко се сещаше за това. Но сега, докато седеше на брега на Цилиндрично море, мъчителните спомени от детството й изплуваха болезнено ярки в нейното съзнание.

„Всичко започна точно след единадесетия ми рожден ден — помисли си Франческа, завръщайки се в онези далечни дни от преди осемнадесет години. Отначало нямах представа какво всъщност иска мръсното му копеле — тя жадно си дръпна от цигарата. — Дори след като започна да ми носи подаръци без повод.“

Той беше директорът на новото й училище. Когато се яви на пълната, серия тестове, установяващи нивото на интелигентност, Франческа получи най-високите резултати в цялата история на града. Тя беше извън всякакви сравнения, дете чудо, истински феномен. До този момент нейният втори баща дори не я забелязваше. Бе се оженил за майка й преди осемнадесет месеца и почти веднага се бяха появили близнаците. В началото за него Франческа беше само едно досадно допълнително присъствие, едно гърло в повече, просто част от мебелите на майка й.

„В продължение на няколко месеца той се държа изключително мило с мен. След това майка замина на гости при леля Карла за няколко дни.“ Мъчителните спомени връхлетяха Франческа един след друг. Случките оживяваха в съзнанието й така, сякаш ги бе преживяла едва неотдавна. Тя си припомни вонящия на вино дъх на своя втори баща, потта му по тялото й, сълзите й, когато най-накрая напускаше стаята.

Този кошмар продължи почти една година. Насилваше я всеки път, когато майка й я нямаше. Една вечер обаче, докато се обличаше, извърнал поглед встрани, Франческа го удари отзад по главата с една алуминиева бейзболна бухалка. Вторият й баща се стовари в несвяст на пода, целият в кръв. Тя го извлече във всекидневната и го остави там.

„Не посмя да ме докосне повече — спомни си Франческа и загаси цигарата си в прахта на Рама. — Живеехме заедно в една къща, но като напълно непознати. Оттогава прекарвах по-голяма част от времето си с Роберто и неговите приятели. Чаках големия шанс. Затова бях готова, когато Карло се появи.“

През лятото на 2184 година Франческа бе на четиринадесет и през по-голямата част от деня се шляеше из централния площад на Орвието. По-големият й братовчед, Роберто, съвсем наскоро бе получил дипломата си като екскурзовод в катедралата на площада. Древната катедрала Дуомо бе главната туристическа атракция на града. Строежът й бе започнал през четиринадесети век и оттогава тя бе достроявана през различни периоди и в различни стилове. Църковната сграда бе истински шедьовър на архитектурата и живописта. Стенописите от Лука Синьорели в параклиса Сан Брицио се славеха като най-великолепните образци на художественото изкуство през петнадесети век, заедно с тези, които се намираха във Ватиканския музей.

Да бъдеш приет като официален екскурзовод из катедралата Дуомо се считаше за изключително постижение, особено ако си само на деветнадесет години. Ето защо Франческа бе много горда със своя братовчед. Понякога го придружаваше по време на обиколките с туристи, но само ако предварително обещаеше, че няма да го смущава и да му пречи с остроумните си подмятания.

През един августовски ден, точно по обяд, на площада пред катедралата спря лъскава лимузина. Шофьорът влезе в туристическото бюро и поиска да му осигурят екскурзовод. Тъй като господинът от лимузината не бе направил предварителна резервация, Роберто бе единственият свободен в момента, който можеше да разведе госта из Дуомо. Франческа наблюдаваше с напрегнато любопитство как от задната част на колата излезе нисък и набит, но много красив мъж на около четиридесет години, който се представи на Роберто. Вече почти сто години беше забранено преминаването с коли през горната част на Орвието, освен със специално позволение, затова Франческа знаеше, че този мъж трябва да е някоя много важна личност.

Както обикновено, Роберто започна развеждането на госта из катедралата, като първо се спря пред барелефите от Лоренцо Маитани над външния църковен портал. Все още не задоволила любопитството си, Франческа стоеше встрани, пушейки мълчаливо, и слушаше обясненията на братовчед си за това, какво представляват необикновените демонични фигури в долния край на една от колоните.

— Това е едно от най-ранните форми на изобразяване на Ада — казваше в този момент Роберто, сочейки към героите от поемата на Данте. — Представата за Ада през петнадесети век е изисквала изключително буквална интерпретация при изобразяването на сцени от Библията.

— Ха! — Франческа внезапно се изсмя, прекъсвайки братовчед си. Тя хвърли цигарата си върху каменния под и се приближи към Роберто и красивия непознат мъж. — Това е била и една изключително създадена от мъжете представа за Ада. Обърнете внимание, че много демони имат гърди и че повечето от изобразените грехове са свързани със секса. Мъжете винаги са били уверени, че тях Бог ги е създал съвършени, и не друг, а жените са ги съблазнили и накарали да съгрешат.

Непознатият бе изненадан и удивен от внезапната поява на това младо момиче с доста гаменски вид, което дръзко изпускаше цигарен дим през устата си. Той моментално забеляза естествената й красота. Нямаше съмнение, че бе и изключително интелигентна. Коя бе тази девойка?

— Това е братовчедка ми Франческа — каза Роберто, който бе видимо объркан и притеснен от това, че го бе прекъснала по такъв начин.

— Карло Бианчи — на свой ред отвърна мъжът, протягайки ръката си. Дланта му бе влажна. Франческа го погледна право в лицето и разбра, че го бе заинтригувала. Усещаше сърцето си да бие лудо в гърдите й.

— Ако слушате само това, което Роберто ви разказва — заяви Франческа смутено, няма да узнаете нещо повече от това, което обикновено се обяснява на туристите. Той винаги пропуска най-сочните и интригуващи части от историята.

— А вие, млада госпожице…?

— Франческа.

— Да, Франческа. Вие също ли развеждате туристи?

Тя го дари с най-очарователната си усмивка:

— Аз чета много. Знам всичко за художниците, които са работили в тази катедрала, особено за Лука Синьорели. — Франческа се спря за миг. — Знаете ли — продължи след малко, — че Микеланджело е идвал тук, преди да започне да рисува сводовете на Сикстинската капела, за да изучава голите тела на Синьорели?

— Не, не знаех това! — Карло се изсмя гръмко. Вече бе окончателно запленен. — Но сега вече зная. Елате с нас. Можете да добавяте каквото знаете към това, което братовчед ви Роберто разказва.

На Франческа й хареса начина, по който този мъж продължи да я наблюдава. Гледаше я така, сякаш я оценяваше и й се наслаждаваше подобно на великолепна картина или диамантена огърлица. Очите му не пропускаха и най-малката подробност, докато той оглеждаше фигурата й, без да се смущава ни най-малко. Безгрижният му и сърдечен смях я караше да продължава да говори и й вдъхваше смелост. Забележките и коментарите й ставаха все по-дръзко неприлични.

— Виждате ли това бедно момиче върху гърба на демона ей там? — каза Франческа, докато стояха пред фреските на Синьорели в параклиса Сан Брицио, пленени от могъществото и многообразието на неговия гений. — Сякаш му се е метнала отзад, нали? А знаете ли коя е тя? Лицето и голото тяло на тази девойка са точно копие на любовницата на Синьорели. Докато художникът се е съсипвал от работа в катедралата, тя се е забавлявала с разни херцози. Накрая на Лука му е писнало окончателно и той я е увековечил на картината си за вечни времена. Проклел я е завинаги да язди този демон.

Когато най-накрая Карло престана да се смее, той попита Франческа дали смята наказанието на девойката за справедливо.

— Разбира се, че не! — твърдо заяви четиринадесетгодишната Франческа. — Това е просто още един пример за мъжкия шовинизъм през петнадесети век. Мъжете са можели да чукат, когото им скимне и обяснението е било, че просто е трябвало да изразходват някъде излишъка си от енергия. Но само да се е приискало същото на някоя жена и…

— Франческа! — прекъсна я Роберто. — Сега наистина прекали! Майка ти ще те убие, ако те чуе какви ги приказваш!

— Майка ми няма никакво значение в момента. Аз говоря за един двоен стандарт, който съществува все още. Погледнете…

Карло Бианчи не можеше да повярва на късмета си. Дизайнер на висша мода, живеещ в Милано, едва на тридесет години, той вече бе спечелил международна известност. Съвсем случайно, следвайки една своя прищявка, Карло бе решил да наеме кола за пътуването си до Рим, вместо да вземе скоростния влак, както обикновено правеше. Сестра му Моника му бе разказвала хиляди пъти за великолепието на катедралата Дуомо в Орвието. Да спре също бе решил в последния момент. А сега? Мили боже! Това момиче бе такова великолепно парче!

След като завършиха обиколката на катедралата, Карло покани Франческа на вечеря. Но когато стигнаха до най-хубавия ресторант в града, младото момиче отказа да влезе. Карло разбра веднага в какво се състоеше проблемът. Той заведе Франческа в един магазин и й купи скъпа рокля и подходящи обувки и аксесоари. Бе направо зашеметен от красотата й. И като си помислеше само, че това момиче е само на четиринадесет!

Франческа никога преди това не бе опитвала истински хубаво вино. Пиеше го, сякаш беше вода. Ястията бяха поразително вкусни и при всяко ново блюдо тя надаваше радостни писъци. Карло бе очарован от това полудете-полужена. Запленяваше го начина, по който оставяше цигарата си да се поклаща от крайчеца на устните й. Правеше го толкова естествено, без да позира ни най-малко, по-скоро грубовато, отколкото маниерно.

Когато приключиха с вечерята, навън вече се беше стъмнило. Франческа придружи Карло обратно до лимузината, паркирана пред Дуомо. Докато вървяха по една тясна уличка, тя се наведе и закачливо го ухапа по ухото. Той я придърпа импулсивно към себе си и бе възнаграден с експлозивна целувка. Топлото усещане в слабините заля цялото му тяло. Франческа също бе усетила възбудата му. Не се поколеба нито миг, когато Карло й предложи да се поразходят с колата. Скоро наближиха покрайнините на града. Франческа седеше с разкрачени крака на коленете на Карло върху задната седалка на колата. След тридесет минути, когато се бяха любили за втори път, Карло внезапно осъзна, че не би могъл да понесе мисълта за раздяла с това невероятно момиче. Той попита Франческа дали е съгласна да замине с него за Рим.

— Да тръгваме! — отвърна му тя и се усмихна.

„И така, ние отидохме в Рим, а после и в Капри — спомни си Франческа. — Последва една седмица в Париж. Когато пристигнахме в Милано, ти ме накара да живея при сестра ти Моника и мъжа й Луиджи. Каза, че го правиш за пред хората. Мъжете винаги се тревожат ужасно от това, какво околните говорят за тях.“

Унесена в спомените си, Франческа внезапно се стресна, защото й се стори, че чува стъпки някъде в далечината пред нея. Изправи се предпазливо и се ослуша в обкръжаващия я мрак, но освен собственото си дишане, тя не успя да чуе нищо. След малко, обаче, чу същия шум отново, някъде вляво от мястото, където стоеше. Веднага установи, че някой върви по ледената повърхност на морето. Заля я вълна от смразяващ ужас, когато си представи как множество странни и зловещи същества се спускат през леда и нападат лагера. Тя отново се ослуша внимателно, но повече не чу нищо.

Франческа се обърна и се запъти обратно към палатките. „Обичах те, Карло. Наистина те обичах, ако въобще някога през живота си съм обичала истински някой мъж. Дори и когато започна да ме споделяш с приятелите си. — Усети болката да се надига в душата й и ядосана, се опита да се пребори с нея. — Изпитвах любов към теб до момента, в който започна да ме биеш. Това сложи край на всичко. Най-накрая ти окончателно доказа, че си един истински мръсник.“

Франческа обърна с твърда решимост гръб на спомените, макар това да й костваше мъчителни усилия. „И така, с какво трябваше да се заема сега? — запита се, докато се приближаваше към палатката си. — А, да. Проблемът беше Никол дьо Жарден. Колко й е известно от цялата история? И как ще е най-добре да действаме?“

32.

Изследовател на Ню Йорк

Сънят на доктор Такагиши бе прекъснат от звъна на ръчния му часовник. В продължение на няколко мига, все още замаян, той не можа да се сети къде точно се намира. Изправи се на леглото и разтърка очи. Най-накрая успя окончателно да си припомни, че бе във вътрешността на Рама и че преди пет часа бе нагласил алармения звънец на часовника си да го събуди по това време.

Докторът не запали фенерчето си, докато се обличаше. Когато се приготви, той взе една голяма раница и порови няколко секунди в нея. Доволен от нещата, които съдържаше, Такагиши я преметна през рамо, приближи се до вратата и надникна предпазливо навън. Когато се увери, че не свети в никоя от другите палатки, той пое дълбоко дъх и безшумно се измъкна навън.

Най-големият авторитет по въпросите на Рама в света скоро напусна пределите на лагера и се запъти към Цилиндричното море. Когато достигна до брега, той се заспуска към ледената повърхност по стълбите, издълбани в петдесетметровата, ограждаща морето откъм север, стена.

После извади от раницата си специалните, снабдени с налове, подметки за ходене върху лед, закрепи ги към обувките си и нагласи навигационното си устройство така, че с негова помощ да не се отклонява от посоката, в която смяташе да поеме.

Когато се отдалечи на около двеста метра от брега, доктор Такагиши извади от джоба си своя портативен уред за определяне на метеорологичните условия. Пусна го върху леда и той шумно изтрака в безмълвието на нощта. Няколко секунди по-късно го вдигна и хвърли поглед на данните. Температурата в момента бе минус два градуса и над морето подухваше лек бриз със скорост от осем километра в час.

Такагиши пое дълбоко дъх и учуден усети странен, но познат мирис. Озадачен, той отново вдъхна силно, като се опитваше да определи на какво му напомняше. Не можеше да има никакво съмнение — това беше цигарен дим. Такагиши бързо угаси фенерчето си и застана неподвижно. Умът му заработи трескаво. Франческа Сабатини бе единственият член на екипажа, който пушеше. Дали не бе успяла да го проследи по някакъв начин? Сигурно бе видяла светлината от фенерчето му, когато бе погледнал данните от метеорологичния уред.

Той се ослушваше сред мрака на рамианската нощ, но не успя да чуе нищо. Въпреки това почака още малко. Мирисът бе изчезнал вече от няколко минути. Накрая доктор Такагиши отново пое през ледената повърхност, като се спираше всеки четири-пет минути, за да види дали някой не върви зад него. Скоро се увери, че Франческа не го следва, но въпреки това от предпазливост запали фенерчето си чак когато бе изминал повече от километър и се бе разтревожил, че може да се е отклонил от курса си.

Трябваха му четиридесет и пет минути, за да достигне до острова. Когато му оставаха още около стотина метра до брега, доктор Такагиши извади от раницата си един по-мощен прожектор и насочи лъча му към града. Усети как по гърба му пробягаха тръпки, когато видя развълнуван пред себе си призрачните силуети на небостъргачите. Най-накрая бе тук, в Ню Йорк, и можеше да потърси отговора на стотиците въпроси, които го бяха измъчвали през целия му живот. Най-после беше свободен и не бе принуден да изпълнява наложени от друг задачи.

Доктор Такагиши знаеше точно къде иска да отиде в Ню Йорк. Всеки от трите кръгови комплекса, от които се състоеше града, бе разделен на три части, подобно на торта, разрязана на три равни парчета. Центровете на трите главни кръга представляваха празни пространства, нещо като площадчета, около които бяха разположени сградите и улиците. Още като малко момче в Киото, Такагиши бе прочел всичко, което бе успял да намери за Първата рамианска експедиция. Често си бе задавал въпроса как ли би се почувствал, ако застане в центъра на един от тези загадъчни площади и отправи поглед нагоре, към върховете на сградите, построени от една незнайна извънземна цивилизация. Той беше напълно уверен, че изследването на Ню Йорк не само ще даде отговор на тайните, забулващи Рама, но и че именно трите площада на града можеха да разкрият какво е загадъчното предназначение на гигантския космически кораб.

Такагиши ясно помнеше и най-малкия детайл от картата на Ню Йорк, която носеше запечатана в съзнанието си така, както и тази на Киото — неговия роден град. Но членовете на Първата рамианска експедиция бяха разполагали с много ограничено, време, за да разгледат Ню Йорк. Бяха успели да начертаят точен план единствено на един от деветте главни дяла на кръговите комплекси и бяха решили в последствие, че останалите са идентични с него.

Докато японският учен навлизаше с бързи крачки все по-навътре в зловещото безмълвие на една част от централния кръг, той постепенно установи някои дребни и едва забележими разлики между този дял на Ню Йорк II и начертаното върху картата от Първата рамианска експедиция (макар че те бяха изследвали една съседна част). Схемата на главните улици съвпадаше, но докато се приближаваше към площада в центъра, Такагиши започна да забелязва, че малките улички бяха по-различно разположени в сравнение с начертаното върху картата. Ученият в него го караше да се спира често, за да нанася върху джобния си компютър всяко ново несъответствие.

Скоро той навлезе в района непосредствено около площада и установи, че тук улиците представляваха концентрични окръжности. Прекоси три от тях и се озова пред една огромна, висока около сто метра осмоъгълна сграда с еднакво дълги огледални стени. Мощният лъч на прожектора му се отразяваше и отскачаше от сграда на сграда. Такагиши бавно обиколи осмоъгълния блок, търсейки някакъв вход или отвор, но не успя да открие нищо подобно.

От другата страна на огромната постройка, точно в центъра на площада, се намираше обширна кръгла площ, незастроена с високи сгради. Шигеру Такагиши реши да обиколи внимателно цялото пространство, като същевременно подробно разучаваше околните здания. Не достигна до нови прозрения относно предназначението им. През равни интервали от време се отправяше към централната част на кръглата площ, за да огледа внимателно и нея, но тук също не откри нещо необикновено или особено забележително. Въпреки това Такагиши стриктно въвеждаше в компютъра си точно как и къде бяха разположени множеството ниски, неясно за какво служещи метални кутии, които разделяха площада на равни парцели.

Когато отново се изправи пред осмостенника, японският учен извади от раницата си плоска шестоъгълна метална платка, цялата покрита с електронни датчици. Той постави измервателното устройство на площада, на около три-четири метра от постройката, след което в продължение на цели десет минути проверява с помощта на портативния си приемник дали всички механизми бяха изправни. После той напусна с бърза крачка района на площада и се отправи към Цилиндричното море.

Намираше се по средата на втората концентрична улица, когато внезапно чу някакъв кратък, но силен звук, сякаш на площада зад него се спука балон. Той се обърна, но не помръдна. След малко отново чу нещо, но този път шума беше различен. Такагиши го разпозна веднага — провлаченото стържене върху метална повърхност придружено от някакво пронизително мелодично свирукане, което бяха чули при първото им посещение в Ню Йорк. Японецът насочи лъча на прожектора по посока на площада. Внезапно звуците изчезнаха. Той загаси светлината и продължи да стои безшумно посред улицата.

Само след няколко минути Такагиши чу отново чегъртащия звук. Започна предпазливо да се прокрадва назад, към мястото, което току-що бе напуснал. Прекоси отново двете концентрични улици и тръгна покрай осмостенника, по посока на звуците. Почти бе достигнал площада, когато внезапно пиукане от вътрешността на раницата му отвлече вниманието му за няколко мига. Докато изключи алармения сигнал на приемника си, съобщаващ за повреда в измервателното устройство, което бе оставил на площада, всички шумове заглъхнаха и в Ню Йорк настъпи пълна тишина. Ученият зачака отново, ослушвайки се, но този път звуците не се чуха отново.

Пое дълбоко дъх, за да успокои ударите на сърцето си и да събере цялата си смелост. Любопитството му се оказа по-силно от страха и доктор Такагиши се отправи към тази част от площада, където бе разположил измервателното устройство, за да разбере какво бе станало с него. Първата изненада, която го очакваше бе, че то не се намираше там. Къде можеше да е? Кой или какво го е взело?

Такагиши предчувстваше, че се намира на прага на научно откритие от първостепенно значение. Но същевременно усещаше как го обзема непреодолим ужас. Като се опитваше да се пребори с нарастващото желание да побегне с всички сили, той включи прожектора си и зашари с лъча из площада, търсейки нещо, което да му подскаже какво може да се е случило с електронната платка. Неочаквано светлината от прожектора се отрази върху къс метал, на около тридесет-четиридесет метра по-навътре към центъра на площада. Такагиши инстинктивно се досети, че това бе неговото устройство и се втурна към него.

Приближи и се отпусна на коленете си, за да разгледа датчиците. На пръв поглед не се забелязваше никаква повреда. Тъкмо бе извадил приемника си, за да се заеме с по-подробна проверка на всички електронни елементи, когато внезапно погледът му попадна на странен, подобен на въже предмет, дебел около петнадесет сантиметра, който лежеше в края на кръга светлина, идващ от прожектора, насочен от Такагиши към металната платка. Японецът се приближи към загадъчния обект, като държеше в ръка прожектора си и установи, че бе на черни и златисти ивици, бе дълъг повече от двадесет метра и краят му изчезваше под странен, висок около три метра хангар от някакъв, подобен на метал, материал. Той опипа въжеподобното нещо. Бе мъхесто и меко отгоре. Когато се опита да го обърне, за да разбере какво представлява отдолу, предметът започна да се движи. Такагиши веднага го пусна на земята и видя как той започна да се отдалечава бавно, плъзгайки се по посока на хангара. Отново се чу познатият шум, наподобяващ чегъртане върху метал.

На доктор Такагиши му се струваше, че може ясно да долови ударите на сърцето си. Отново се опита да превъзмогне силното желание да побегне. Спомни си часовете, които бе прекарвал като студент в колежа, медитирайки в градината на своя зен наставник. Нямаше да позволи на страха да го надвие. Само след миг Такагиши застави краката си да се отправят към хангара.

Златисто-черният предмет бе вече изчезнал сред сенките на постройката. На площада цареше пълна тишина. Японският учен се приближаваше внимателно, насочил лъча на прожектора към мястото, където за последен път бе зърнал мъхестото въжеподобно нещо. Той зави покрай ъгъла на хангара и излезе отпред, осветявайки пространството отвътре. Гледката, която се разкри пред очите му, бе невероятна. Никога през живота си не бе виждал подобно нещо — стотици златисто-черни пипала се гърчеха в кръга светлина, идваща от прожектора му.

Внезапно го оглуши пронизителен тънък вой. Доктор Такагиши изви глава наляво и се вледени. Очите му се изцъклиха. Ужасеният му вик изчезна сред кънтящото зловещо пищене, докато три от пипалата се протягаха към него. В този миг сърцето на японеца не издържа и той се свлече мъртъв в хватката на изумителното създание.

33.

Безследно изчезнал

— Адмирал Хайлман?

— Да, генерал О’Туул?

— Има ли някой при вас?

— Съвсем сам съм. Събудих се едва преди няколко минути. Срещата ми с доктор Браун е чак след един час. Защо ми се обаждате толкова рано?

— Докато спяхте, получих свръхсекретно закодирано съобщение от военния щаб на СНП. Отнася се до „Триединство“. Искат да ги осведомим за положението в момента.

— Какво имате предвид?

— Можем ли да разговаряме спокойно по този канал, адмирале? Надявам се, че сте изключили автоматичното записващо устройство?

— Да, вече го изключих.

— Желаят да ги информираме по два въпроса. Първо, успял ли е Борзов да разкрие на някого своя RQ код, преди да умре? И второ, има ли някой друг от екипажа, на когото да му е известно нещо за „Триединство“?

— Сам знаете отговорите и на двата въпроса.

— Трябваше да се уверя, че не сте разговаряли с доктор Браун. Настояват да ви попитам, преди да им изпратя закодиран отговор. Как мислите, за какво е всичко това?

— Нямам представа, Майкъл. Може би някой там, на Земята, е започнал да нервничи. Предполагам, че смъртта на Уилсън доста ги е стреснала.

— Аз лично бях ужасен, повярвайте. Но не чак толкова, че да си помисля за „Триединство“. Питам се дали им е известно нещо, което ние не знаем?

— Е, предполагам, че скоро ще разберем. Всички в МКА настояват, че трябва да напуснем Рама при първия удобен случай. Хич не им е по вкуса дори и решението ни първо да дадем няколко часа почивка на екипажа. Този път съм сигурен, че няма да отстъпят.

— Адмирале, спомняте ли си, когато веднъж по време на полета ни към Рама разговаряхме заедно с генерал Борзов за предполагаемите условия, при които би могло да се наложи да задействаме „Триединство“?

— Съвсем смътно. Защо питате?

— Все още ли не сте съгласен с Борзов, когато той настояваше, че трябва да сме наясно защо въобще е предвиден планът „Триединство“? Тогава вие смятахте за ненужно да се задълбочаваме лично в логическите обосновки на операцията, приемайки за напълно достатъчен факта, че има хора на Земята, според които е съвсем вероятно Рама да представлява смъртоносна опасност.

— Боя се, че не разбирам какво точно имате предвид, генерале. Защо ми задавате тези въпроси?

— Защото ми е необходимо вашето съгласие, Ото. Искам в отговора си до военния щаб на Съвета на правителствата да ги попитам за причината, поради която се интересуват от положението на „Триединство“ в момента. Мисля, че имаме право да знаем, ако ни застрашава опасност.

— Естествено, че можеш да помолиш за допълнителна информация, Ото, но мога да се обзаложа, че просто правят обичайното запитване.

Когато Янош Табори се събуди, в Рама все още цареше мрак. Докато навличаше летателния си костюм, той прехвърли наум всички операции, необходими за прехвърлянето на биота-паяк на „Нютон“. Ако заповедта за напускане на Рама се потвърдеше, щяха да я напуснат малко след като се зазори. Янош прегледа набързо на портативния си компютър правилата в случай на спешно оттегляне и ги актуализира спрямо конкретната ситуация, като добави към тях новите задачи, които пренасянето на биота щеше да изисква. Погледна часовника си. Оставаха само петнадесет минути до настъпването на новия рамиански ден, естествено, ако денонощния цикъл на Рама не се изменяше. Янош се изсмя тихичко. До тези момент тя им беше предложила толкова много изненади, че съвсем не можеше да очаква светлините да се появят в очаквания момент. Но в случай, че Рама не предвиждаше нова промяна, Табори нямаше никакво намерение да пропусне рамианския изгрев. Закуската щеше да почака.

На около стотина метра от палатката му се намираше клетката с биота-рак. Той не бе променил положението си и не се бе помръднал от момента, в който предишния ден го бяха вдигнали и отделили от останалите биоти. Янош освети солидната прозрачна стена на клетката и провери дали нещо не подсказваше, че пленникът се е размърдал през нощта. Но биотът продължаваше да стои на съвсем същото място. Тогава унгарецът се отдалечи от лагера в посока към морето.

Докато очакваше новия ден, което в Рама настъпваше като внезапен взрив от ярка, ослепителна светлина, Янош Табори се замисли за последните думи, които бяха разменили с Никол предишната вечер. Безпокоеше го начинът, по който тя толкова неочаквано и без сянка на съмнение им бе разкрила най-вероятната причина за болките, измъчвали генерал Борзов вечерта, когато бе настъпила смъртта му. Янош ясно си спомняше вида на апендикса му — беше напълно здрав. Нямаше съмнение, че първоначалната диагноза бе погрешна. Но защо Никол не бе споделила с него за допълнителната проверка, при която бе установила отравяне с лекарства? Особено след като водеше разследване?

Единственият извод, до който Янош достигна бе, че доктор Дьо Жарден вече не се доверяваше на способностите му или поради някаква причина подозираше, че именно той е дал въпросното лекарство на Борзов, без да се консултира с нея. Каквото и да си мислеше Никол, той щеше да се постарае да го разбере. Внезапно му хрумна нещо много странно, очевидно породено от собственото му чувство за вина. Възможно ли бе доктор Дьо Жарден да бе разбрала по някакъв начин за проекта Шмид-Хагенест и сега да ги подозира и четиримата?

За пръв път Табори на свой ред се запита дали всъщност болките, измъчвали толкова жестоко Валери Борзов, не са били наистина насилствено причинени? Спомни си възбудения и хаотичен разговор, който четиримата бяха провели два часа след като Дейвид Браун бе научил, че е определен да остане на „Нютон“ по време на първото посещение в Рама. „Трябва да говориш с него, Ото! — бе казал на адмирал Хайлман разгневеният и разочарован доктор Браун. — Трябва да го убедиш да се откаже от решението си.“

Тогава адмиралът бе заявил, че не вярва генерал Борзов да промени разпределението на задачите между членовете на екипажа само защото той го е помолил да стори това. „В такъв случай — Браун го бе прекъснал вбесен — можем да се сбогуваме с всички награди за проявена инициативност, предвидени в договора.“

По време на целия този разговор Франческа Сабатини бе останала спокойна и както изглеждаше, ни най-малко не се тревожеше. На излизане от стаята, Янош бе дочул доктор Браун, който я упрекваше: „А ти защо седиш толкова спокойна? Ще загубиш не по-малко от всички останали. Или имаш някаква идея, за която не знам нищо?“

Янош бе успял да зърне само за миг от секундата усмивката на Франческа, но му бе направило впечатление, че изразяваше необичайна самоувереност. И сега, докато очакваше изгрева над Рама, Табори отново си спомни ясно тази усмивка. Не можеше да я прогони от съзнанието си. Известно му бе, че Франческа знае достатъчно за действието на различни лекарства. Не би могло да я затрудни да даде на генерал Борзов нещо, което предизвиква болки, подобни на тези при възпален апандисит. Но наистина ли бе способна да прибегне до… до подобно арогантно, безсрамно и подло действие, само за да увеличи стойността на това, което щяха да спечелят от предвидените за след експедицията изяви в средствата за масова информация?

За пореден път Рама бе неочаквано заляна от поток ослепителна бяла светлина и отново това бе истински празник за очите. Янош бавно се завъртя, отправяйки поглед във всички посоки, като се спря най-дълго да разгледа двата, подобни на огромни чаши, полюса на гигантския кораб. Сега, когато всичко наоколо пак бе ярко осветено, Янош твърдо реши да разговаря с Франческа при първа възможност.

Колкото и странно да бе, не друг, а тъкмо Ирина Тургенева зададе първа въпроса. Космонавтите почти привършваха със закуската, а доктор Браун и адмирал Хайлман бяха отдавна станали от масата, за да присъстват на поредната конференция с ръководството на МКА, които се провеждаха нескончаемо.

— Къде е доктор Такагиши? — запита Ирина, случайно забелязвайки отсъствието му. — Най-малкото от него бих очаквала, че може да закъснее за каквото и да било.

— Сигурно е спял дълбоко и не е чул звъна на часовника — каза Янош Табори и стана от масата, отмествайки назад сгъваемия си стол. — Ще отида да проверя.

Когато се завърна след няколко минути, той изглеждаше доста объркан:

— Нямаше го в палатката му — обяви, повдигайки рамене. — Предполагам, че е излязъл да се поразходи.

Никол дьо Жарден усети как нещо я присви в стомаха. Изправи се рязко, без да довършва закуската си, и каза, без да скрива тревогата си:

— Трябва да го потърсим, защото иначе няма да има достатъчно време да се приготви за напускането на Рама.

Всички забелязаха колко развълнувана и обезпокоена бе Никол.

— Какво всъщност става тук? — запита шеговито Ричард Уейкфилд. — Един от нашите учени излиза на сутрешната си разходка и докторът ни се паникьосва моментално? — Той включи радиоприемника си. — Ало, доктор Такагиши! Тук е Уейкфилд. Моля, обадете се, където и да сте, за да знаем, че сте добре, та спокойно да си довършим закуската.

Последва дълга тишина. На всички от екипажа им бе добре известно, че носенето на радиоприемника бе абсолютно задължително, при каквито и да е обстоятелства. Всеки имаше право, ако иска, да изключи линията за предаване, но каналът за приемане на съобщения трябваше да остане отворен, независимо от ситуацията.

— Такагиши сан — обади се и Никол. Гласът й бе настойчив и разтревожен. — Добре ли сте? Моля ви, отговорете!

Отново настъпи продължителна тишина. Доктор Дьо Жарден вече не усещаше присвиване в стомаха си. Сега той се бе стегнал на болезнен възел. Предчувстваше, че с приятеля й се бе случило нещо ужасно.

— Вече два пъти ви обясних какво е положението, доктор Максуел — заяви Дейвид Браун, разгневен до крайност. — Няма абсолютно никакъв смисъл да изтегляме една част от екипажа. Можем да се надяваме на успех, само ако в търсенето на доктор Такагиши участват всички. Ще напуснем Рама възможно най-бързо, веднага щом го открием. Сега ще отговоря и на последния ви въпрос. Не, не сме се наговорили да ви скроим този номер с японеца, само за да забавим изпълнението на заповедта за евакуация от Рама. Това не е вярно.

Браун се обърна към адмирал Хайлман и му подаде микрофона:

— По дяволите, Ото. Я по-добре ти говори с този идиот бюрократ. Мисли си, че може да ръководи мисията по-добре от нас, макар да е отдалечен на стотици милиони километри.

— Доктор Максуел, тук е адмирал Хайлман. Мнението ми напълно съвпада с това на доктор Браун. Всъщност, така или иначе, не можем да си позволим да отделяме време за подобни спорове, като се има предвид колко голямо е забавянето на радиосъобщенията. Затова смятаме да действаме според плана си. Космонавт Табори ще остане с мен в лагер Бета, за да опакова по-тежките устройства и оборудване, включително биота. Аз ще координирам търсенето на Такагиши между отделните групи. Браун, Сабатини и Дьо Жарден ще отидат до Ню Йорк, преминавайки по леда на Цилиндричното море. Смятаме, че ако професорът е тръгнал по собствено желание, то най-вероятно се е запътил натам. Уейкфилд, Тургенева и Яманака ще го търсят от хеликоптерите. — Адмиралът направи кратка пауза. — Не е нужно да бързате с обратното съобщение. Търсенето вече ще е започнало, преди вашият отговор да достигне до нас.

След като се върна в палатката си, Никол много внимателно събра и опакова медицинските си инструменти и апаратура. През цялото време се упрекваше, задето не се бе досетила, че доктор Такагиши ще се опита да посети Ню Йорк още веднъж. „Допуснах още една грешка — каза си Никол. — Най-малкото, което мога да направя сега, е поне да бъда достатъчно подготвена да му окажа помощ, когато го намерим.“

Вече бе научила наизуст цялата процедура по опаковането на личните вещи. Но въпреки това, тя не се съобрази с всички правила и взе по-малко храна и вода за себе си, отколкото бе задължително. Искаше да е сигурна, че ще има място за нещата, които щяха да са й необходими, в случай, че намереха Такагиши ранен или болен.

Никол не знаеше какво да мисли за другите двама участници в спасителната група, но въобще не й хрумна мисълта, че отиването им заедно до Ню Йорк може да е предварително планирано. За никого не беше тайна горещото желание на японския учен да изследва този рамиански град. Предвид това Никол не се учудваше, че именно Браун и Сабатини я придружават до най-вероятното място, където би могъл да се намира безследно изчезналият.

Тя тъкмо напускаше палатката си, когато на вратата се сблъска с Ричард Уейкфилд.

— Мога ли да вляза? — попита я.

— Естествено.

Той се приближи с необичайна колебливост. Изглеждаше смутен или най-малкото доста объркан.

— Е, какво има? — запита го Никол след няколко мига неловко мълчание.

Ричард се усмихна и послушно отговори:

— Ами, преди няколко минути това ми се струваше доста добра идея. Обаче сега май ми изглежда по-скоро глупава, дори детинска.

Никол забеляза, че той държеше нещо в дясната си ръка.

— Донесох ти един малък подарък. По-точно талисман. За късмет. Реших, че може да ти е от полза в Ню Йорк.

Французойката бе изненадана от това, колко трогната и развълнувана се почувства. Тя взе миниатюрната фигурка и очарована заразглежда фината й направа и дребните, изящни детайли.

— Има ли този принц някакви специални умения, за които трябва да знам? — запита Никол усмихната.

— Ами, да — отвърна Ричард и лицето му грейна. — Той обича да прекарва вечерите си из кръчмите, водейки остроумни разговори с някой дебел рицар или друг не особено благонадежден тип. Особено му е по вкуса да се разправя с продажни херцози и изменнически графове. Или да ухажва красиви френски принцеси.

Никол се изчерви леко:

— И какво трябва да направя, ако се почувствам самотна и пожелая принцът да ме забавлява?

Ричард се приближи и й показа един ред от съвсем миниатюрни клавиши, разположени в малки гнезда ниско долу на гърба на принц Хал.

— Той изпълнява множество команди — продължи да обяснява англичанинът, подавайки на Никол миниатюрна пръчица с размерите на карфица. — Това нещо влиза съвършено точно във всяко от гнездата на клавишите. Можеш да натиснеш „Р“ за разговор или „Д“ за действие, ако поискаш да ти покаже какво умее.

Доктор Дьо Жарден постави фигурката и пръчицата в един от джобовете на летателния си костюм.

— Благодаря ти, Ричард — каза. — Това е много мило от твоя страна.

Англичанинът изглеждаше страшно смутен:

— Е, хайде, не е кой знае какво. Просто си помислих, че досега имахме доста лош късмет, ето защо ми се стори подходящо да…

— Много съм ти благодарна, Ричард — прекъсна го Никол. — И твоята загриженост наистина ме трогва — прибави, докато двамата напускаха палатката.

34.

Необикновени спътници

Доктор Дейвид Браун бе учен с абстрактно мислене, който нито харесваше, нито се доверяваше на техническата апаратура. Повечето от публикациите му бяха върху теоретични проблеми, защото той ненавиждаше емпиричната наука, с нейната формалност и изискване за строго изложение и на най-дребните детайли. При нея всеки учен бе принуден да борави с цял куп измервателни уреди и инструменти, а което беше още по-лошо, трябваше да си има работа и с разни техници. За доктор Браун подобен тип хора не се различаваха кой знае колко от дърводелците и водопроводчиците, само дето по техен адрес се изсипваха много повече хвалби. Търпеше присъствието им единствено защото се нуждаеше от тях, когато теориите му трябваше да бъдат подкрепени от практически доказателства.

Затова Франческа не можа да се сдържи и се изкиска, когато Никол съвсем невинно попита доктор Браун нещо във връзка с принципа на движение на ледоходчето.

— Той си няма ни най-малка представа — отвърна й италианската журналистка. — А и никак не се притеснява от този факт. Можеш ли да си представиш, че дори не умее да кара електрическа кола? Виждала съм го да се вторачва в обикновен автомат за храна и да стои така тридесет минути, без да може да схване как се задейства. Можеше да си умре от глад, ако никой не му се бе притекъл на помощ.

— Хайде, хайде, Франческа. Едва ли е чак толкова зле — каза Никол, докато двете се качваха отпред. — В края на краищата доста често му се налага да работи с компютрите и с радиоапаратурата, както и с програмата за обработка на изображения на „Нютон“. Така че сигурно преувеличаваш.

Разговорът им бе съвсем лек и безобиден. След малко доктор Браун се отпусна с въздишка на задната седалка:

— Струва ми се, че има и по-важни и интересни теми, за които биха могли да разговарят две толкова изключителни жени като вас. Ако ли не, то по-добре ми обяснете защо му е притрябвало на нашия японец откачалко да се измъква посред нощ от лагера без дума да обели?

— Според асистента на Максуел, това вечно угодничещо нищожество Милс, много хора на Земята са убедени, че добрият професор е бил отвлечен от рамианите.

— Престани, Франческа. Бъди малко по-сериозна. Какво може да е накарало Такагиши да тръгне сам?

— Мисля, че имам идея — Никол отговори бавно. — Явно е нямал търпение да изчака проучвателните експедиции по реда, в който бяха планирани. Знаете колко горещо е убеден във важността на Ню Йорк. След инцидента с Уилсън… е, той беше сигурен, че ще последва заповед за напускане на Рама. И когато се завърнехме отново, ако въобще това станеше, Цилиндричното море щеше вече да се е стопило, значително затруднявайки посещението на Ню Йорк.

Естествената прямота на Никол я подтикваше да сподели с доктор Браун и Франческа за проблемите със сърцето на Такагиши. Но интуицията й подсказваше да не се доверява на двамата си спътника.

— Никога не ми е приличал на човек, който би действал необмислено и без да се е подготвил предварително — казваше доктор Браун. — Питам се дали не е видял, или чул нещо.

— Може да е имал главоболие или по някаква друга причина да не е могъл да заспи — предположи Франческа. — Реджи Уилсън, например, кръстосваше наоколо цяла нощ, когато го зацепеше главата.

— Между другото — Браун се наведе напред към Никол — Франческа ми спомена, че считате за възможно нервността и непостоянните настроения на Уилсън да са били изострени от хапчетата против главоболие, които е взимал. Очевидно сте изключително добре запозната с различните видове лекарства. Безкрайно ме впечатли бързината, с която установихте точно какво хапче за сън бях взел.

— Като става въпрос за лекарства — подметна Франческа след кратка пауза, — трябва да ви призная, че Янош Табори ми спомена за някакъв разговор, който сте имали с него във връзка със смъртта на Борзов. Може и да не съм го разбрала добре, но доколкото си спомням той каза, че според вас причината за болките му всъщност е непоносимост към някакво лекарство.

Ледоходът се носеше с равномерна скорост по замръзналата повърхност на морето. Разговорът между тримата бе спокоен и небрежен. Никол нямаше причина да изпитва подозрения. „И все пак — каза си тя, докато се чудеше какво точно да отговори на италианката, — последните им две изказвания ми се струват прекалено гладки, сякаш подготвени предварително.“ Обърна се, за да погледне доктор Браун. Предполагаше, че Франческа може да се преструва без усилие, но беше сигурна в едно — от изражението на доктор Браун лесно можеше да разбере дали й бяха задали тези въпроси умишлено. Той леко потрепери под втренчения й поглед.

— С космонавт Табори наистина разговаряхме за генерал Борзов и в един момент започнахме да изказваме предположения за това, какво би могло да причини силните болки, които го измъчваха — любезно обясни Никол. — Тъй като апандиситът му беше съвършено здрав, явно нещо друго бе виновно за физическите му страдания. В един момент споменах на Янош, че е възможно това да бъде някаква остра непоносимост към лекарства. Но предположението ми беше съвсем случайно.

Като чу обяснението на Никол, Дейвид Браун очевидно се успокои и смени темата на разговора. Личеше си обаче, че Франческа не беше удовлетворена. „Може би греша, но май нашата скъпа журналистка има още въпроси — каза си Никол. — Само че няма да ги зададе веднага.“ Наблюдаваше я и ясно можеше да забележи колко малко внимание обръщаше италианката на монолога на Браун. През цялото време, докато той обсъждаше как са реагирали на Земята при смъртта на Уилсън, Франческа бе потънала в мисли.

След като Браун спря да говори, настъпи кратка тишина. Никол се огледа. Около нея се простираха километри ледена повърхност, а на юг и на север можеше да съзре страховито възправящите се възвишения, ограждащи Цилиндричното море. Точно пред тях се издигаха небостъргачите на Ню Йорк. Рама бе един прекрасен свят. За миг Никол бе обхваната от угризения, задето не се бе доверила на доктор Браун и Франческа. „Колко жалко, че хората никога не сме способни да проявяваме пълно разбирателство помежду си — каза си тя. — Дори и когато се изправим лице в лице с безкрайността.“

— Наистина не мога да си представя как си успяла да го постигнеш — внезапно се обади Франческа. — Толкова време измина, а досега дори и телевизионните канали за любопитни новини не успяха да се доберат до никакви сигурни сведения. Макар че не е чак толкова трудно човек да пресметне кога точно се е случило.

Доктор Браун не разбра нищо:

— За какво, по дяволите, говориш? — запита той, напълно объркан.

— Става въпрос за нашата прочута лекарка — отвърна му Франческа. — Не ти ли се струва наистина изумително, че след всичкото това време все още никой не знае кой е бащата на дъщеря й?

Никол моментално я прекъсна:

— Синьора Сабатини — каза тя на италиански, — както веднъж вече имах случай да ви осведомя, този въпрос не ви засяга ни най-малко. Нямам намерение да търпя подобна дръзка намеса в личния ми живот.

— Просто исках да ти напомня, Никол — отговори бързо Франческа, също на италиански, — че криеш тайни, които не би желала да бъдат разкрити.

Доктор Браун поглеждаше озадачено ту едната, ту другата. Не бе разбрал нито дума от репликите, които си бяха разменили, и очевидно бе объркан от напрегнатата атмосфера, която се възцари.

— И така, Дейвид — продължи след малко Франческа с леко снизходителен тон, — ти говореше за това как са настроени хората на Земята в момента. Мислиш ли, че ще ни бъде наредено да се връщаме обратно или само да преустановим тази изследователска акция?

Доктор Браун се поколеба, все още объркан, но след малко отговори:

— Към края на тази седмица ще бъде свикана извънредна сесия на изпълнителния комитет на СНП. Но последното предположение, което изказа доктор Максуел е, че най-вероятно ще получим заповед да напуснем Рама.

— Това би било чиста проба истерично преиграване, типично за подобна групичка правителствени служители, които винаги са се интересували единствено от това — да избягват всякакви непредвидени рискове — заяви Франческа. — За първи път в човешката история представители на нашата раса, достатъчно добре подготвени и снабдени с необходимата апаратура, имат възможност да изследват космически кораб, построен от извънземен интелект. И въпреки това, политиците продължават да се държат така, сякаш нищо необикновено не се е случило. Липсва им елементарна проницателност и прозрение в бъдещето. Направо можеш да се смаеш.

Франческа и Дейвид продължиха да разговарят, но Никол не ги слушаше. Мислите й бяха все още заети с това, което й бе казала италианската журналистка. „Сигурно смята, че притежавам доказателства, с които мога да потвърдя, че на Борзов е било дадено някакво лекарство — каза си тя. — Не виждам друга причина, за да ми отправя заплахи.“

Скоро достигнаха до южния бряг на морето. Франческа ги забави с десет минути, за да подготви автоматичната камера и звуковата апаратура, с които да увековечи как тримата се отправят към „чуждоземния град“, в търсене на безследно изчезналия си приятел. Никол ги упрекна, че губят време, но никой не й обърна внимание. Ядосана, тя категорично отказа да участва в снимките. Докато Франческа се суетеше около видеокамерата, Никол се изкачи по стълбите, издълбани в стената, опасваща Ню Йорк, и отправи поглед към него. Ясно чуваше някъде ниско долу, зад нея, италианската журналистка, която се опитваше да предаде на милионите зрители от Земята драматичната тържественост на момента.

— Застанала съм в покрайнините на Ню Йорк — загадъчният островен град. Някъде съвсем близо до това място, в началото на същата тази седмица, доктор Такагиши, космонавт Уейкфилд и аз чухме странни звуци. Имаме причини да смятаме, че японският професор се е запътил именно насам, когато миналата нощ е напуснал лагер Бета, за да извърши сам, по собствена инициатива, някои интересуващи го проучвания.

Какво може да е сполетяло професора? Защо не отговаря на повикванията ни? Всички станахме свидетели вчера на една ужасяваща трагедия, когато журналистът Реджи Уилсън, рискувайки живота си, за да ме спаси, бе заклещен във всъдехода си и не успя да се измъкне от мощните щипки на биотите. Дали подобна участ не е сполетяла и най-добрия ни експерт по Рама? Възможно ли е извънземните, построили това чудо на космическата технология, да са възнамерявали всъщност да създадат един изключително усъвършенстван кораб-капан, с който да задържи в своя власт и накрая да унищожи всеки нищо неподозиращ посетител? Все още не знаем дали е така. Но…

Никол реши да не обръща внимание на Франческа и от мястото, където се намираше върху високата стена, тя се опита да отгатне в каква посока може да се е отправил Такагиши. Разгледа и картите, които повика върху екрана на джобния си компютър. „Най-вероятно е тръгнал към геометрическия център на града — предположи Никол. — Беше уверен, че геометрическите зависимости в Рама имат първостепенно значение.“

35.

Пропадане

Вървяха из объркващия лабиринт от улици едва от двадесет минути, но ако не бяха индивидуалните им навигаторни устройства, вече щяха безнадеждно да са се загубили. Нямаха точен план как да проведат търсенето, просто тръгваха по една или друга улица почти наслуки, без да следват определена схема. Адмирал Хайлман установяваше връзка с доктор Браун по радиоприемника на всеки три или четири минути и тогава спасителната група трябваше да търси подходящо място, откъдето сигналът се чуваше достатъчно ясно.

— При това темпо на придвижване търсенето ни ще продължи цяла вечност — отбеляза Никол, когато за пореден път чуха по радиоприемника едва доловимия глас на Ото Хайлман. — Доктор Браун, защо не се спрете някъде, а пък ние с Франческа…

— Внимание, внимание — Браун се бе придвижил до едно по-широко пространство между две сгради и гласът на Ото Хайлман вече се долавяше по-ясно. — Чухте ли последното съобщение?

— Страхувам се, че не, Ото — отговори му Дейвид. — Би ли го повторил?

— Яманака, Уейкфилд и Тургенева са огледали внимателно долния край на Северната полусфера на Рама. Не са открили никакви следи от Такагиши. Малко вероятно е да се е придвижил още по на север, освен ако не е отишъл в някой от градовете, защото щяхме да открием отпечатъци от стъпките му. Така че вие сигурно търсите във вярната посока.

Междувременно тук, в лагера, стават големи неща. Преди около две минути нашият биот-пленник се размърда. Опитва се да избяга, но досега е успял единствено да изподраска стените на клетката с клещите и другите си приспособления. Табори се е захванал трескаво за работа — иска да направи по-голяма и по-здрава клетка, която да обгражда рака отвсякъде. Съобщих на другата група да се върнат с хеликоптера обратно в Бета, за да може Яманака да помогне на Табори. Сигурно ще са тук след минута… Чакайте, чакайте… Спешно повикване от Уейкфилд… Сега ще го включа…

Макар в Ню Йорк да го чуваха съвсем слабо, и тримата безпогрешно разпознаха английския акцент на Ричард Уейкфилд:

— Паяци! — изкрещя той, явно в отговор на нещо, което Адмирал Хайлман го бе запитал. — Нали си спомняте биота-паяк, на когото Лаура Ърнст бе направила дисекция? Е, точно шест такива се намират в момента от другата страна на петстотин метровото възвишение, опасващо морето откъм юг. Виждат се ясно — покачили са се по цялата палатка, която построихме за временен подслон. А и нещо очевидно е поправило двата мъртви рака, защото приятелчетата на нашия пленник бавно и спокойно се придвижват към Южния полюс…

— Снимате ли? — Франческа Сабатини закрещя веднага в радиоприемника. — Снимате ли биотите?

— Какво, какво? Съжалявам, но не чух нищо.

— Франческа иска да знае дали сте включили камерите, за да заснемете паяците — поясни адмирал Хайлман.

— Разбира се, скъпа — отговори Ричард. — Както автоматичната система на хеликоптера за обработка на образи, така и ръчната камера, която ми даде тази сутрин, работят без прекъсване от самото начало. Тези биоти-паяци са наистина изумителни. Никога не съм виждал нещо да се движи толкова бързо… А между другото, открихте ли някакви следи от професора?

— Още не! — извика доктор Браун от Ню Йорк. — Придвижването из тази плетеница от улици и сгради става ужасно бавно. Имам чувството, че търся игла в купа сено.

Адмирал Хайлман предаде на Уейкфилд и Тургенева какви са резултатите от търсенето на Такагиши. От своя страна Ричард го осведоми, че обръщат към лагера, за да заредят хеликоптера с гориво.

— А вие какво ще правите, Дейвид? — обади се отново адмиралът. — Като се има предвид ситуацията в момента, включително и необходимостта да уведомяваме онези глупаци от Земята за всичко ново, което се е случило, не мислиш ли, че е по-добре, ако ти също се върнеш в Бета? Сабатини и Дьо Жарден могат да продължат сами търсенето на професора. Ако трябва, ще изпратим някой друг, когато хеликоптерът дойде да те вземе, за да остане с тях и да им помогне.

— Не зная, Ото. Не съм… — Франческа бързо изключи приемника, без да позволи на доктор Браун да се доизкаже. Той я стрелна ядосано с очи, но бързо сведе поглед.

— Първо трябва да поговорим! — рязко заяви италианката. — Кажи на адмирала, че ще му се обадиш след няколко минути.

Разговорът, който последва между двамата, смая и озадачи Никол. Очевидно както Франческа, така и Браун не бяха ни най-малкото обезпокоени за съдбата на доктор Такагиши. Италианската журналистка настояваше да се върне в лагера незабавно, за да предаде на Земята последните новини. Дейвид Браун се тревожеше, че не присъства на мястото на главното действие.

Те спореха гневно, като всеки настояваше, че има по-важна причина да се върне в Бета, отколкото другия. Ами ако и двамата напуснат Ню Йорк? Не, космонавт Дьо Жарден не можеше да остане сама. Явно най-добре би било и тя да тръгне с тях. Нищо не пречи да подновят търсенето на професора след няколко часа, когато другите неща се уредят.

Тук вече Никол не издържа и избухна:

— Никога, никога досега, през целия ми живот — тя внезапно закрещя — не бях виждала толкова егоистично… — тя се спря, защото не можа да намери подходящата дума, но след миг продължи: — Един от колегите ни е изчезнал и почти със сигурност се нуждае от помощта ни. Нищо чудно да е смъртно ранен, но всичко, което ви вълнува вас двамата в момента, са някакви дребнави и жалки амбиции. Направо ми се повдига! — Никол направи пауза, за да си поеме дъх, и продължи също толкова разгневено: — Едно нещо ще ви кажа — нямам никакво намерение да се връщам в лагера точно сега. Не ми пука дали ще ми наредите. Оставам тук, за да продължа търсенето. На мен поне ми е съвсем ясно кое е най-важното нещо в момента. Уверена съм, че човешкият живот има по-голямо значение, отколкото общественото положение, социалния престиж или някакъв глупав договор с медиите.

Дейвид Браун премигна два пъти, сякаш го бяха ударили с мокър парцал. Франческа само се усмихна и каза:

— Виж ти, виж ти. Нашата потайна и сдържана корабна лекарка знаела доста повече, отколкото сме смеели да предполагаме. — Тя отклони за момент погледа си към Браун и после отново погледна Никол. — Ще ни извиниш ли за момент, скъпа? С Дейвид трябва да обсъдим насаме някои неща.

Те се отдръпнаха на около двадесет метра, в подножието на един небостъргач, и започнаха оживено да обсъждат нещо. Французойката се обърна с гръб към тях. Ядосваше се, че бе позволила на гнева си да я завладее дотолкова, че бе взел връх над предпазливостта й и тя така неблагоразумно се бе издала. Франческа и Браун вече бяха наясно, че знае за проекта Шмид-Хагенест. „Сигурно ще решат, че Янош ми е казал — помисли си Никол. — В края на краищата напоследък доста се сприятелихме с него.“

Докато доктор Браун се свързваше по радиоприемника с адмирал Хайлман, Франческа се приближи отново към Никол:

— Дейвид ще им каже да го чакат с хеликоптера на мястото, където е ледохода. Увери ме, че и сам може да намери обратния път през Ню Йорк. Аз оставам тук с теб, за да продължим търсенето на Такагиши. Поне ще мога да направя снимки на Ню Йорк.

Думите на Франческа прозвучаха съвсем безстрастно и Никол не можа да разгадае какви чувства я вълнуваха.

— И още нещо — добави журналистката след малко. — Обещах на Дейвид, че след най-много четири часа ще сме приключили търсенето и ще сме готови да се върнем в лагера.

В продължение на цял час Никол и Франческа претърсваха Ню Йорк, без да промълвят нито дума помежду си. Италианката нямаше нищо против спътничката й да определя откъде да минат. На всеки петнадесет минути се обаждаха в лагера, за да получат данни за точното си местонахождение.

— В момента се намирате на около два километра южно и четири километра източно от ледохода — съобщи им Ричард, когато се спряха, за да обядват. На него му бе възложена задачата да следи придвижването им. — Спрели сте се малко по на изток от централния площад.

По настояване на Никол двете с Франческа бяха отишли да проверят първо там, защото лекарката смяташе за най-вероятно Такагиши да се е отправил именно към този площад. Пред тях се бе открило обширно кръгло пространство, из което бяха безразборно разположени някакви ниски конструкции, но сред тях не намериха никакви следи от доктора. След това огледаха внимателно другите два площада и претърсиха от край до край две от подобните на парчета торта части на централния кръг. Напразно. Накрая Никол трябваше да признае, че идеите й се изчерпваха.

— Това място е наистина удивително — отвърна й Франческа. Обядваха, седнали върху някакъв квадратен метален блок, висок около метър. — Камерата ми още не може да улови цялата тази смайваща картина. Всичко наоколо е толкова тихо и спокойно, а постройките са изумително високи и необичайни за човешките представи.

— Повечето от тези сгради не биха могли да бъдат описани без помощта на твоите снимки. Например многостенниците — има по един във всяка от трите части на всеки кръг, като най-големият е винаги най-близо до площада. Чудя се дали имат някакво специално предназначение? И защо са разположени точно по такъв начин?

Напрежението между двете жени бе понамаляло и външно нито Франческа, нито Никол даваха израз на някакви емоции. Известно време те разговаряха спокойно за това, което бяха видели при преминаването си през Ню Йорк. Франческа се бе впечатлила особено много, когато внезапно се бяха озовали пред една огромна, подобна на гъста решетка конструкция, свързваща два от небостъргачите в близост до централния площад.

— Как мислиш, за какво ли може да служи тази мрежа или решетка? — запита небрежно Франческа. — Имаше поне двадесет хиляди отвора и беше висока най-малко петдесет метра.

— Струва ми се абсурдно да се опитваме да разгадаем предназначението на каквото и да било тук — отвърна й Никол, като посочи с ръка наоколо. Беше се наобядвала и погледна към спътничката си: — Готова ли си да продължим?

— Не съвсем — отвърна й Франческа. Личеше, че си бе наумила нещо. Внимателно прибра остатъците от обяда си в специалния джоб на летателния си костюм. — Има още нещо, което двете с теб трябва да доизясним.

Никол я погледна въпросително. Италианката продължи, като се опитваше да звучи приятелски:

— Мисля, че е време да си разкрием картите и да поговорим открито. Ако подозираш, че аз съм дала някакви лекарства на Борзов в деня, в който умря, защо не ме попиташ направо?

Никол гледа втренчено противничката си в продължение на няколко секунди, след което попита:

— Даде ли му?

— Ти смяташ ли, че съм го направила? — избегна отговора Франческа — И ако е така, защо смяташ, че бих го сторила?

— В момента играеш същата игра, само дето сменяш тактиката — отвърна й Никол след кратко мълчание. — Нямаш никакво намерение да признаеш каквото и да е. Просто искаш да установиш колко ми е известно от цялата история. Така или иначе, аз нямам нужда от самопризнанието ти. Научната апаратура ми е напълно достатъчна. Съвсем скоро истината ще излезе наяве.

— Съмнявам се — подхвърли Франческа, скачайки от кутията долу. — Истината винаги се изплъзва на тези, които я търсят прекалено усърдно. — Усмихна се. — А сега нека да потърсим професора.

В западния край на централния площад двете жени попаднаха на още една необикновена постройка. Отдалече приличаше на огромен хамбар. Върхът на черния му остър покрив се извисяваше най-малкото на четиридесет метра над земята, а дължината му бе поне сто метра. Две неща ги впечатлиха и очароваха особено много — хамбарът беше отворен откъм двата края, а стените и покрива му бяха прозрачни само отвътре — нещо, което Франческа и Никол не можеха да забележат, докато стояха отвън. Двете няколко пъти се редуваха да влизат и излизат от постройката, за да установят със сигурност, че това не беше оптическа измама. Който застанеше вътре, можеше да вижда във всички посоки. Установиха още, че околните небостъргачи, които също имаха огледални повърхности, бяха нарочно разположени така, че отраженията върху тях на всички околни улици се виждаха идеално от вътрешността на сградата.

— Фантастично! — възкликна Франческа, която снимаше застаналата от външната страна на хамбара Никол. Тя зави покрай ъгъла и каза, докато влизаше:

— Доктор Такагиши смяташе, че е невъзможно Ню Йорк да е бил построен без определена цел. Останалата част от Рама може би, но никой не би пилял толкова време и енергия, за да създаде напразно подобна схема от геометрически зависимости, каквато представлява този град.

— Звучиш почти религиозно — подхвърли Франческа.

Никол я погледна мълчаливо. „Нарочно се заяжда с мен — каза си. — Всъщност въобще не я интересува какво мисля. Нито пък какво мисли, който и да било друг.“

— Хей, я погледни тук! — повика я Франческа, след като помълчаха известно време. Беше влязла няколко стъпки по-навътре в хамбара и в момента сочеше пода пред себе си. Никол се приближи и видя продълговата правоъгълна дупка, дълго около пет метра и широка близо метър и половина. Бе доста дълбока — повече от осем метра, и почти цялото дъно се губеше в сенки. Стените на дупката се спускаха вертикално надолу, абсолютно гладки и без никакви издатини.

— Ей там има още една… И още една… — Правоъгълните дупки бяха общо девет, абсолютно еднакви и прокопани в южната част на пода съвсем безразборно. В северната част на хамбара откриха също толкова на брой кръгли сфери, но този път разположени в строго определен ред. На Никол внезапно страшно й се прииска някой да й разкрие тайнствената легенда, която се криеше зад всички тези причудливи форми. Мечтаеше за нещо, което да й подскаже и обясни тяхното предназначение. Озадачението и объркването й нарастваха.

Бяха прекосили хамбара почти по цялата му дължина, когато дочуха едва доловимия сигнал за спешно повикване от радиоприемниците си.

— Сигурно са открили Такагиши! — извика Никол и се втурна навън. Веднага щом излезе от хамбара, звукът стана оглушително силен.

— Добре, добре — обади се. — Вече ви чуваме. Какво става?

— Повече от две минути се опитвам да се свържа с вас — чу се гласът на Ричард Уейкфилд. — Къде, по дяволите, се загубихте? Нарочно използвах сигнала за спешно повикване, поради по-голямата му мощност.

— Бяхме влезли в този необикновен хамбар — обади се отзад Франческа. — Като някакъв сюрреалистичен град е, огледален само от едната страна и изпълнен с чудновати отражения…

— Страхотно наистина, но нямаме време за много приказки — прекъсна я Ричард. Скъпи дами, трябва незабавно да се отправите към най-близкото място на Цилиндричното море. След десет минути ще дойде да ви вземе хеликоптер. Щяхме да дойдем направо в Ню Йорк, ако имаше къде да кацнем.

— Но защо? — попита Никол. — Каква е причината за цялата тази бързина?

— Можете ли да видите Южния полюс от там, където сте застанали?

— Не, пречат ни високите сгради.

— Около Малките рогове се случва нещо странно. Огромни дъги от електричество отскачат от един рог към друг. Гледката е наистина изумителна. На всички ни се струва, че предстои някакво необикновено явление. — Ричард се поколеба за секунда. — Трябва да напуснете Ню Йорк незабавно.

— Добре — отговори Никол. — Тръгваме веднага. — Тя изключи приемника и се обърна към Франческа. — Забеляза ли колко силен стана радиосигналът, когато излязохме от хамбара? — Помълча, замислена, няколко секунди, след което продължи: — Очевидно материалът, от който са изградени стените и покрива на тази конструкция, не пропуска радиовълните. — Внезапно лицето й се оживи. — Това обяснява и какво се е случило с Такагиши. Сигурно е вътре в този хамбар или в подобна постройка.

— Е, и? — Франческа не внимаваше особено какво й казва Никол. В момента снимаше с видеокамерата си един общ изглед на хамбара. — Всъщност това вече няма значение. Трябва да побързаме за срещата с хеликоптера.

— Може би е именно в някоя от тези дупки — Никол продължаваше развълнувано: — Да, определено. Точно това може да се е случило. Проучвал е вътрешността на хамбара сред заобикалящия го мрак и внезапно е паднал в… Чакай ме тук — обърна се тя към Франческа. — Ей сега ще се върна.

Никол се втурна обратно в постройката и се наведе над една от дупките. Като се държеше с лявата ръка за ръба на ямата, тя насочи лъча на фенера си надолу. Нещо имаше на дъното! Изчака няколко секунди, за да фокусира погледа си по-добре, и успя да различи някакви струпани в купчина части. Никол бързо се приближи до съседната дупка.

— Доктор Такагиши! — извика тя. — Там ли си, Шиг? — повтори на японски.

— Хей, побързай! — чу Франческа да се провиква от края на хамбара. — Трябва да тръгваме. Ричард звучеше съвсем сериозно.

Дъното на четвъртата яма бе потънало в сенки и Никол не можеше да види почти нищо дори с помощта на фенера си. Успя смътно да различи някакви предмети, но не и да разбере какво точно представляваха. Тя легна по корем и леко плъзгайки се напред, успя да се наведе над дупката под ъгъл, от който можеше по-ясно да определи дали безформената купчина отдолу не беше тялото на нейния японски приятел.

Внезапно гигантските лампи на Рама започнаха да светват и да угасват в бърза последователност. Оптическият ефект във вътрешността на хамбара бе неочакван и напълно зашеметяващ. Изчезна всякаква представа за посока. Никол вдигни поглед, за да разбере какво става наоколо, но загуби равновесие и почти цялото й тяло се плъзна надолу в ямата.

— Франческа! — изкрещя, като се опитваше да се задържи, опряла ръце в отсрещната стена на дупката. — Франческа! Нужна ми е помощ!

Тя почака около минута и накрая реши, че сигурно италианката вече бе напуснала района на хамбара. Чувстваше как силата на ръцете й бързо се изчерпва. От глезените надолу краката й все още лежаха на пода извън ямата, но останалата част от тялото й се спускаше диагонално надолу, като главата й се намираше съвсем близо до отсрещната стена, на около осемдесет сантиметра под ръба на дупката. Висеше почти цялата във въздуха и единствено силата, с която притискаше ръце към стената, я задържаше да не се сгромоляса в изкопа отдолу.

Светлината продължаваше да изгасва и да се появява отново през кратки интервали. Никол внимателно повдигна главата си, за да види дали не ще успее да достигне ръба на ямата с едната си ръка, като продължава да използва другата за опора. Нямаше никакъв шанс. Главата й беше прекалено надолу в дупката. Почака още няколко секунди. Ръцете й се изтощаваха все повече и повече и отчаянието й нарастваше. Най-накрая Никол се опита да изхвърли тялото си нагоре и едновременно с това да се захване за ръба на ямата. Почти успя, но ръцете й не можаха да спрат устрема на тялото й надолу. Краката й също бяха повлечени към дъното. Никол усети как главата й се блъсва в стената и в следващия миг се претърколи по пода на ямата в безсъзнание.

36.

Курс към сблъскване

Франческа също бе стресната и зашеметена, когато внезапно започна изумителната игра на светлините в Рама. Съвсем импулсивно тя се втурна, за да се скрие под покрива на хамбара. Тук се почувства на малко по-сигурно място. „Сега пък какво става?“ — помисли си Франческа и моментално затвори очи, заслепена и замаяна от хилядите отражения на светлините, пречупени от огледалните повърхности на околните сгради.

Още при първия вик на Никол италианката се втурна, за да помогне на спътничката си, но се препъна в една от сферите и падна на земята, като силно удари коляното си.

Щом се изправи, Франческа веднага забеляза, въпреки мъчителната пулсираща светлина, в какво опасно положение се намира Никол. Единствено подметките на нейните обувки се подаваха над повърхността на ямата. Италианката застана неподвижно и зачака мълчаливо. Умът й трескаво обмисляше как е най-добре да действа. Съвсем ясно си спомняше разположението на дупките, както и тяхната дълбочина. „Ако падне долу, ще бъде жестоко ранена. Може би дори смъртоносно“ — размишляваше Франческа. Представи си съвършено гладките стени на ямата. „Никога няма да успее да се изкатери обратно“ — реши тя.

Ярките, непрестанно примигващи светлини придаваха нещо и загадъчно, и зловещо на сцената. В един миг Франческа забеляза как тялото на Никол внезапно изскочи над дупката и тя безпомощно впи пръсти в ръба, опитвайки се да се залови за него. В следващата секунда, когато лампите на Рама светнаха отново, италианката видя обувките на Никол да се хлъзват встрани и миг след това да изчезват в изкопа под тях. Не последва никакъв вик.

Ако не се бе възпряла, Франческа щеше да изтича към дупката и да погледне какво се бе случило с Никол. „В никакъв случай не трябва да се приближавам — мина й през ума. — Ако по някаква случайност не е изгубила съзнание, може да ме види и тогава вече няма да имам никакъв избор.“

Тя вече бе обмислила всички възможни благоприятни последици от злополуката с французойката. По време на разговора им Никол дори не се бе опитала да скрие намерението си да направи всичко възможно, за да докаже, че в деня преди да умре, на Борзов му е било дадено някакво лекарство, предизвикващо силни болки. Възможно бе даже да успее да определи точно какво е било то и поради неговата рядкост да установи, че именно Франческа го бе продала на генерала. Наистина, съществуваше съвсем слаба, почти абсурдна вероятност нещата да стигнат чак до там. Но все пак бе възможно.

Франческа си спомни как преди две години от аптеката към една болница в Копенхаген бе купила опаковката диметилдексил, както и някои други медикаменти, възползвайки се от специалното позволително, което притежаваше. По това време се предполагаше, че взето в съвсем малки дози, лекарството може да доведе до лека възбуда или чувство на еуфория при хора, намиращи се под силно напрежение. Следващата година Франческа бе прочела в някакво неизвестно швейцарско медицинско списание статия из областта на психиатрията, в която се споменаваше, че в по-големи количества диметилдексила предизвиква силни болки, аналогични на тези при възпален апандисит.

Франческа закрачи бързо в северна посока. Докато се отдалечаваше от хамбара, тя трескаво прехвърляше в ума си всички възможни начини на действие в дадената ситуация. Както обикновено, преценяваше шансовете си за успех. Основният проблем, който стоеше пред нея сега, след като бе оставила Никол безпомощна в ямата, бе дали да каже на останалите истината за злополуката с французойката. Но някой със сигурност можеше да я попита защо си бе тръгнала, вместо да се свърже с тях по радиоприемника и да изчака помощната група заедно с Никол.

„Защото бях ужасно объркана и изплашена, а светлините ту гаснеха, ту отново се появяваха. Пък и Ричард прозвуча толкова тревожно по радиото, настоявайки да тръгнем незабавно. Реших, че ще е по-добре, ако първо поговорим при хеликоптера.“ Звучеше ли правдоподобно? Едва ли. Но все пак беше по-лесно да се придържа към историята такава, каквато се бе случила в действителност. „Така или иначе, шансовете ми са много по-добри, ако разкрия част от истината“ — помисли си Франческа, минавайки покрай осмоъгълната сграда близо до Централния площад. Разбра, че се бе отклонила прекалено много на изток и погледна навигаторното си устройство. Коригира посоката си на движение. Светлините в Рама продължаваха да просветват през равни интервали.

„А какъв друг избор имам? Когато разговаряхме с Уейкфилд, бяхме застанали точно до хамбара, така че той вече знае мястото. Ще изпратят спасителна група, която със сигурност ще я намери. Освен ако…“

Отново си помисли за възможността Никол да успее да я уличи в отравянето на Борзов. Това несъмнено щеше да предизвика страхотен скандал и да доведе до позорно и гадно разследване, а почти сигурно и до съдебна присъда. Каквото и да последваше, резултатът щеше да е един — името и известността на Франческа щяха да бъдат силно накърнени, а журналистическата й кариера — напълно опропастена.

От друга страна, ако Никол излезеше от играта, вероятността някой да разкрие, че именно тя бе дала на Борзов лекарството, довело до напълно ненужната операция, бе равна на нула. Единствен Дейвид Браун знаеше цялата истина, но той бе неин съучастник. Освен това щеше много повече да загуби, ако нещо се разкриеше.

„И така — размишляваше Франческа, — проблемът е дали ще успея да измисля достатъчно правдоподобна история, която от една страна да сведе до минимум вероятността Никол да бъде намерена, а от друга, да не хвърля вина върху мен в случай, че успеят да я открият. Доста трудна работа.“

Бе вече доста близо до Цилиндричното море, на не повече от шестстотин метра според личното й навигаторно устройство. По дяволите, каза си тя, след като в продължение на толкова време бе обмисляла ситуацията. „Май наистина не разполагам с напълно сигурен и безопасен вариант. Ще трябва да действам по единия или другия начин. При всички положения съществува значителен риск.“

Франческа спря да върви на север и закрачи напред-назад между два небостъргача. Внезапно земята под краката й започна да трепери. Италианката се свлече на колене, за да запази равновесие и успя да долови съвсем слабо гласа на Янош Табори по радиопредавателя:

— Внимание! Всички да се успокоят. Няма причина за тревога. В момента нашият звезден пришълец очевидно извършва някакви маневри. Сигурно мигането на светлините е било предупреждение… Между другото, Никол, къде сте с Франческа? Хиро и Ричард се готвят да тръгват с хеликоптера.

— Съвсем близо до морето съм. Остават ми не повече от две минути — отговори му италианката. — Никол се върна да провери на едно място.

— Ясно — прие съобщението Янош и продължи: — Никол? Къде си, Никол? Чуваш ли ме, космонавт Дьо Жарден?

Никой не отговори. След малко Франческа се намеси:

— Както знаеш, Янош, силата на радиовълните тук, в Ню Йорк, зависи от мястото, където си застанал. Никол знае къде ни чака хеликоптерът. Сигурна съм, че скоро ще дойде — тя помълча за секунда. — А останалите къде са? Всички ли са добре?

— Браун и Хайлман в момента говорят със Земята. Сега вече тия от Международната агенция ще обезумеят съвсем — откога настояваха да напуснем Рама, преди да са започнали тези маневри.

Чу се гласът и на Ричард Уейкфилд:

— Вече се качваме на хеликоптера и след няколко минути ще пристигнем.

„Всичко свърши. Направих своя избор“ — каза си Франческа, след като Ричард приключи със своето съобщение. Чувстваше се в странно приповдигнато настроение и незабавно започна да подготвя това, което щеше да каже на останалите „Почти бяхме стигнали до голямата осмоъгълна сграда, близо до Централния площад, когато Никол внезапно забеляза една малка алея вдясно от нас, която бяхме пропуснали на отиване. Тъй като уличката, отвеждаща към алеята, беше изключително тясна, Никол реши, че радиовълните сигурно не могат да проникнат до там. Аз вече бях доста уморена — през цялото време вървяхме много бързо — затова тя ми каза да продължа напред към хеликоптера сама…“

— И повече не я видя? — прекъсна я Ричард Уейкфилд, застанал на леда до Франческа. Тя поклати отрицателно глава. И двамата усещаха как под тях леда вибрира, разтърсван от все още продължаващите маневри. Гигантските лампи на Рама отново светеха ярко. Бяха престанали да мигат в момента, в който извънземният кораб се бе раздвижил.

Пилот Яманака се намираше в кабината на хеликоптера. След малко Ричард погледна часовника си и каза:

— Вече изминаха цели пет минути, откакто кацнахме тук. Сигурно й се е случило нещо. — Той се огледа наоколо. — А може и да е излязла от града на някое друго място.

Качиха се в хеликоптера и прелетяха няколко пъти над крайбрежието на Ню Йорк, като направиха два кръга и над изоставения ледоход.

— Спусни се над самите сгради във вътрешността на града — нареди Ричард на пилота. — Може би ще успеем да я забележим някъде.

От височината, на която се намираха в хеликоптера, бе направо невъзможно да различат каквото и да е по улиците на Ню Йорк, тъй като бяха принудени да летят над равнището на най-високите сгради. Просеките между постройките бяха извънредно тесни и всичко там, долу, тънеше в сенки, които през цялото време заблуждаваха хората в хеликоптера. Веднъж на Уейкфилд му се стори, че вижда нещо да се движи между сградите, но това се оказа само оптическа измама.

— Добре, Никол, добре. Къде си, по дяволите?

Внезапно гласът на Дейвид Браун прогърмя в хеликоптера:

— Ало, Ричард… Искам и тримата да се завърнете в Бета моментално. Трябва спешно да проведем събрание.

Космонавт Уейкфилд се изненада, когато чу гласа на доктор Браун по приемника. До този момент Янош бе отговарял за радиовръзката им с лагера.

— Защо сте се разбързали всички толкова, командире? — запита в отговор Ричард. — Никол дьо Жарден все още не се е появила на уговорената среща. Всеки момент може да изникне отнякъде.

— Ще ви обясня подробно, когато пристигнете в лагера. Трябва да вземем важно решение. Сигурен съм, че Дьо Жарден ще се обади, щом стигне до брега.

Не им трябваше много време, за да прекосят замръзналото море. Скоро доближиха Бета и Яманака приземи хеликоптера върху тресящата се земя. Слязоха и видяха, че останалите четирима от екипажа вече ги очакваха.

— Тези маневри продължават невероятно дълго — каза Ричард, докато приближаваха към малката групичка и се усмихна. — Надявам се, че рамианите съзнават добре какво вършат.

— Вероятно са съвсем наясно. Или поне на Земята мислят така — отвърна му Браун мрачно и погледна внимателно часовника си. — Според навигационния отдел към контролния център трябва да очакваме тези маневри да продължат още около деветнадесет минути, минус-плюс няколко секунди.

— Как са го изчислили? — запита озадачен Уейкфилд. — Да не би случайно рамианите да са кацнали на Земята и да са предоставили плановете си за полета на техния кораб, докато ние тук си губим времето да правим проучвания?

Никой не се изсмя. След малко Янош заяви с необичайно сериозен глас:

— Ако Рама запази тази посока и скорост на движение, то след деветнадесет минути тя ще поеме курс към сблъскване.

— Сблъскване с какво? — запита Франческа.

Ричард Уейкфилд бързо изчисли нещо на ум.

— Със Земята? — предположи той. Янош кимна.

— Боже мой! — възкликна Франческа.

— Да, точно така — потвърди Дейвид Браун. — Сега вече приоритетите на експедицията са изцяло подчинени на общата грижа за сигурността на Земята. Точно в този момент изпълнителната група на СНП провежда извънредно заседание, за да обсъди всички възможни последствия от промяната в курса на Рама, както и дали трябва да се вземат някакви мерки. Уведомиха ни възможно най-ясно и категорично, че ни е наредено да напуснем кораба веднага, щом приключат маневрите. Не трябва да взимаме нищо с нас, освен биота-рак и личните си вещи. Заповядват ни да…

— Ами какво ще стане с Такагиши и Дьо Жарден? — прекъсна го Уейкфилд.

— Ще оставим ледохода там, където се намира в момента, както и един всъдеход в лагер Бета. И двете машини се управляват лесно. Естествено, ще продължим да поддържаме радиовръзка от борда на „Нютон“. — Доктор Браун погледна Ричард право в очите. — Ако тази гигантска космическа конструкция наистина се е насочила право към нашата планета — продължи той с драматичен тон, — то отделния човешки живот вече няма толкова голямо значение. Нищо чудно да престои, глобална промяна в историята на Земята.

— Но какво ще стане, ако се окаже, че специалистите по космическа навигация са направили грешка? Не е ли възможно Рама просто да е извършила маневри, които само за известен период променят посоката й на движение така, че тя се насочва към Земята? Може би…

— Вероятността за подобно нещо е много малка. Всички си спомняте серията от кратки, разтърсващи маневри в деня, когато почина Борзов. Тогава ориентацията на Рама се е променила така, че е било необходимо само едно-единствено допълнително изместване на кораба в подходящ момент, за да заеме направление към сблъсък със Земята. Специалистите от МКА са установили това още преди тридесет и шест часа. Тази сутрин, преди зазоряване, са се свързали с генерал О’Туул и са го предупредили да очакваме подобна маневра, но аз не исках да ви го кажа, докато още бяхте заети да търсите Такагиши.

— Това обяснява защо всички настояват толкова много да си вдигаме багажа оттук — подхвърли Янош.

— Само донякъде — отвърна му Браун. — Но няма съмнение, че отношението на хората към Рама и рамианите се е променило. Съвсем очевидно е, че ръководството на Международната космическа агенция и световните политически лидери-членове на изпълнителната група на СНП са дълбоко убедени в несъмнено враждебните намерения на Рама. — Американският офицер помълча няколко секунди, сякаш се опитваше да прецени собственото си отношение.

— Лично аз смятам, че поради шока от промяната в движението на кораба те пресилват нещата. Все пак не мога да ги убедя, че грешат. Не виждам доказателства за някаква враждебна умисъл от страна на Рама. Прави ми впечатление единствено пълната й незаинтересованост и дори презрително отношение към нас, една явно много по-низша раса. Но сцената с ужасната смърт на Уилсън, предавана директно по всички телевизионни канали, очевидно е всяла паника сред населението на Земята. Хората не могат да бъдат тук, с нас, и да почувстват заедно с нас грандиозността и великолепието на това място. Но затова пък отреагират бурно на ужаса…

— Щом не смяташ, че рамианите имат враждебни намерения — прекъсна го Франческа — тогава как ще обясниш тези маневри? Едва ли е просто едно съвпадение. Те, или който там командва този космически кораб, явно са решили поради някаква причина да се отправят към Земята. Нищо чудно хората да са смъртно изплашени. Спомни си, че Рама I не реагира по никакъв начин на своите човешки посетители. Сега обаче получаваме съвсем различен отклик на присъствието ни. И то доста драматичен. Извънземните известяват, че знаят за…

— Чакай, чакай! — намеси се Ричард. — Според мен правим прекалено прибързани заключения. Остават още дванадесет минути, преди да се наложи да дадем сигнал за паника.

— Много добре, космонавт Уейкфилд — продължи Франческа, която внезапно си спомни за репортерските си задължения и включи видеокамерата си. — А сега бихте ли споделили официалното си мнение по въпроса? Ако промените в курса на Рама наистина доведат до насочването й към Земята, то какво, според вас, би означавало това?

Ричард беше изключително сериозен, когато отговори:

— Хора от Земята — започна тържествено той, — ако Рама е променила курса си наистина с цел да посети нашата планета, това не означава задължително, че тя има някакви враждебни намерения. Никой от нас не е чул или видял нещо, каквото и да е, повтарям, каквото и да е, което да подсказва, че съществата, построили този космически кораб, желаят да ни навредят. Няма съмнение — смъртта на Уилсън бе изключително обезпокоителна, но причина за нея са по-скоро случайните действия от страна на определен вид роботи, отколкото изпълнението на някакъв зловещ план.

За мен тази изумителна конструкция представлява едно взаимосвързано цяло, наподобяващо по своята сложност жив организъм, изключително интелигентно и програмирано да оцелее за продължителен период от време. Не е нито враждебно, нито приятелски настроено. Съвсем лесно би могло да бъде проектирано така, че да притежава способността да открива и проследява отдалеч всяко отправило се към него космическо тяло, и да изчислява откъде идва поредният посетител. Ето защо насочването на Рама към Земята може да не е нищо друго, освен обичайния начин на действие при поява на непознати същества от Космоса, отправили се по собствено желание на среща с нея. Нищо чудно Рама да се приближава просто, за да се запознае с нас по-отблизо.

— Отлично — ухили се Янош. — Това бяха наистина едни философски разсъждения.

Уейкфилд се изсмя нервно.

— Космонавт Тургенева — каза Франческа, насочвайки камерата към Ирина. — Съгласна ли сте с вашия колега? Малко след трагичния край на генерал Борзов вие открито изразихте своето безпокойство, споделяйки, че смятате за възможно някаква по-висша сила, с други думи, рамианите, да е отговорна за смъртта на командира. Какво бихте казали сега?

Обикновено срамежливата съветска пилотка смело насочи поглед право в камерата. Очите й бяха тъжни.

— Аз наистина считам космонавт Уейкфилд за изключително способен специалист — каза тя. — Но той не даде отговор на най-сложните въпроси. Защо Рама извърши първата маневра точно по време на операцията на Борзов? И защо биотите насякоха Уилсън на парчета? А също, къде е професор Такагиши? — Ирина Тургенева се спря за миг, за да овладее емоциите си. — Няма да намерим Никол дьо Жарден. Рама може да е само един гигантски космически апарат, но вече знаем на какви опасни неща е способна. Сега се е отправила към Земята и аз се страхувам за моето семейство, за моите приятели, за цялото човечество. Няма никакъв начин да предвидим намеренията й. И ще бъдем безпомощни да я спрем.

Няколко минути по-късно Франческа Сабатини отнесе видеотехниката си до замръзналата повърхност на морето, за да направи един последен репортаж. Тя внимателно изчисли времето и включи камерата си точно петнадесет секунди преди предвидения край на маневрите.

— Картината пред вас, драги зрители, подскача нагоре-надолу — започна тя с най-добрия си журналистически тон. — Това е така, защото рамианската земя е разтърсвана от трусове вече четиридесет и седем минути — откакто започна поредната промяна в посоката на движение на кораба. Според специалистите по космическа навигация тази серия от маневри ще приключи след няколко секунди в случай, че Рама поеме курс към сблъскване със Земята. Техните изчисления се основават, разбира се, на предположението, че намеренията на Рама са…

Франческа спря по средата на изречението си и пое дълбоко дъх:

— Повърхността под мен престана да се тресе. Маневрите приключиха. Рама се приближава към Земята.

37.

Изоставена

Първия път, когато дойде в съзнание, Никол се почувства напълно зашеметена. Мозъкът й категорично отказваше да функционира и тя не можеше да си спомни какво й се бе случило. Главата я цепеше жестоко и усещаше мъчителни болки да пронизват гърба и краката й. Едва успя да извади термоса си с вода и да отпие една малка глътка. „Сигурно имам мозъчно сътресение“ — помисли си Никол и моментално изгуби съзнание.

Вече бе тъмно, когато се свести отново, но този път не се чувстваше така, сякаш съзнанието й плува в мъгла. Веднага разбра къде се намира. Спомни си как бе паднала в една от дупките, докато надничаше в тях, търсейки Такагиши, как бе викала Франческа и как накрая бе полетяла с ужас към дъното на ямата, удряйки се болезнено в стената долу.

Без да губи време, Никол откачи радиопредавателя от колана на летателния си костюм.

— Ало, екипаж „Нютон“, чувате ли ме? — каза, докато бавно се изправяше. — Тук е космонавт Дьо Жарден. До този момент бях, така да се каже, в състояние на неразположение. Пропаднах в една дупка и при удара загубих съзнание. Сабатини знае къде се намирам…

Никол прекъсна монолога си и зачака, но не получи никакъв отговор. Тя увеличи обсега и силата на приемника си, ала успя само да улови някакво необичайно пращене, породено явно от електрически смущения. „Нощта вече е започнала — помисли си, — а до момента на падането ми лампите в Рама бяха светили най-много два часа…“ Корабната лекарка знаеше, че денят тук продължава около тридесет часа. Възможно ли бе да се е намирала в безсъзнание толкова дълго? Или Рама отново ги изненадваше с нещо съвсем неочаквано? Никол погледна часовника си, който показваше времето, изминало от началото на втората изследователска акция и бързо направи някои пресмятания наум. „Изминали са тридесет и два часа, откакто съм тук долу. Защо още никой не е дошъл?“

Тя си припомни всички подробности до момента, в който се бе свлякла в ямата. Първо разговаряха с Уейкфилд, а след това се бе втурнала обратно в хамбара, за да огледа дупките. Ричард винаги си отбелязваше местоположението им, когато прекъсваха двупосочно радиовръзката помежду си или нещо я блокираше. А и Франческа знаеше точно къде…

Възможно ли бе нещо да се е случило с целия екипаж? Но в противен случай защо все още никой не я бе намерил? Никол се усмихна, опитвайки се да се противопостави на паниката, която я завладяваше. „Разбира се, че са ме открили, но съм била в безсъзнание и те са помислили…“ Но някакъв вътрешен глас опровергаваше подобни мисли. Ако наистина я бяха намерили, щяха да я извадят от дупката, при каквито и да е обстоятелства.

Никол неволно потрепери, когато внезапно я завладя ужас при мисълта, че може никога да не бъде открита. Тя се насили да мисли за нещо друго и започна внимателно да оглежда тялото си, за да прецени доколко бе пострадала при падането. Прокара внимателно пръсти по всеки сантиметър от главата си и напипа няколко подутини, включително и една по-голяма отзад на тила. Сигурно този удар е предизвикал мозъчното сътресение, предположи Никол. За щастие, не откри никакви счупвания, а малкото кръв от раната бе спряла отдавна да тече.

После французойката прегледа ръцете, краката и гърба си. Цялата бе в натъртвания и синини, но като по чудо нито една кост не бе счупена. Отвреме-навреме я пронизваше остра болка точно в основата на шията и Никол предположи, че бе пукнат гръбначен прешлен или защипан някой нерв. Щеше да се оправи, ако нямаше други скрити увреждания. Откритието, че тялото й бе останало почти невредимо след ужасното падане, временно повдигна духа на Никол.

Сега тя се зае да огледа малкото си владение. Намираше се в средата на тясна, но много дълбока правоъгълна дупка, дълга шест и широка една и половина крачки. С помощта на протегнатата си и ръка и лъча от фенера, Никол успя да определи височината на ямата приблизително на около осем и половина метра. Беше празна, с изключение на някакви разнородни метални парчета или части, нахвърляни на куп в единия край на дупката. Тя ги разгледа внимателно под светлината на фенерчето. Бяха дълги от пет до петнадесет сантиметра, повече от сто на брой и Никол установи, че имаше поне дванадесет различни вида. Някои бяха дълги и прави, други извити, а трети се състояха от няколко отделни парчета, свързани помежду си — напомняха й на купчина отпадъци от съвременен завод за стомана.

Стените на дупката бяха абсолютно гладки, на пипане материалът приличаше на нещо средно между метал и скала, но беше леденостуден. По повърхността им нямаше никакви неравности или издатини, които да послужат за опора на краката при изкачване — нищо, което можеше да окуражи Никол и да й вдъхне надежда, че ще успее да се измъкне от ямата. Използвайки портативните си медицински инструменти, тя се опита да изчегърта или отчупи парченце от стената, но не успя дори да одраска повърхността.

Отчаяна от съвършената гладкост на стените, французойката се върна обратно при купа метал. Искаше да провери дали не би могла да измайстори някаква стълба или платформа, с чиято помощ да успее да се повдигне достатъчно, за да се издърпа по-нататък на мускули извън ямата. Но след като огледа парчетата подробно, Никол окончателно се обезкуражи. Всичките бяха прекалено къси и тънки. Тя веднага прецени, че масата им не бе достатъчна, за да издържи теглото й.

Когато реши да хапне малко, Дьо Жарден съвсем се отчая, установявайки, че бе взела прекалено малко храна и вода, защото вместо това бе предпочела да се осигури с достатъчно лекарски инструменти и медикаменти, които можеха да са й необходими в случай, че намереха Такагиши ранен. Дори при изключително внимателно разпределение на провизиите, водата щеше да стигне само за един ден, а храната — за не повече от тридесет и шест часа.

Никол насочи лъча на фенерчето право нагоре. Светлината се отрази от покрива на хамбара. Замисли се отново за тази чудновата постройка и това я накара да си спомни събитията от деня преди падането й в ямата. Отново й направи впечатление колко се бе усилил сигнала за спешно повикване, когато бе излязла извън хамбара. „Страхотно — помисли си унило, — явно стените и покрива на тази сграда не пропускат радиовълните. Нищо чудно, че никой не отговори на повикването ми по предавателя.“

Спа, защото нямаше какво друго да прави. След осем часа се събуди внезапно, цялата разтреперана от един кошмарен сън. Седеше със своя баща и с дъщеря си в някакъв приятен провинциален ресторант нейде из Франция. Беше прекрасен пролетен ден и погледът на Никол бе привлечен от красивите цветя в градината, съседна на ресторанта. Келнерът дойде и постави пред Женевиев огромна чиния охлюви, задушени в масло и подправки. Пиер получи също толкова голяма порция печено пиле със сос от вино и гъби. После келнерът се усмихна на Никол и се отдалечи. Постепенно тя проумя, че няма да получи нищо…

Досега никога не й се бе налагало да узнае какво значи истински глад. Дори по време на ритуала Поро, след като лъвчетата бяха отмъкнали провизиите й, тя не бе изпитала мъчителна нужда от храна. Преди да заспи, Никол си бе обещала, че внимателно ще разпредели оставащото й ядене, но сега вече спазмите в стомаха й бяха разкъсващи. Тя се нахвърли с треперещи ръце върху пакетите с храна и с огромно усилие на волята се въздържа да не изяде всичко до последната троха. Тя уви внимателно оскъдните остатъци от храна, прибра ги в един от джобовете си и закри лицето си с ръце. За първи път откакто бе пропаднала в ямата, Никол остави сълзите си да текат на воля.

Също така, най-накрая, тя си позволи да я завладее мисълта колко ужасно и мъчително ще бъде да умре от глад. Опита се да си представи как ли се чувства човек, който губи сили, изнемогващ от глад, и накрая издъхва след кошмарни страдания. Дали смъртта всъщност настъпва бързо, или е постепенен процес, като всеки следващ момент е още по-ужасен и болезнен от предишния?

— Тогава по-добре краят да настъпи скоро! — извика Никол, за миг изпаднала в пълна безнадеждност. Цифрите на часовника й светеха в мрака, отброявайки последните скъпоценни секунди от нейния живот.

Изминаха няколко часа. Никол се чувстваше все по-слаба и отчаянието й нарастваше. Седеше, свела глава, в един от студените ъгли на ямата. Вече почти бе решила да се откаже от всякаква надежда и окончателно да се примири с неизбежната гладна смърт, когато неочаквано чу в съзнанието си някакъв вътрешен глас, който властно и окуражаващо й заповяда да не се предава. Той казваше на Никол, че всеки миг, независимо от трудностите, е скъпоценен и удивителен, стига човек да е жив, и че дори само да можеш да чувстваш и мислиш, без значение при какви обстоятелства, е поразително чудо на природата. Никол пое бавно и дълбоко дъх и отвори очи. „Ако ми е предопределено да умра тук — каза си тя, — то нека поне го направя устремена към живота“. Дьо Жарден реши през времето, което й оставаше, да си припомни всички най-важни и скъпи на сърцето й мигове.

Тя все още хранеше слаба надежда за спасение, но винаги се бе отнасяла практично към нещата и сега разумът й подсказваше, че едва ли й оставаха повече от няколко часа живот. Докато си припомняше бавно и сладостно своите най-скъпоценни преживявания, Никол няколко пъти си поплака, без да се опитва да сдържа сълзите си. Това бяха сълзи на радост, защото отново можеше да преживее отдавна отминали мигове, но и сълзи на мъка и горчивина, тъй като съзнаваше, че това вероятно бе последното й съприкосновение с хранителницата на нейните спомени. Не следваше някаква определена последователност, докато пътешестваше из своето минало, нито пък се опитваше да категоризира, оценява или сравнява отделните неща, които й се бяха случвали. Тя просто преживяваше всичко отново, в съвсем произволен ред, така, както спомените изникваха в нейното съзнание. Но сега всяка една случка бе обогатена и преобразена от изострените й възприятия.

Нейната майка заемаше специално място в паметта й. Тя бе умряла, когато Никол бе едва десетгодишна, и поради това бе запазила в съзнанието на дъщеря си всички черти, характерни за една кралица или богиня. Анауи Тиасо наистина беше изключително красива жена, необикновено висока африканка с абаносовочерна кожа и царствена осанка. Всички нейни образи, които Никол бе съхранила в своето съзнание, бяха обвити в меко сияние.

Припомни си как майка й, седнала в гостната стая на къщата им в Шили-Мазарен, я повикваше при себе си и я караше да седне на нейния скут. Четеше й всяка вечер, преди Никол да заспи. Повечето от историите бяха приказки за принцове и замъци, за красиви и щастливи хора, които успяваха да се преборят с всяка трудност. Гласът на Анауи бе топъл и нежен. Очите на малкото момиченце се притваряха и тя се унасяше в сън, докато майка й пееше някоя приспивна песен.

В нейното детство неделята бе един много специален ден. През пролетта ходеха в парка и играеха по поляните. Анауи преподаваше уроци по бягане на малката си дъщеричка. Никол никога не бе виждала нещо по-красиво от майка си, която като младо момиче бе печелила международни лекоатлетически състезания, стрелнала се през тревата грациозна и пъргава като газела.

Тя естествено си спомняше всички подробности от пътуването им с Анауи до Брега на слоновата кост заради ритуала Поро. Майка й бе бдяла над нея и я бе прегръщала в нощите преди началото на церемонията. По време на тези дълги и мъчителни часове малката Никол се бе борила със страха и винаги на следващия ден Анауи бе отговаряла спокойно и търпеливо на всичките й въпроси и я бе успокоявала, че хиляди други момиченца са преминавали без особени трудности през ритуала Поро — обред, ознаменуващ прехода от една възраст в друга.

Един от най-съкровените спомени за Дьо Жарден от времето на това пътуване бе нощта, която двете с Анауи прекараха в един хотел в Абиджан, преди на следващия ден да вземат самолета за Париж. През тридесетте часа, откакто заедно с останалите момиченца Никол премина през отделните етапи на церемонията, с майка й бяха обсъждали ритуала няколко пъти, но съвсем бегло и все още Анауи не бе дала никаква оценка за представянето на дъщеря си. Във всеки случай Омех и останалите старейшини на селото не бяха пестили хвалбите си за това колко изключително се бе проявила, но никое мнение не е по-важно за едно дете от това на майка му. Накрая, точно преди вечеря, Никол събра кураж и запита колебливо:

— Добре ли се справих, мамо? Имам предвид, по време на Поро.

Анауи избухна в сълзи:

— Дали се справи добре? Това ли ме питаш? — Тя здраво прегърна дъщеря си със своите дълги и изящни ръце и я повдигна във въздуха. — Скъпо мое, толкова съм горда с теб, че мога да се пръсна от радост! — каза Анауи, вдигнала Никол високо над главата си. Малкото момиченце се хвърли в прегръдките на майка си и цели петнадесет минути двете плакаха, прегръщаха се и се смяха щастливо.

Космонавт Дьо Жарден лежеше по гръб в ямата и сълзите, бликнали, докато преживяваше отново скъпи на сърцето й мигове, се стичаха настрани по нейното лице и мокреха слепоочията й. Вече близо час съзнанието на Никол бе заето с мисли за дъщеря й. Тя си припомняше всички по-важни моменти от живота на Женевиев още от самото й раждане. Върна се назад, към ваканцията, прекарали заедно в Америка преди три години, когато дъщеря й бе на единадесет. Тогава между тях се бе установило истинско приятелство. Особено близки се почувстваха в деня, когато бяха тръгнали по маршрута Саут Кайбаб в посока към Големия каньон. Двете се спираха при всяка от обяснителните табелки покрай пътечката и любопитно разглеждаха следите, отпечатани по повърхността на планетата Земя преди милиарди години. Обядваха на една скала, надвиснала над безводното плато Тонто. През нощта лагеруваха край брега на могъщата река Колорадо. Поставиха спалните си постелки плътно една до друга и чак до сутринта, хванали се за ръце, те разговаряха и споделяха своите мечти.

„Едва ли щях да замина на подобна екскурзия, ако не беше ти — каза си Никол, чиито мисли сега се насочиха към нейния баща. — Именно ти пръв прецени, че точно тогава бе най-подходящото време да направя това пътуване с Женевиев.“ Винаги бе считала баща си за най-важния човек в своя живот. Той бе неин приятел, изповедник, интелектуален събеседник и най-верен поддръжник при всякакви обстоятелства. Пиер дьо Жарден бе присъствал на раждането на дъщеря си и бе стоял неотлъчно до нея във всеки един съдбоносен миг от живота й. Сега именно той липсваше най-много на Никол, докато лежеше сама и изоставена на дъното на тази рамианска дупка. И желаеше не друг, а той да бъде човекът, с когото да проведе последния си разговор.

В нейното съзнание не изникваше някакъв конкретен спомен, свързан с Пиер, струващ й се по-значим от всички останали. Не можеше да определи кой от общите им мигове заедно би предпочела да изживее отново. Всички по-важни събития от живота на Никол преминаха като на филмова лента пред очите й и във всеки кадър присъстваше и образът на нейния баща. А нещата невинаги бяха свързани с щастливо преживяване. Например тя ясно си спомняше как двамата бяха стояли един до друг в саванната област недалеч от Нидугу, стиснали ръцете си мълчаливо, и бяха плакали тихо, докато пред тях в африканската нощ се развихряха пламъците на погребалната клада, върху която изгаряше тялото на Анауи. Все още си спомняше неговата топла и силна прегръдка, когато дълго бе ридала в ръцете му, нещастна поради неуспеха си да спечели националния конкурс за ролята на Жана Д’Арк. Тогава Никол бе на петнадесет години.

Бяха се преместили да живеят в Бовоа година след смъртта на майка й и останаха там — една необичайна двойка — докато Никол не завърши третата година от следването си в университета в Тур. Животът им заедно протичаше съвсем идилично. След като се прибереше от училище с велосипеда, тя тръгваше да се скита из горите около вилата, а Пиер седеше в кабинета си и пишеше своите исторически романи. Когато настъпеше време за вечеря, Маргьорит ги викаше със звънеца и после се качваше на своя велосипед, приключила със задълженията си за деня, за да се прибере при мъжа и децата си в Люин.

През летните ваканции двамата пътуваха из Европа и посещаваха средновековните замъци и градове, в които се разиграваше основното действие в книгите на Пиер. Никол знаеше много повече за Еленор от Аквитания и нейния съпруг Хенри Плантагенет, отколкото за настоящите политически лидери във Франция и Западна Европа. Когато през 2181 година баща й спечели наградата за историческа литература „Мари Рено“, тя го придружи до Париж и присъства на церемонията по връчването на приза. Никол седеше на първия ред в огромната зала, облечена в бяла блуза и пола, които Пиер й бе помогнал да избере, и слушаше как водещият изброява качествата на баща й.

Все още си спомняше част от речта на мосю Дьо Жарден при връчването на наградата:

— Често ми задават въпроса — заяви баща й накрая — дали в живота си съм успял да постигна някоя мъдрост, за която искам да разкажа на бъдещите поколения. — Пиер погледна право към дъщеря си и продължи: — Да. Бих желал да споделя с моята скъпа дъщеря Никол и с всички други млади момичета и момчета по света едно скромно прозрение: две неща на този свят са наистина безценни — познанието и любовта. Нищо друго — нито властта, нито славата само заради самата нея, нито обществената кариера могат да донесат такова дълготрайно удовлетворение и щастие. Защото, ако в последния миг от живота си човек не може да каже „Аз обичах“ и „Аз придобих знания“, то тогава той не би могъл да каже и „Бях щастлив“.

„Аз бях щастлива — каза си Никол — и главно благодарение на теб. Ти нито веднъж не ме разочарова и аз можех винаги да разчитам на твоята подкрепа, дори и в най-трудните моменти от живота ми.“ Както очакваше, мислите й я отведоха към онова лято на 2184 година, когато всичко в живота й се бе развивало с такава главоломна скорост, че тя бе загубила контрол върху него. Само за шест седмици Никол успя да спечели златен олимпийски медал, да преживее кратка, но изключително пламенна любов с принца на Уелс и да се завърне във Франция, където призна на баща си, че е бременна.

Тя си спомняше най-важните събития от този период така ясно, сякаш се бяха случили вчера. Никога досега в своя живот Никол не бе изпитвала подобна бурна радост и щастлива възбуда, както когато стоеше на почетната стълбичка на стадиона в Лос Анжелис със златен медал на гърдите и приветствените викове на стотици хиляди зрители отекваха в ушите й. За този миг бе мечтала цял живот. Повече от седмица името Никол дьо Жарден стоя в центъра на внимание на световните средства за масова информация. Снимката й бе на първата страница на безброй много вестници, във всички спортни предавания по телевизията се говореше най-много за нея.

Когато Никол излезе от студиото на олимпийския стадион след последното си интервю, към нея се приближи млад англичанин с очарователна усмивка, представи се като Дарън Хигинс и й подаде някаква картичка. Оказа се написана на ръка покана за вечеря не от някой друг, а лично от принца на Уелс, бъдещия Хенри XI, крал на Великобритания.

„Вечерята беше наистина омайващо великолепна — припомни си Никол, забравила за кратко отчайващото си положение тук, в Рама. — Принцът се държа очарователно. А следващите два дни бяха просто вълшебни.“ Но когато тридесет и девет часа по-късно тя се събуди в спалнята на Хенри в кралския апартамент в Уестууд, приказката внезапно свърши. Нейният принц, държал се толкова нежно и внимателно до този момент, сега се мръщеше и се дразнеше от всичко. Никол, която нямаше кой знае какъв опит в любовта, се постара да разбере какво не е наред, но накрая постепенно проумя, че вълшебният сън бе отлетял. „Била съм просто поредното завоевание, знаменитостта на деня — помисли си тя сега. — Но не и подходящият човек за една продължителна връзка.“

Никога нямаше да забрави последните думи, които й каза принцът, когато се разделяха в Ню Йорк. Докато тя бързо прибираше нещата си, той се въртеше смутен около нея и не разбираше защо е толкова разстроена. Никол не отговори на нито един от въпросите му и отблъсна всеки опит на Хенри да я прегърне.

— Но какво очакваше? — извика накрая той, без да крие гнева и объркването си. — Че ще се понесем по слънчевите лъчи и ще живеем щастливо заедно за вечни времена? Хайде, Никол, трябва да разбереш — това е реалността. Добре знаеш, че моят народ никога няма да приеме за своя кралица една полуафриканка.

Тя си бе тръгнала, преди Хенри да успее да види сълзите й.

„И така, мила моя Женевиев, напуснах Лос Анжелис с две новопридобити скъпоценни неща. Притежавах златен медал и носех в себе си едно чудесно малко бебе.“ Мислите й бързо прелетяха през последвалите няколко седмици на тревога и терзания до момента, в който, самотна и отчаяна, Никол накрая бе събрала смелост да говори с баща си.

— Аз… аз не зная какво да правя — тя промълви колебливо, когато през една септемврийска утрин двамата с Пиер седяха във всекидневната на вилата им в Бовоа. — Зная, че ужасно те разочаровах, а също и себе си, но трябваше да те попитам дали мислиш, че е възможно… Искам да кажа, ако реша, мога ли да остана тук, в Бовоа и да се опитам…

— Разбира се, Никол — прекъсна я баща й. Той тихо плачеше. За последен път го бе видяла да плаче при смъртта на майка й. — Ще сторим това, което е най-добре — продължи Пиер и я придърпа в прегръдките си.

„Какъв късмет имах — помисли си Никол. — Той бе готов да приеме и разбере всичко. Нито веднъж не ме упрекна, не зададе нито един въпрос. Когато му казах, че Хенри е бащата на бебето и че не искам никой друг да узнае това, най-малкото Хенри или детето, той ми обеща, че ще запази моята тайна. И наистина го направи.“

Внезапно Рама бе осветена от настъпването на новия ден. Никол се изправи, за да огледа по-ясно мястото, където се намираше. Светлината достигаше единствено до центъра на ямата, но и двата края продължаваха да тънат в тъмнина. Въпреки безнадеждното положение, в което се намираше, космонавт Дьо Жарден се чувстваше изненадващо бодра и с приповдигнат дух.

Погледна към покрива на хамбара, през който се виждаше еднообразното небе на Рама, и си помисли за последните няколко часа, през които се бе връщала назад към най-важните мигове от живота си. Внезапно й се прииска да се помоли. От двадесет години не бе произнасяла нито една молитва, но сега Никол се отпусна на колене в средата на дупката, където бе най-осветено. „Мили боже — каза тя, — знам, че е вече доста късно, но ти благодаря за баща си, за майка си и за моята дъщеричка. Както и за всички чудесни мигове през живота ми. — Никол погледна отново нагоре, усмихна се и в очите й се появи закачлив блясък. — А сега няма да откажа и малко помощ.“

38.

Посетители

Миниатюрният робот излезе на светло и извади меча си от ножницата. Английската армия се намираше при Харфльор.

Хенри V, новият крал на Англия, продължи да призовава въображаемите си войници. Никол се усмихна, докато слушаше. Бе прекарала повече от час в компанията на принц Хал, който Уейкфилд й бе дал, слушайки за разпуснатите му младежки години, за жестоките битки с Хотспър и другите бунтовници и накрая за възкачването му на английския трон. Тя беше чела шекспировите пиеси за Хенри IV, Хенри V и Хенри VI само веднъж, но бе добре запозната с историческия период, благодарение на отдавнашния си интерес към живота на Жана Д’Арк.

— Шекспир те представя такъв, какъвто не си бил никога — каза Никол високо, обръщайки се към роботчето и се наведе, за да пъхне пръчицата в процепа за изключване.

— Няма съмнение, че си бил истински войн, но също така си бил хладнокръвен и безмилостен завоевател. Докато си властвал, жесток и могъщ, над Нормандия, по тези земи се са леели потоци кръв и страданията на хората са били безбройни. Почти си успял да стъпчеш Франция в прахта.

Никол нервно се изсмя на себе си. „Какво правя аз? — помисли си тя. — Седя и разговарям с един неодушевен керамичен принц, висок двадесет сантиметра.“ Припомни си отчаянието и безпомощността, завладели я отново преди час, когато се бе опитала за пореден път да измисли някакъв начин за измъкване от ямата. Мъчителното съзнание, че времето й изтича, я бе завладяло пак, когато изпи предпоследната си глътка вода. „О, по дяволите — каза си Никол, поглеждайки към принц Хал, — по-добре да си отвличам вниманието с него, отколкото да стоя и да се самосъжалявам.“

— И какво друго умееш да правиш, мой малък принце? — попита Никол. — Я да видим как ще се държиш, ако вкарам пръчицата в отвърстието, обозначено с „Р“.

Роботчето веднага се раздвижи, направи няколко крачки и се доближи до левия й крак. Последва дълго мълчание и накрая принц Хал заговори, но вместо плътния и звучен глас от предишните монолози, французойката чу британския акцент на Уейкфилд.

— „Р“ означава разговор, приятелко, и репертоарът ми е доста богат. Но ти първа трябва да започнеш.

Никол се изсмя и след като помисли няколко секунди, се обърна към робота:

— Добре, принц Хал, разкажи ми нещо за Жана Д’Арк.

Малката фигурка се поколеба, сбърчи чело и започна:

— Тя е била вещица, скъпа лейди, и са я изгорили на клада в Руан едно десетилетие след смъртта ми. По време на моето владичество цяла Северна Франция бе завладяна от армиите ми. Тази жена твърдяла, че е изпратена от Бог да…

Никол внезапно спря да слуша и рязко вдигна глава нагоре, когато някаква сянка неочаквано прелетя над тях. Стори й се, че видя нещо да преминава над покрива на хамбара. Сърцето й заби с бясна скорост.

— Аз съм тук! Тук съм! — завика тя с всички сили. Принц Хал продължаваше да разказва с монотонен глас за това, как успешните призиви на Жана Д’Арк към френския народ за съжаление го принудили да върне войниците си в тази страна, където неговите армии извоювали нови победи.

— Типично по английски, наистина — каза Никол и изключи роботчето.

Само след няколко минути сянката се завърна, този път много по-голяма и затъмни целия под на ямата. Космонавт Дьо Жарден вдигна поглед нагоре и сърцето й заседна в гърлото. Точно над дупката, в която се намираше тя, едно изумително, прилично на огромна птица създание размахваше широко разперените си гигантски криле. Никол неволно извика и се сви колкото се може по-близо до стената. Съществото провря глава в ямата и издаде някакви странни, дрезгави, но същевременно мелодични звуци. Дьо Жарден застина на място. Птицеподобното нещо над главата й повтори същата серия от крякания и се опита без успех, тъй като крилете му бяха прекалено големи, да се спусне бавно в тясната дупка.

През това време парализиращия я ужас отстъпи място на по-нормален страх и Никол успя да разгледа подробно чуждоземното хвъркато създание. В главата — с изключение на дълбоките, гледащи приветливо, тъмносини очи, заобиколени от кафяви пръстени, то й напомняше на птеродактилите, които бе виждала във френския музей по естествена история. Клюнът му бе доста дълъг и извит. Нямаше зъби, а краката, симетрично разположени от двете страни на тялото, имаха по четири остри нокти.

Никол предположи, че странната птица тежеше около сто килограма. С изключение на главата, клюна, краката и краищата на крилата, тялото на съществото бе покрито с някаква дебела черна материя, подобна на кадифе.

След малко на птицата й стана ясно, че няма да успее да се спусне в дупката. Тя издаде два кратки, пронизителни крясъка и отлетя. Цяла минута Никол стоя неподвижно. Накрая седна на земята и се опита да събере мислите си. Сърцето й продължаваше да бие бързо и възбудата от преживения страх все още не бе напуснала нейното тяло. Французойката реши да обмисли трезво случилото се. Първото й предположение бе, че съществото, посетило я преди малко, представляваше някакъв биот, подобно на останалите движещи се из Рама модели. Но ако наистина е биот, каза си тя, то той е изключително усъвършенстван вид. Никол си представи как изглеждаха другите биоти, които бе виждала — раците от Южното полукълбо, както и най-различните странни създания, заснети от Първата рамианска експедиция. Не можеше да повярва, че и птицата също бе някакъв биотен модел. Имаше нещо в очите й…

Някъде в далечината тя отново чу плясък на крила и тялото й се напрегна. Сви се в тъмния ъгъл тъкмо в момента, когато светлината отново бе закрита от едно огромно хвъркато туловище. Не, този път птиците бяха две. Първата посетителка сега се бе завърнала, придружена от своя другар, който бе значително по-едър. Той провря глава в дупката и впери в Никол своите сини очи, като продължаваше да размахва криле. Издаде някакви звуци, но по-силни и не толкова мелодични, както кряканията на първата птица, и после се изви, за да погледне към спътничката си. Докато двете разговаряха, грачейки помежду си, Никол установи, че тялото на новодошлия бе покрито с някаква подобна на линолеум материя, но той не се различаваше по нищо друго от първата птица. Най-накрая двете необикновени създания кацнаха до ръба на ямата, като продължаваха оживено да обсъждат нещо. После около една-две минути разглеждаха Никол мълчаливо и след като размениха още няколко крясъка, птиците отлетяха.

Никол се чувстваше съвсем изтощена от преживения страх и напрежение. Само няколко минути след като крилатите й гости си бяха отишли, французойката вече се беше унесла, свита на кълбо в ъгъла. Тя спа непробудно в продължение на няколко часа. Събуди я силен шум, подобен на пистолетен гърмеж, който отекна в хамбара и я накара бързо да се разсъни. Не последваха обаче никакви други необичайни звуци. Внезапно усети, че е ужасно гладна и жадна. Извади последните остатъци от храна, които намери в джоба си. „Дали да я разделя на две — запита се тя унило, — или е по-добре да изям всичко сега, а после каквото ще да става?“

Като въздъхна дълбоко, Никол реши да не спестява от храната и водата за още едно ядене. Помисли си, че ако изпие и изяде наведнъж всичко, което й бе останало, това може да укрепи силите й дотолкова, че да не се сеща за ядене поне няколко часа. Но се лъжеше. Докато допиваше последната глътка вода от термоса си, пред нея непрестанно изникваше образа на бутилките минерална вода, които винаги стояха на масата в тяхната вила.

Тъкмо привършваше с яденето, когато отново чу някакъв далечен пукот. Спря да дъвчи и се ослуша, но друг шум не последва. Представяше си най-различни начини, по които би могла да избяга, като при всеки един от тях й помагаше двойката странни птици. Ядосваше се, че бе пропуснала шанса си, като не се бе опитала да установи контакт с тях. Никол се изсмя на себе си. „Естествено, нищо не им пречеше и да решат да ме изядат — каза си. — Но кой би могъл да каже дали гладната смърт е за предпочитане пред това да бъдеш изяден?“

Французойката беше сигурна, че птиците ще дойдат отново. Вероятно към това я подтикваше съзнанието в какво безпомощно положение се намира, но независимо от всичко, Никол започна да планира как ще действа, когато крилатите й гости се завърнат.

— Здравейте! — ще им каже и с протегната нагоре ръка ще се приближи решително към центъра на ямата, точно под размахващата криле птица. После, с помощта на многозначителни жестове, ще се опита да обясни положението, в което се намира. Посочвайки няколко пъти първо себе си, а след това дупката, Никол смяташе по този начин да им подскаже, че й е невъзможно да избяга. После щеше да размаха ръце към тях и към покрива на хамбара, за да ги помоли да й помогнат да се измъкне.

Внезапно отново се чу силен и рязък звук, сякаш нещо се разцепваше, който върна Никол към действителността. Само след няколко секунди изпукването се повтори. Тя бързо прегледа частта „Географски обекти“ от Атласа на Рама, който извика на екрана на своя компютър и високо се изсмя, задето не се бе досетила веднага какво ставаше. Силните експлозивни звуци бяха причинени от разчупващите се ледове на Цилиндричното море, което бе започнало да се топи от дъното към повърхността. Рама все още се намираше в орбита около Венера (но Никол не знаеше, че последната неочаквана маневра бе променила траекторията на кораба така, че той отново се отдалечаваше бързо от Слънцето) и слънчевата топлина най-накрая бе покачила температурата в Рама над точката на замръзване на водата.

В Атласа се предупреждаваше за ураганни ветрове и бури, които можеха да причинят постоянно променящите се, вследствие на топенето на морето, температури. Никол застана в средата на ямата.

— Хей, вие, птици или каквото там сте, чувате ли ме? — извика тя. — Елате да ме вземете и ми дайте възможност да се спася!

Но двете чудновати създания не се върнаха. Повече от десет часа Никол седя будна в един от ъглите, като губеше сили с всяка изминала минута. През това време пукотът зачести, превърна се в грохот, който се усилваше все повече и повече, докато накрая достигна връхната си точка и после постепенно заглъхна съвсем. Задуха вятър — отначало не по-силен от бриз, но се превърна в истинска вихрушка малко след като звуците от разпукващия се лед спряха да се чуват. Никол се почувства напълно отчаяна. Тя заспа отново и последната й мисъл беше, че вероятно щеше да може да се събуди още веднъж или два пъти.

Ураганът вилня с часове. Бурните ветрове връхлитаха яростно над Ню Йорк, а през това време Никол лежеше, свита неподвижно в един ъгъл. Слушаше бученето наоколо и си спомни как веднъж се бе приютила в една скиорска хижа по време на жестока снежна виелица в Колорадо. Опита се да съживи в себе си удоволствието от пързалянето със ски, но не успя. Гладът и изтощението бяха отслабили въображението й. Никол лежеше съвсем безжизнена, в главата й вече нямаше мисли и тя само от време на време се питаше какво ли ще почувства, когато смъртта наближи.

Не можеше да се сети нито кога бе заспала, нито кога се бе събудила отново. Чувстваше се ужасно слаба. Спомняше си като в сън, че нещо бе прелетяло и тупнало в ямата. Отново бе настъпила нощта. От ъгъла, в който се бе свряла, Никол започна да пълзи бавно, без да включва фенерчето си, към другия край на дупката, където беше купът от метални части. Неочаквано се блъсна в нещо и се стресна. Опипа го с ръце — бе по-голям от баскетболна топка, овален и с гладка повърхност.

Никол стана по-предпазлива. Намери фенера в един от джобовете на летателния си костюм и освети предмета. Беше подобен на яйце и сиво-бял на цвят. Когато го натисна по-силно, той леко поддаде под напора на ръката й. „Дали може да се яде?“ — запита някакъв глас в съзнанието й. Усещаше такъв кошмарен глад, че въобще не се тревожеше дали това нещо не бе опасно.

Никол извади ножа си и макар и трудно, успя да среже обвивката на приличния на яйце предмет. Като трепереше цялата, тя отчупи едно парче от нея и го напъха в устата си. Беше напълно безвкусно. Изплю го и се разплака, после гневно ритна овалния предмет и той се затъркаля напред. Тогава й се стори, че чу нещо. Никол се протегна и силно го бутна отново с ръка. „Да, точно така — каза си тя. — Шум като от плискаща се течност.“

Опита се да проникне до вътрешността на овала, срязвайки обвивката му с ножа си, но това се оказа бавна и трудна работа. Тогава Никол извади медицинските си инструменти и продължи усилията си с помощта на електрическия скалпел. Какъвто и да бе по същността си този предмет, той се състоеше от три ясно различими пласта. Обвивката беше твърда като външната материя на футболна топка и никак не беше лесно да се среже или отдели. Средният слой се състоеше от някакво меко, яркосиньо вещество, сочно и месесто като пъпеш. В центъра на овала имаше няколко литра чудновата зеленикава течност. Като трепереше от нетърпение и възбуда, Никол провря шепата си през прореза, гребна от течността и я приближи към устните си. Вкусът бе странен, приличен на лекарство, но съживителен. Тя бързо изпи още две глътки, преди най-сетне опитът й на медик да вземе връх.

Като се бореше с желанието си да вкуси още малко от течността, французойката напъха малката сондичка на спектрометъра в отвора, който бе направила със скалпела си, за да анализира химическия състав на веществото. Толкова бързаше, че направи грешка с първата проба и трябваше да повтори всичко отначало. Когато резултатите най-после се появиха върху малкия модулен екран, към който можеха да бъдат свързвани всичките й медицински апарати, Никол се разплака от радост. Течността не беше отровна! Тъкмо обратното — беше богата на протеини и минерали, в точния химически състав и съотношение, от които се нуждаеше човешкото тяло.

— Всичко е наред! — извика Никол. Изправи се рязко на крака и едва не изгуби съзнание. Тогава тя внимателно се отпусна отново на колене и започна най-голямото пиршество в живота си. Пи от течността и яде от влажната месеста материя, докато се пресити. След това се отпусна в дълбок, спокоен сън.

Първата грижа на Никол, когато се събуди, бе да определи точното количество на Божествения пъпеш, както бе нарекла яйцеподобния предмет, който можеше да се яде. Даваше си ясна сметка, че се бе нахвърлила върху него с непростима лакомия, но нямаше как да върне нещата назад. Това, което трябваше да стори сега, бе да се храни пестеливо с Божествения пъпеш до момента, в който успее да си осигури помощта на двете птици.

Никол претегли овала внимателно. Общото му тегло първоначално се бе оказало почти десет килограма, но сега бяха останали малко повече от осем. Според преценката й външната обвивка на пъпеша, която не можеше да се яде, съставляваше около два килограма от теглото му. Следователно, оставаха й шест килограма хранително вещество, състоящо се от почти равни части течност и месеста материя. „И така — изчисляваше Никол, — три литра течност прави…“

Внезапно размишленията й бяха прекъснати от ярката светлина, обляла Рама отново. „Да — каза си тя, поглеждайки часовника си. — Точно в очаквания момент и със същата неизменна периодичност.“ Никол вдигна поглед и за пръв път успя да огледа Божествения пъпеш на светло. Веднага позна на какво й прилича. „Боже мой! — възкликна безмълвно тя, приближавайки се към него и прокара пръсти по извиващите се кафяви линии върху сивкавобялата му повърхност. — Почти бях забравила!“ Никол пъхна ръка в един от джобовете на летателния си костюм и извади малкото гладко камъче, което Омех й бе дал в Рим вечерта след новогодишното тържество. Тя погледна първо него, а после яйцеподобния предмет пред себе си. „Мили боже!“ — възкликна отново.

Никол пъхна камъчето обратно в джоба си и извади малкото зелено шишенце. „Роната сама ще разбере кога трябва да го изпие“, чу отново гласа на своя прадядо. Тя седна в един от ъглите на ямата и изгълта цялото шишенце наведнъж.

39.

Водите на мъдростта

Още в същата секунда всичко пред очите й се замъгли. Затвори ги за миг и когато отново ги отвори, Никол бе заслепена от калейдоскоп ярки цветове, които преминаваха покрай нея в най-различни геометрични фигури, сякаш се движеше с бясна скорост през някакъв шарен тунел. Нейде далеч пред себе си, точно в центъра на полезрението й, тя видя една черна точка, която все повече се приближаваше, заобиколена от ослепително множество редуващи се жълти и червени форми. Никол съсредоточи погледа си върху точката, която продължаваше да нараства. Носеше се стремително към нея и след миг изпълни цялото пространство пред очите й. Тя видя стар, тъмнокож мъж, който тичаше през африканската савана. Нощното небе над него бе ясно и изпълнено със звезди. Успя да го разпознае, когато мъжът обърна лице към нея и се стрелна нагоре по някакви скали. Той приличаше на Омех, но същевременно по странен начин напомняше майка й.

Старият човек се катереше с удивителна бързина. Спря се на върха — един неясен силует с протегнати напред ръце, и безмълвно впери поглед в лунния сърп, увиснал над хоризонта. Внезапно Никол чу шум от ракетен двигател и се обърна на ляво. Видя малък космически кораб да се спуска над повърхността на Луната. По една стълбичка от него слязоха двама мъже в скафандри. Чу Нийл Армстронг да казва:

— Това е дребна крачка за един човек, но е огромен скок за цялото човечество.

Бъз Олдрин се присъедини към него и двамата едновременно посочиха вдясно. Гледаха към стария тъмнокож мъж, застанал на склона на един лунен хълм. Той им се усмихна. Зъбите му бяха ослепително бели.

Постепенно неговото лице започна да нараства, а лунният пейзаж наоколо избледня. Мъжът поде бавна и монотонна песен на диалекта на сенуфо, но отначало Никол не можа да разбере какво казва. Внезапно осъзна, че той се обръщаше към нея и сега вече тя ясно долавяше смисъла на всяка дума.

— Аз съм един от твоите древни праотци — каза той. — Веднъж като малко момче аз излязох да медитирам. Това бе нощта, през която на Луната кацнаха хора от Земята. Тъй като усещах жажда, аз пих дълго от Езерото на мъдростта. Тогава отлетях първо на Луната, където разговарях с космонавтите, а после посетих и други светове. Срещнах се с Великите. Те ми известиха, че ти ще дойдеш, за да отнесеш историята на Миноуе до звездите.

Пред погледа на Никол главата на стария човек започна постепенно да нараства. Зъбите му станаха дълги и свирепи, а очите жълти. Той се превърна в тигър и скочи, за да я захапе за гърлото. Никол изпищя, когато усети как неговите остри зъби се впиват във врата й. Приготви се да умре, но неочаквано тялото на тигъра се отпусна. От хълбока му стърчеше стрела. Никол чу шум и отвори очи. Видя майка си, облечена във великолепна развяна червена мантия и със златен лък в ръце, да тича с изящни движения към позлатена колесница, спряла неподвижно във въздуха.

— Мамо! Почакай! — извика Никол.

Жената пред нея се обърна.

— Ти бе подмамена — каза й тя. — Трябва да бъдеш по-внимателна. Само три пъти мога да те спася. Пази се от това, което не можеш да видиш, но знаеш, че дебне наоколо. — Анауи се качи в каляската и взе юздите. — Не трябва да умираш. Обичам те, Никол. — Хвъркатите червени коне се издигаха все по-нависоко и по-нависоко, докато накрая Никол ги изгуби от погледа си.

Отново пред очите й се завъртя калейдоскопът от ярки разноцветни светлини, но сега придружен от музика. От начало тя бе съвсем далечна, но постепенно започна да се чува все по-ясно. Това бяха някакви синтетични звуци, подобни на звън от кристални камбанки — прекрасни, неземни и омайващи. Последваха бурни ръкопляскания. Никол седеше на първия ред в една концертна зала. До нея бе баща й. На сцената някакъв ориенталец, с дълга до нозете коса, бе вперил неподвижно поглед пред себе си, изпаднал в екстаз. До него имаше три необикновени музикални инструмента. Сякаш всичко наоколо бе изпълнено с омагьосващите звуци, от които й се приплака.

— Хайде — каза Пиер. — Трябва да тръгваме. — Никол го погледна и той се превърна във врабче. Усмихна й се. Тя размаха собствените си криле и двамата се понесоха високо, високо, оставяйки концерта някъде далеч зад тях. Музиката постепенно заглъхна. Въздухът свистеше покрай телата им. Никол виждаше под себе си красивата долина на Лоара и дори успя да зърне за миг тяхната вила в Бовоа. Щастлива бе, че се завръща в къщи. Но нейният баща-врабец се спусна вместо това към Шинон, по-надолу, по течението на реката. Двете врабчета кацнаха на едно дърво в градината на замъка.

На поляната под тях, в свежия и студен декемврийски въздух, Хенри Плантагенет и Еленор от Аквитания спореха за английския престол. Еленор се приближи към дървото и забеляза птичките.

— Я, виж! Здравей, Никол — каза тя. — Не знаех, че си тук. — Кралицата протегна ръка и погали врабчето по коремчето. То потрепна при нежното й докосване. — Помни, Никол, това, което ти е предопределено, е по-важно от всяка любов. Човек може да изтърпи всичко, ако знае какво му е предопределено.

Никол усети мирис на дим и разбра, че са нужни някъде другаде. Двамата с баща й полетяха на север, към Нормандия. Мирисът на дим се усили. Чуха вик за помощ и бързо и тревожно размахаха крила.

Пристигнаха в Руан. Едно съвсем обикновено момиче, но с блеснали очи, погледна към тях, докато приближаваха. Пламъците вече пълзяха по краката й, усещаше се мирис на изгоряло месо. Момичето сведе очи в молитва, докато някакъв свещеник държеше скован надве-натри кръст високо над главата й.

— Благословени Исусе — промълви тя, а по страните й се стичаха сълзи.

— Идваме да те спасим, Жана! — извика Никол и двамата с Пиер се спуснаха сред тълпата на площада. Момичето ги прегърна, когато я развързаха от позорния стълб. Внезапно огънят лумна буйно и всичко наоколо почерня. В следващия миг Никол летеше отново, но този път като голяма бяла чапла. Беше сама в Рама и се носеше високо над Ню Йорк. Направи рязък завой, за да не се сблъска с една от приличните на птеродактил птици, която я изгледа с изумление.

Никол виждаше невероятно ясно и най-дребните неща в Ню Йорк. Сякаш очите й бяха снабдени със специални многоспектрални лещи, които се самонагласяха в зависимост от разстоянието. Успяваше да забележи движещи се предмети едновременно на четири различни места. Близо до хамбара един подобен на гъсеница биот се приближаваше бавно и тежко към южния край на постройката. В районите около всеки от трите централни площада се излъчваше топлина от някакви подземни източници, която Никол виждаше с инфрачервеното си зрение като множество разноцветни форми. Правейки равномерни кръгове, тя се спусна към хамбара и се приземи благополучно в своята дупка.

40.

На гости при извънземните

„Трябва да бъда подготвена, в случай, че ми се представи възможност да се измъкна“ — помисли си Никол. Току-що бе напълнила термоса си със зеленикавата течност от сърцевината на Божествения пъпеш. След това наряза внимателно на равни части сочната месеста вътрешност на овала и нареди парчетата в специалните джобове на летателния си костюм, в които бе държала храната си. Свършила с разпределението на провизиите си, тя седна отново в своя ъгъл.

„Уф — възкликна, припомняйки си безумните полети на въображението си и лудите приключения, които преживя в своите видения, след като изпи течността в шишенцето. — Какво, по дяволите, означава всичко това?“ Никол се върна назад, към нещата, които й се бяха случили като малко момиченце по време на ритуала Поро. Спомни си и краткия разговор с Омех три години по-късно, когато се завърна в Нидугу за погребението на майка си.

— Къде отиде Роната? — запита я той една вечер, когато бяха сами. Никол веднага разбра какво имаше предвид Омех и отвърна:

— Превърнах се в голяма бяла птица и полетях към безкрайното пространство отвъд луната и слънцето.

— О! — промълви той. — И Омех така мислеше.

„Защо не го помоли тогава да ти разясни това, което бе преживяла? — научната специалистка Дьо Жарден запита предишното десетгодишно момиченце. — Може би сега щеше да успееш да разбереш смисъла и на тези видения.“ Но дълбоко в себе си Никол знаеше, че това, което й се бе случило, не можеше да бъде обяснено по логичен път, защото принадлежеше към една сфера на преживявания, все още недостъпна за методите на науката. Вместо това французойката се замисли за своята майка. Спомни си колко красива бе Анауи в дългата си развяваща се червена мантия, когато я спаси от зъбите на тигъра. „Благодаря ти, мамо“ — прошепна Никол. Искаше й се да си бе поговорила по-дълго с нея.

Звукът, който внезапно долови, бе много странен — приличаше на стъпки от боси крачета по постилка от линолеум. Нямаше съмнение, че се движеше в нейната посока. Никол не се чуди дълго. Само след няколко секунди над отсрещния ръб на дупката се подадоха антените и главата на един биот стоножка, който, без да намалява скорост, продължи да се спуска спокойно право надолу по стената.

Съществото беше дълго четири метра. Пълзеше без никаква трудност отвесно към дъното на ямата, като поставяше всеки от шейсетте си крака здраво върху гладката повърхност и те залепваха плътно към нея посредством образуването на вакуум. Никол постави раницата на гърба си и зачака удобен момент, за да се възползва от биота. Не беше кой знае колко изненадана от неговото появяване. След всичко, което бе преживяла в своите видения, тя бе уверена, че ще успее да се измъкне по някакъв начин.

Биотът се състоеше от петнадесет съчленени сегмента, всеки снабден с четири крака. В главата приличаше на някакво насекомо — по нея имаше множество чудновати сетивни израстъци, два от които бяха дълги и тънки като антени. Само след миг стана ясно, че натрупаните в срещуположния ъгъл метални парчетии бяха всъщност резервните части на биота. Никол видя как той подмени три от краката си, обвивката на един от сегментите и две топчести изпъкналости отстрани на главата. Всичко това му отне само пет минути. Когато приключи с ремонта, стоножката се заизкачва обратно нагоре по стената.

Когато три четвърти от тялото му вече бяха заели отвесно положение, Никол се метна бързо върху гърба на биота. Допълнителната тежест обаче се оказа прекалено голяма и той не успя да се задържи върху стената, а се стовари заедно със своя нападател обратно в ямата. Само след няколко секунди стоножката поднови изкачването си. Този път Никол изчака, докато цялото тяло на биота се отдели от пода, като се надяваше, че общата сила на всички сегменти ще бъде достатъчна, за да издържи тежестта й. Опитът пак не бе успешен и двамата се стовариха обратно в ямата.

Един от предните крака на биота се беше сериозно повредил при второто им падане, затова той се зае с необходимите поправки, преди да поднови за трети път изкачването. През това време Никол извади от лекарската си чантичка всички медицински конци, които успя да намери и които бяха достатъчно здрави, сгъна ги на осем и уви единия край на въженцето около трите крайни части на стоножката. Направи примка в другия му край и сложи ръкавици на ръцете си, предпазвайки ги по този начин от претъркване. После измайстори нещо като пояс, който опаса около себе си, за да не я пререже тънкият шнур от конци, и се намъкна в клупа, стягайки го здраво на кръста.

„Този опит може да се окаже катастрофален — мина й през ума, когато си представи всички възможни последици, ако нещо в нейния план се провалеше. — В случай, че конците се скъсат, аз ще падна долу и този път едва ли ще имам същия късмет.“

Стоножката се придвижваше отново съвсем бавно нагоре по стената. След малко цялото й продълговато тяло бе заело отвесно положение. Тя направи още една-две крачки и усети тежестта на Никол, увиснала отдолу. Този път обаче биотът напрегна всичките си сили и макар и трудно, успя да се задържи. Поколеба се няколко секунди и после продължи да се изкачва бавно към ръба на дупката. Хванала се здраво с две ръце за въженцето, Никол се стараеше да запази перпендикулярно на стената положение, подобно на планински катерач. Тя се намираше на около четиридесет сантиметра под последния сегмент на биота и когато главата му достигна ръба на дупката, французойката вече бе изминала половината разстояние. Тя продължи да се издига плавно и равномерно нагоре, докато стоножката постепенно се измъкваше от ямата. След няколко минути обаче придвижването им започна да става все по-бавно и по-бавно, докато в един миг Никол усети, че са се спрели окончателно. Само четирите последни сегмента от тялото на биота все още не бяха изпълзели отвън. Ако протегнеше ръка, Никол почти успяваше да достигне най-крайния от тях. Макар да оставаше още само един метър, докато цялото тяло на стоножката излезе от дупката, силите й в този момент явно не достигаха. Никол натежаваше прекалено много на ставите, съединяващи последните части от тялото на биота.

В съзнанието на французойката изникнаха страховити картини, докато се поклащаше във въздуха, увиснала шест метра над дъното на ямата. „Върховно — каза си тя. — Три са възможностите, които ме очакват, и нито една от тях не е особено благоприятна. Конците могат да не издържат и да се скъсат. Биотът може да се срути обратно в ямата. Или аз завинаги ще си остана да вися така.“

Тя прецени какви бяха шансовете й да се измъкне. Единственият план, който успя да измисли, гарантиращ й някакъв успех — при все че беше изключително рискован бе да се издърпа нагоре по въженцето, да достигне до задните части на стоножката и като се захваща за краката й, да се опита със силата на собствените си мускули да се изтегли извън ямата.

Погледна надолу и си спомни първото свое падане. „Май е по-добре да почакам малко и да видя дали това чудо на техниката няма да се размърда отново“ — помисли си тя. Измина една минута. Никол пое дълбоко дъх, хвана въженцето колкото можа по-нависоко и се издърпа нагоре, изкатервайки се с ходила по стената. Повтори същото с другата ръка и се приближи точно под биота. Протегна се и улови един от задните му крака, но щом се опита да премести тежестта на тялото си върху него, той моментално се отдели от стената.

„Явно номерът няма да мине“ — помисли си Никол, след като си отдъхна от обзелия я ужас. Отново бе възвърнала равновесието си, хванала се здраво за въженцето. Тя внимателно огледа биота. Обвивката на последния му сегмент се състоеше от множество застъпващи се тънки плочици. „Може би ще успея да се хвана за едно от тези подобни на люспи образования“ — помисли си Никол. Тя отново си припомни до най-малката подробност първите си два опита да се задържи на гърба на биота. „Не друго, а вакуумната сила на краката поддаде… Сега обаче по-голямата част от тялото му е здраво стъпило на земята извън дупката и би трябвало да успее да издържи тежестта ми.“

Никол си даваше ясна сметка, че щом веднъж се изкачи върху биота, тя вече нямаше да разполага с никаква опора при евентуално падане. Реши първо да направи една проверка. Издърпа се до края на въженцето и сграбчи една от тънките плочици. Успя да се захване удобно и сигурно за нея. Въпросът бе дали щеше да издържи тежестта на тялото й. Опита се да прецени здравината й, държейки се с една ръка за импровизирания шнур от конци. Дотук добре.

Никол отново се залови за най-крайната плочица, този път с две ръце и предпазливо се изтегли нагоре. Пусна въженцето и здраво притисна крака около тялото на стоножката. Продължи да се издърпва, докато не достигна до следващата плочица. Краката на най-крайния сегмент от тялото на биота се отделиха, отскачайки, от стената, но останалата част от него не помръдна.

Никол повтори същите действия още два пъти и почти достигна ръба на ямата. В един миг, докато се издърпваше за последен път, тя се смръзна от страх, защото неочаквано стоножката се плъзна няколко сантиметра обратно надолу към дъното. Хванала се отчаяна за тялото на биота, без да може да си поеме дъх, Никол изчака, докато той се закрепи за стената и продължи да се изкачва към първия сегмент, който се намираше извън дупката. В същия момент стоножката тръгна отново напред, но тя успя да се претърколи встрани и благополучно да се приземи по гръб.

— Алелуя! — извика тя радостно.

Никол стоеше върху стената, ограждаща Ню Йорк, и вперила поглед в мътните води на Цилиндричното море, се питаше защо никой не бе отвърнал на призивите й за помощ по радиопредавателя. Лампичката за самопроверка сигнализираше, че устройството работи нормално, но въпреки трите й опита, тя нито веднъж не бе успяла да се свърже с останалите членове на екипажа. Никол беше добре запозната със статуса на радиовръзките между космонавтите. Липсата на отговор можеше да означава две неща едновременно: че в обсег от шест до осем километра около нея нямаше никой и че препредавателната радиостанция в лагер Бета беше извън строя. „Ако тя работеше — каза си Никол, — то тогава щяхме да успеем да влезем във връзка, независимо от разстоянието. Дори и от «Нютон».“

Единственото обяснение, което намери, бе, че останалите сигурно се намираха на кораба, подготвяйки се за нова експедиция, а радиостанцията в лагера вероятно беше повредена от ураганния вятър. Тревожеше я обаче мисълта, че вече бяха изминали четиридесет и пет часа откакто леда в Цилиндричното море бе започнал да се топи и цели деветдесет часа от момента на падането й в дупката. Защо никой не бе дошъл да я потърси?

Тя внимателно огледа небето, докъдето й стигаше погледът, за нещо, което да прилича на хеликоптер. Сега то беше облачно — точно според предвижданията. Топенето на ледовете беше променило значително атмосферните условия в Рама. Температурата доста се бе покачила. Според термометъра на Никол в момента беше четири градуса над точката на замръзване на водата.

„Най-вероятно смятат да се върнат скоро — размишляваше тя. — Затова най-добре е да стоя някъде близо до стената, ограждаща града, за да успеят да ме видят.“ Никол реши да не си губи времето в предположения какво друго би могло да се е случило. За миг през ума й мина мисълта, че екипажът е бил сполетян от по-сериозно бедствие и до този момент никой не е имал възможност да я потърси. „Но дори и ако се е случило нещо подобно, аз пак трябва да стоя някъде наблизо. Рано или късно те ще дойдат за мен.“

За да убие някак времето, Никол взе проба от морската вода и я анализира. Съдържаше много малка част от отровните органични съединения, открити от Първата рамианска експедиция. „Може би са се развили и са изчезнали, докато бях в дупката — предположи тя. — Каквато и да е истината, почти никое от тях не е останало.“ Никол реши, че при подобен състав на водата един силен плувец би могъл в краен случай да прекоси морето и без лодка. В този миг обаче си спомни описанията на биотите акули и на другите обитатели на морето, които бяха дали участниците в предишната рамианска експедиция и бързо промени мнението си.

В продължение на няколко часа Никол се разхожда напред-назад по защитната стена. После седна и се зае бавно и мълчаливо с обяда си от Божествен пъпеш, като се опитваше да измисли начин, чрез който да извади от дупката и останалата част от него в случай, че след седемдесет и два часа все още не бяха дошли да я вземат. Внезапно й се стори, че чу нещо, което й заприлича на човешки крясък. Веднага се сети за доктор Такагиши. Опита за пореден път да установи връзка по радиопредавателя, но отново без резултат. Повторно огледа небето с надеждата да зърне някакъв хеликоптер. Все още спореше със себе си дали да изостави наблюдателния си пост върху стената, когато крясъкът се повтори. Този път Никол успя да определи с по-голяма точност посоката, от която идваше. Спусна се бързо по най-близките стъпала и тръгна към центъра на Ню Йорк.

Тя все още не бе въвела в паметта на своя компютър новите данни и разлики, отнасящи се до картата на града. След като прекоси разположените в кръг около централния площад улици, Никол се спря при осмоъгълната постройка и записа последните открития, които бяха направили с Франческа, включително хамбара с ямите вътре и всичко останало, за което можа да си спомни. Миг по-късно, докато разглеждаше с почуда и възхищение причудливата осмостенна сграда, Никол чу трети писък, този път обаче много по-тънък и пронизителен. Ако това наистина беше Такагиши, то той издаваше доста странни звуци.

Тя бързо претича през широкия площад, опитвайки се да се приближи към мястото, откъдето беше дошъл писъкът, докато той все още ехтеше в ушите й. Почти бе достигнала до сградите от другата страна на площада, когато ясно долови същия звук за четвърти път. Сега последва и отговор. Никол веднага разпозна гласовете на двете птици, които я бяха посетили при ямата. Продължи да върви напред, но вече по-предпазливо. Звуците явно идваха от мястото, където се намираха мрежоподобните решетки, очаровали Франческа толкова много.

След по-малко от две минути Никол застана пред двата небостъргача, свързани помежду си посредством висока около петдесет метра ситна решетка. На близо двадесет метра от земята в нея се бе заплела птицата с тяло като от кадифе, която напразно се опитваше да се измъкне от мъчителния капан. Краката и крилата й се бяха заклещили в дебелите корди на мрежоподобната решетка. Тя изкряска отново, когато видя Никол. По-едрият й спътник, който до този момент кръжеше над сградите, моментално се спусна към французойката.

Никол се притисна плътно към една постройка, докато птицата се приближаваше. Тя издаде някакви звуци, сякаш й се караше, но не я докосна. Тогава плененото създание каза нещо и след като размениха няколко крясъка помежду си, другата птица, чието тяло бе покрито с подобна на линолеум материя, се отдалечи и кацна на някаква издатина върху една сграда наблизо.

Никол скоро се поуспокои и като държеше под око по-едрата птица, застанала наблизо, тя бавно се приближи към решетката. С Франческа не бяха разполагали с много време, докато търсеха Такагиши, ето защо сега Никол за първи път имаше възможност да разгледа подробно странната конструкция. Решетката бе направена от някакъв подобен на въже материал, дебел около четири сантиметра и доста еластичен. Местата, в които се кръстосваха отвесните и вертикалните корди на мрежата бяха хиляди на брой и всяка една такава точка на пресичане по същество представляваше нещо подобно на възел. Тези възли бяха доста лепкави на пипане, но не много, затова Никол отхвърли мисълта, че странната конструкция бе някакъв вид гигантска паяжина за улавяне на хвъркати създания.

Докато проучваше долния край на решетката, птицата, която беше на свобода, прелетя над главата на французойката и кацна предпазливо близо до пленената си приятелка. Изключително внимателно, като се пазеше самата тя да не се оплете в мрежата, по-едрата птица задърпа отделните нишки на въжеподобния материал с ноктите си, а после, макар и трудно, успя да извие и разтегли целите корди. Миг по-късно се приближи предпазливо до мястото, където бе заклещен кадифеният й другар и се опита несполучливо първо да прекъсне с клюн, а после да размотае участъците от мрежата, в които се бе оплела другата птица. След това се отдръпна встрани и погледна към Никол.

„Какво прави това същество? — запита се Дьо Жарден. — Сигурна съм, че се опитва да ми обясни нещо…“ Тъй като тя не се помръдна, птицата усърдно, макар и с големи усилия, повтори цялата демонстрация отново. Този път на Никол й се стори, че създанието се мъчи да й подскаже, че не може да освободи приятелката си. Тогава тя му се усмихна и махна с ръка. После, все още застанала при долния край на мрежата, французойката завърза две по две няколко съседни корди и след това ги разплете отново. Птиците нададоха одобрителни възгласи. Никол повтори още два пъти същите действия и посочи с пръст първо себе си, а после пленничката над главата й.

Последва възбуден диалог на високия, но мелодичен птичи език, след което по-голямото от двете създания кацна отново на издатината върху една сграда наблизо. Никол погледна нагоре. Кадифената птица се бе заклещила на три различни места и при опитите си да се освободи, тя се бе оплитала все повече и повече. „Вероятно предишната нощ е била повлечена от свирепите ураганни ветрове, последвали топенето на морето — помисли си Дьо Жарден, — и не е могла да избяга, когато са я понесли към мрежата. Очевидно кордите са се разтеглили под напора на тялото й, след което са възвърнали обичайната си дължина, заплитайки се по този начин около птицата.“

Изкачването нагоре се оказа доста лесно. Решетката беше здраво закрепена за двата съседни небостъргача, а въжеподобният материал се оказа достатъчно тежък и мрежата почти не се разлюля под тежестта на Никол. Но да се изкачиш двадесет метра над земята — по-високо от една шестетажна сграда — не е никак малко, затова докато се катереше нагоре, французойката промени първоначалния си план.

Когато най-накрая стигна до пленничката, Никол вече се бе запъхтяла. Приближи се, но съвсем бавно и внимателно, защото не бе напълно сигурна дали бе разбрала правилно молбата им. По-едрата птица, кацнала отстрани на сградата, следеше всяко нейно движение с големите си сини очи.

Едно от крилата на кадифеното създание се бе заклещило съвсем близо до главата му. Никол се зае да освободи първо него, но преди това здраво омота собствените си глезени в нишките на въжетата, за да се подсигури срещу евентуално падане. Работата се оказа доста бавна. В един момент тя усети върху лицето си мощния топъл дъх на птицата до нея. „Този мирис ми е познат отнякъде — мина й през ума и Никол моментално се досети, че съвсем същия аромат имаше и Божественият пъпеш. — Значи се храните със същото нещо? Но какво е то всъщност?“ Прииска й се да може да си поговори с тези чудновати и красиви пернати създания.

Зае се да разхлабва първия възел. Оказа се изключително здрав и Никол се боеше да не нарани крилото на пленничката, ако започне да дърпа с по-голяма сила. Тя бръкна в раницата си и извади електрическия скалпел.

В същия миг усети другата птица да връхлита върху нея, надавайки оглушителни крясъци, и застина в смъртен ужас. Съществото над главата й не желаеше да се отдръпне и да позволи на Никол да продължи работата си, докато накрая тя не отиде малко по-встрани, за да демонстрира как с помощта на скалпела може да пререже кордите на мрежата.

С помощта на електрическата машинка освобождаването на птицата стана лесно и бързо. Кадифеното създание се издигна високо във въздуха, издавайки радостни мелодични звуци, които отекваха наоколо. Нейният спътник я последва и се присъедини с щастливи крясъци към възбуденото ликуване на свободната птица. Издигаха се все по-нагоре и по-нагоре към рамианското небе, играейки си подобно на двойка влюбени. Само след миг вече бяха изчезнали и Никол се заспуска бавно надолу по решетката.

Чувстваше се много доволна от себе си. Сега вече можеше спокойно да се върне обратно при опасващата града стена, за да чака спасителната група, която според нея трябваше да пристигне всеки момент. Космонавт Дьо Жарден се отправи на север, тананикайки си една народна песен, която бе научила като дете в долината на Лоара.

Неочаквано Никол установи, че отново си има придружители. Или по-точно, водач. Всеки път, когато завиеше в някоя, очевидно погрешна посока, кадифената птица, която бе освободила преди малко и която сега кръжеше над главата й, надаваше пронизителни възгласи, които преставаха едва когато французойката се отправеше в правилна посока. „Питам се, накъде ли ме води?“ — каза си тя.

Когато приближиха площада и се намираха на не повече от четиридесет метра от осмоъгълника, придружителката й внезапно се спусна към едно с нищо незабележимо място върху металната повърхност. Почука с крак няколко пъти и след това закръжи отгоре. Нещо подобно на капак се плъзна встрани и съществото изчезна под земята. След това излиза и влиза още два пъти, като при всяко свое появяване, то надаваше крясък по посока на Никол.

Накрая французойката разбра какво искаше да й каже птицата. „Струва ми се, че ме кани в къщи, за да се запозная с останалите от семейството. Да се надяваме само, че не са решили аз да им бъда вечерята.“

41.

Приятел в нужда се познава — II

Никол нямаше никаква представа какво я очаква и се учуди, че не усеща страх, когато се приближи и погледна в отвора насред площада. Изпитваше предимно любопитство и я тревожеше единствено вероятността, когато спасителната група пристигне, тя още да се намира под „земята“. Успокои се обаче с мисълта, че по-късно те ще се върнат отново.

Правоъгълният метален капак беше доста голям — дълъг около десет и широк шест метра. Когато се увери, че Никол най-после се бе приближила, кадифената птица влетя през отвора и кацна върху третата от тесните площадки покрай стените отвътре. Французойката приклекна до ръба и надникна в подземието. Забеляза наблизо някакви светлини, а след малко успя да различи и още блещукания в далечината много по-надолу. Не можа да прецени точно докъде се спуска тунелът, но очевидно дълбочината бе повече от трийсет метра.

Слизането се оказа доста трудно за същество, което не умее да лети. Отвесният тунел представляваше всъщност една огромна дупка, от чиито стени се издаваха множество абсолютно еднакви тераси, дълги пет и широки един метър. Разстоянието между тях бе два метра и Никол си даде сметка, че трябва да бъде изключително внимателна.

Във вертикалното подземие бе доста тъмно — единствената светлина в него идваше през отвора отгоре, както и от някакви фенери, закачени на стената при всяка четвърта площадка. Те бяха обвити в някаква крехка и подобна на хартия, прозрачна материя. Във фенерите светеше ярък пламък, заобиколен от някаква течност, която Никол реши, че е вид гориво.

Докато тя бавно се спускаше надолу в тунела, нейната кадифена приятелка търпеливо я изчакваше, като заставаше винаги три тераси по-надолу. На французойката й се струваше, че ако се подхлъзне, птицата е готова да я улови веднага, но Никол нямаше намерение да проверява предположението си. Мисълта й течеше бързо. Вече бе решила, че странните хвъркати създания определено не бяха биоти. Следователно тя си имаше работа с някакъв вид извънземни същества. „Но не е възможно да са рамиани — мина й през ума. — Тяхното ниво на технологическо развитие е напълно несъвместимо със съвършенството на този кораб.“

Никол си спомни от уроците си по история за бедния и изостанал народ на маите, открити в Мексико от испанските конквистадори. Завоевателите бяха решили, че е напълно невероятно внушителните ритуални храмове да са били построени някога от предците на тези невежи и нецивилизовани хора.

„Възможно ли е и тук нещата да са се развили по този начин? — запита се тя. — Дали тези чудати птицеподобни не са всъщност далечни потомци на високоразвитата раса, построила този невероятен космически кораб?“

Внезапно някъде под себе си Никол дочу шум като от течаща вода. Звуците се усилиха, когато тя се спусна на една площадка, зад която започваше някакъв хоризонтален тунел. На отсрещната стена на отвесното подземие, точно симетрично на първия, изследователката видя началото на още един тунел.

Както обикновено птицата-водач беше кацнала три тераси по-надолу. Никол посочи към хоризонталния коридор зад себе си. Придружителката й полетя нагоре към нея и равномерно закръжи ту над едната, ту над другата от двете срещуположни площадки точно под французойката. Бе ясно, че искаше Никол да продължи слизането.

Гостенката обаче нямаше намерение да се откаже толкова лесно. Извади празния си термос за вода и направи движение, сякаш отпива от него. После отново посочи тъмния тунел зад себе си. Птицата запърха наоколо, очевидно обмисляйки какво решение да вземе, и накрая, прелитайки над главата на Никол, влезе в непрогледния мрак. Само четиридесет секунди по-късно Дьо Жарден видя някаква светлина навътре в тунела, която бързо се приближаваше. След малко птицата се появи отново, стиснала в ноктите си голяма факла.

Следвайки своята водачка, Никол извървя около петнайсет метра през тунела, когато внезапно стигнаха до една просторна ниша вляво. В нея имаше голям резервоар, пълен с вода, която се изливаше от една тръба, вградена в стената. Французойката извади спектрометъра си и взе проба от течността. Без никакво съмнение това си беше чиста вода, нямаше други химични съставки, които да се съдържаха в повече от една милионна от процента. Никол се постара да покаже добри обноски, докато пиеше с пълни шепи от животворната течност. Усещането бе неописуемо сладостно.

След като се насити, тя продължи да върви през тунела в същата посока. Придружителката й изпадна в паника и се защура като луда напред-назад, надавайки пронизителни крясъци. Престана, едва когато гостенката й се обърна и тръгна обратно към началото на тунела. Никол отново се заспуска надолу, но скоро забеляза, че светлината в отвесното подземие беше намаляла значително. Вдигна поглед. Металният капак бе закрил изхода към Ню Йорк. „Надявам се само това да не означава, че ще остана тук завинаги“ — помисли си тя.

Двайсет метра по-надолу започваха още два перпендикулярни на отвесното подземие тунела, разположени симетрично един срещу друг. Този път, стиснала факлата с нокти, кадифената птица сама поведе Никол напред. Извървяха около двеста метра по единия от хоризонталните тунели и стигнаха до друго голямо и кръгло помещение с много висок таван. По стените имаше окачени фенери, които птицата запали с факлата, а после изчезна нанякъде. Нямаше я повече от час. През това време французойката търпеливо седя и чака своята водачка, като първо разгледа мрачното черно пространство, което й напомняше на пещера или подземно скривалище, а после започна да обмисля как ще съобщи на своите домакини, когато реши да си тръгне. Най-накрая кадифената й приятелка се върна, придружена от други четири птици. Никол чу плясъка на крилете им, още докато се приближаваха по тунела, и острите крясъци, които си разменяха. Първи влетяха крилатото създание с прилична на линолеум обвивка на тялото, вече познато на Никол (очевидно партньор на нейната водачка) и други две, подобни на него създания. Те кацнаха на пода, след което доста тромаво пристъпиха към Дьо Жарден и спряха съвсем близо до нея, за да я разгледат по-добре. После се отдалечиха и седнаха в другия край на помещението. Тогава влетя още една птица, този път кадифена и с кафяво, а не черно тяло, която стискаше в ноктите си малък пъпеш-манна. Постави го пред Никол и седна наблизо. Всички я наблюдаваха с търпеливо очакване. Французойката изящно и сръчно отряза една осма от пъпеша с помощта на електрическия скалпел и пийна малко от зеленикавата течност в сърцевината му, след което го подаде на своите домакини. Те нададоха одобрителни крясъци, изразявайки възхищението си от съвършения разрез, който Никол бе направила с инструмента си.

Младата жена наблюдаваше с интерес как птицеподобните светкавично разделиха пъпеша на равни части помежду си и започнаха да ядат. Двете кадифени същества бяха забележително ловки, като елегантно си помагаха с ноктите, без да правят почти никакъв боклук. Изядоха всичко до последната частица. По-едрите им другари бяха доста по-непохватни; начинът, по който се хранеха, напомняше на Никол маниерите на някои земни животни. Подобно на нея, никоя от тях не изяде коравата външна обвивка на пъпеша.

Докато ядяха, птицеподобните не пророниха нито звук помежду си, но когато приключиха с обяда, те се скупчиха в единия ъгъл на помещението и оживено обсъждаха нещо в продължение на няколко секунди. След това кръгът се разпадна и кафявото кадифено създание издаде поредица от звуци, които очевидно бяха някаква песен. После, един по един, всеки от нейните домакини се приближи до Никол, пърхайки с криле, за да я огледа за последен път и накрая всички излетяха от пещерата.

Космонавт Дьо Жарден продължи да седи неподвижно, питайки се какво ли щеше да последва. Птиците не бяха загасили фенерите в помещението, което очевидно бе нещо като трапезария или банкетна зала, но в тунела, водещ към шахтата, бе тъмно като в рог. Очевидно искаха тя да остане тук, поне за известно време. Никол не бе спала добре от няколко дни и сега, приятно заситена от обилния обяд, усети, че се унася. „Е, какво пък — каза си, свивайки се на кравай върху пода след кратко колебание, — може би една кратка дрямка ще ми подейства ободрително.“

В съня й се стори, че някой вика името й, но от много, много далече. Трябваше да се напрегне, за да успее да долови гласа. Сепна се и се събуди, без да може да си спомни къде се намира. Ослуша се внимателно, но повече не чу нищо. След това погледна часовника си и разбра, че бе спала цели четири часа. По-добре да се измъквам оттук, каза си Никол. Скоро отново ще настъпи нощ, а никак не ми се иска да пропусна шанса си за спасение.

Тя излезе от пещерата и като запали собственото си фенерче, тръгна надолу по тъмния коридор. Стигна до отвесното подземие след по-малко от минута и незабавно започна да се изкачва нагоре. Внезапно чу странен шум някъде над нея. Той идваше откъм терасата, където при слизането си надолу Никол се бе спряла, за да пие вода. Престана да се катери и си пое дъх. Предпазливо се примъкна до самия ръб на площадката, върху която се намираше, и насочи лъча на фенерчето си нагоре. Успя да различи нещо голямо, движещо се напред-назад пред отвора на първия хоризонтален тунел. Младата жена се заизкачва безшумно и се спря точно под терасата, над която се намираше загадъчното същество. Каквото и да бе, то изминаваше разстоянието между двата края на площадката за по-малко от три секунди, очевидно пазейки входа към страничния коридор. Никол разбра, че нямаше никакъв начин да успее да се промъкне покрай него и да се изкачи на следващата тераса за толкова кратко време.

Застана близо до отвесната дупка и се ослуша. Когато странното нещо се обърна и тръгна в обратната посока, французойката се хвана за ръба на горната площадка и предпазливо се издърпа нагоре, подавайки глава над нея. Видя чудновата машина, подобна отзад на малък брониран танк, която се движеше бързо с помощта на гъсенични вериги. Никол успя да го зърне само за миг, защото предната му част светкавично се обърна и танкът се приготви да обходи отново територията си.

„Едно поне е ясно — каза си тя, — това чудо е нещо като пазач или часови тук“. Питаше се само дали танкът притежава някакви сензорни устройства, тъй като с нищо не показа, че я е чул. Реши обаче да не рискува, проверявайки това. „Що за пазач би била тази машина, ако дори не може да забележи някой неканен посетител?“

Никол внимателно се спусна до терасата, от която започваше хоризонталният коридор към помещението трапезария. Беше страшно ядосана и недоволна от себе си, задето въобще бе дошла тук, в убежището на птицеподобните. Все още не можеше да приеме като вероятна мисълта, че тези хвъркати създания я държат при себе си като пленник. В края на краищата, бе слязла в дупката като гостенка на кадифената птица, която я покани от благодарност, че спаси живота й.

Друго, което озадачаваше французойката, бе танкът-пазач. Неговото присъствие беше съвсем необяснимо и ни най-малко не съответстваше на ниската степен на технологическо развитие на всички останали неща в това подземие. Какво бе всъщност неговото предназначение? Откъде се беше появил? „Става все по-любопитно и по-любопитно“ — помисли си Никол.

Когато слезе до второто ниво с хоризонтални тунели, тя се опита да открие някакъв друг начин, за да се измъкне от птичото владение. На отсрещната стена на шахтата имаше подобен ред тераси, спускащи се надолу. Може би, ако успееше да прескочи…

Преди да се заеме сериозно с обмислянето на подобен план, Никол трябваше да установи дали пред по-горния хоризонтален тунел на срещуположната страна няма друг танк-пазач. Не можеше да определи това от терасата, върху която се намираше в момента, затова, упреквайки се за проявената преди малко несъобразителност, повторно се изкачи до първото ниво от симетрични коридори. За неин късмет, пред входа на отсрещния тунел нямаше никой.

Върна се долу, чувствайки се ужасно уморена от цялото това катерене и слизане. Погледна към терасата от другата страна на отвесната дупка, а после в бездната под себе си. Нямаше никакво съмнение, че ако падне, я чака мигновена смърт. Никол умееше добре да измерва разстояния на око, затова не й беше особено трудно да прецени, че между нейната тераса и отсрещната има не по-малко от четири метра. „Следователно — каза си тя, — ще ми трябва скок от поне пет метра, за да мога успешно да премина отсреща. Освен това съм в летателния костюм и с раница на гърба.“

Внезапно см спомни един неделен следобед в Бовоа преди четири години, когато Женевиев бе на десет и двете гледаха заедно по телевизията състезанията от Олимпиадата през 2196 година.

— Можеш ли още да скачаш на големи разстояния, мамо? — попита я дъщеря й, на която й беше трудно да си представи майка си като олимпийска шампионка.

Тогава Пиер я убеди да заведе Женевиев на стадиона, намиращ се близо до гимназията в Люин. При първия си опит на троен скок не успя да синхронизира добре движенията си, но след като загря и потренира, постигна резултат от шест и половина метра. Това обаче не впечатли особено Женевиев. Докато се прибираха на велосипедите си през зелените ливади на път към дома, тя заяви:

— Мамо, знаеш ли, че по-голямата сестра на Даниел може да скача почти толкова далеч като теб, а е само студентка?

Мисълта за Женевиев развълнува и дълбоко натъжи Никол. Копнееше да чуе гласа на дъщеря си, да й помогне да среши косите си. Мечтаеше да могат пак да се разхождат с лодка в езерцето край Бресме. „Никога не ценим достатъчно времето, което прекарваме заедно с някого — помисли си Никол, — и едва когато този човек вече не е с нас, осъзнаваме колко ни липсват тези преживявания.“

Тя се обърна и тръгна през тъмния тунел към „трапезарията“, където бе обядвала с птиците. Прекалено опасно бе да се опитва да прескочи от другата страна на дупката. Ако случайно се подхлъзне…

— Никол дьо Жарден, къде си, по дяволите? — чу неочаквано тя и застина на място. Думите бяха едва доловими и идваха нейде от много далеч. Дали не бяха просто плод на въображението й?

— Никол!

Сега вече нямаше съмнение — това бе гласът на Ричард Уейкфилд. Французойката се втурна мигновено обратно към отвесното подземие и понечи да извика. „Не! — мина й през ума. — Не бива да крещя. Това ще разбуди птиците. Нужни са ми само пет минути. Мога да прескоча от другата страна и да…“

Сърцето й биеше бясно. Тя се засили, правейки големи крачки и прелетя над бездната, „приземявайки“ се благополучно върху отсрещната площадка доста навътре от ръба й. Започна светкавично да се изкачва нагоре. Почти се беше доближила до изхода на подземието, когато отново чу гласа на Уейкфилд, който я викаше.

— Тук съм, Ричард! Отдолу. Точно под теб! — извика Никол. След миг изкачи и последната площадка. Започна да бута нагоре металния капак с всички сили, но той дори не се огъна.

— Дяволите да го вземат! — възкликна тя ядосано. Чуваше как приятелят й крачи объркано напред-назад точно над главата й. — Ричард, ела насам. Застани там, където чуваш гласа ми. Удари по металния капак.

Той я чу и затропа по капака, при което двамата продължаваха да си подвикват. Шумът бе оглушителен. Внезапно някъде далеч долу Никол дочу плясък на криле. Приближавайки се, птиците започнаха да надават силни крясъци и тревожни пискливи звуци.

— Помогнете ми! — извика им Дьо Жарден, когато те закръжиха наблизо. След това посочи нагоре към капака. — Там е приятелят ми.

Ричард продължаваше да удря по металната повърхност. Само двете хвъркати създания, които първи се бяха запознали с Никол, се отзоваха на вика й и се приближиха към нея. Те кръжаха наоколо и от време на време изкряскваха нещо на останалите птицеподобни, които бяха накацали по долните тераси. Очевидно се водеше някакъв спор, защото нейната черна кадифена приятелка на два пъти се обръща към другите птицеподобни, надавайки страховити писъци.

Неочаквано металният капак започна да се плъзга настрани. Ричард бе принуден да клекне и бързо да изпълзи на безопасно място, за да не падне в бездната под него. Когато надникна в дупката, той видя Никол и две огромни, подобни на птеродактили същества. Докато французойката се измъкваше навън, едната от птиците прелетя толкова близо покрай него, че за малко не го блъсна с крилото си.

— Дяволите да те вземат! — възкликна стреснат Ричард и проследи с поглед гигантското създание.

Никол беше извън себе си от радост. Хвърли се в прегръдките на Уейкфилд и извика:

— О, Ричард, Ричард, не можеш да си представиш колко съм щастлива, че те виждам отново!

Той се усмихна и силно я притисна до гърдите си:

— Ако знаех, че ще ме посрещнеш така, щях да дойда много по-рано.

42.

Изследователи

— Чакай малко, нека изясним нещата. Да не искаш да кажеш, че си тук съвсем сам? И че няма как да преминем през Цилиндричното море?

Уейкфилд кимна. Това вече дойде прекалено много за Никол и тя се почувства напълно съкрушена. Само преди пет минути ликуваше, опиянена от щастие — най-сетне бе настъпил краят на мъките й и тя вече си представяше как се завръща на Земята и прегръща отново баща си и дъщеря си. А сега Ричард й заявяваше, че…

Французойката рязко се обърна и се отдалечи към една от сградите, обграждащи площада. Облегна глава на стената. По лицето й се стичаха сълзи и тя не можеше да се пребори с дълбокото отчаяние, което отново я завладяваше. Ричард се приближи:

— Наистина съжалявам — каза той.

— Ти не си виновен за това — отвърна Никол. Вече се бе поуспокоила и успяваше да контролира чувствата си. Просто никога не бях предполагала, че е възможно да видя някого от екипажа отново, а да не мога да се измъкна оттук и да се спася… — Тя спря насред изречението. Не беше честно да кара Ричард да изпитва угризения и да страда заради нея. Приближи се до него и успя да му се усмихне:

— Обикновено не съм толкова емоционална. Пък и на всичкото отгоре те прекъснах, докато ми разказваше какво се е случило. — Тя спря за миг и изтри сълзите си. — Тъкмо описваше как биотите-акули са те преследвали в моторната лодка и че си ги видял за първи път чак когато си прекосил почти половината море.

— Да, горе-долу тогава беше — отвърна й Ричард и нервно се позасмя. Разочарованието на Никол го бе потиснало и разстроило. — Нали си спомняш, когато след една от примерните тренировъчни ситуации наблюдаващите операцията експерти ни упрекнаха, че преди лодката с хора на борда не сме пуснали във водата първо една с дистанционно управление? Смятаха, че по този начин ще проверим дали в нейната конструкция няма нещо, което би нарушило „екологичното равновесие“ на морската среда. Тогава приех предложението им за напълно абсурдно. Сега обаче не съм толкова сигурен. Тези биоти-акули въобще не са обърнали внимание на лодките на първата рамианска експедиция, но моята моторница очевидно ги нервира извънредно много.

Разговаряха, седнали върху една от странните сиви метални кутии, пръснати из площада.

— Първия път успях да им се измъкна — продължи разказа си Уейкфилд, — но това беше просто невероятен късмет. Тъй като не виждах друг избор, скочих в морето и започнах да плувам. За щастие, акулите явно си падаха по лодката ми. Не ги видях повече, докато не приближих на стотина метра от брега.

— И откога всъщност си в Рама?

— От около седемнайсет часа. Напуснах „Нютон“ два часа след зазоряване. Изхабих прекалено много време, опитвайки се да поправя проклетата радиостанция в лагер Бета, но това се оказа напълно невъзможно.

Никол пипна летателния му костюм:

— Ако не беше мокра косата ти, изобщо нямаше да позная, че съвсем наскоро си бил във водата.

Ричард се изсмя:

— Е, да, това е истинско постижение на инженерната мисъл в областта на облеклото. Представяш ли си само — беше почти изсъхнал, още преди да сменя всичките му топлинни батерии! На мен самият ми беше трудно да повярвам, че съм плувал цели двайсет минути в студената вода. — Погледна към Никол. Тя постепенно се освобождаваше от напрежението и се успокояваше. — Но вие ме учудвате, космонавт Дьо Жарден. Все още не сте ми задали най-важния въпрос — как разбрах къде се намирате?

Никол бе извадила портативното си сканиращо устройство и преглеждаше данните от биометричната проверка, която правеше на Ричард. Въпреки съвсем скорошния му атлетически подвиг във водите на Цилиндричното море, в състоянието на организма му не бяха настъпили някакви тревожни промени. Заета с работата си, тя не разбра веднага въпроса му.

— Знаел си къде съм? — каза, сбърчвайки чело. — Мислех, че просто си се мотаел наоколо…

— Е, хайде, скъпа, Ню Йорк наистина е малък, но не чак толкова. Стените около града ограждат една площ от общо двадесет и пет квадратни километра. А знаеш, че из тези лабиринти от улици и сгради човек не може да разчита на радиоприемника си.

Той се усмихна и продължи:

— Я сега да пресметнем — ако се спирам, за да извикам името ти, на всеки квадратен километър ще трябва да го направя двайсет милиона пъти. И ако го правя на всеки десет секунди — като се остави време за евентуален отговор — това прави по шест повиквания в минута. Значи ще са ми необходими четири милиона минути, с други думи — малко повече от шест хиляди часа, или две хиляди и петстотин земни дни…

— Добре, добре — прекъсна го Никол. Беше я накарал да се разсмее. — Кажи ми най-после как си разбрал къде съм.

Ричард се изправи.

— Може ли? — галантно запита той, като посегна към горния десен джоб на летателния й костюм.

— Предполагам, че да — отговори му Никол. — Макар че ми е трудно да си представя какво…

През това време Уейкфилд вече бе извадил принц Хал от джоба й:

— Той ме доведе при теб. Добър човек си ти, принце мой, но за известно време мислех, че си ме предал.

Никол нямаше никаква представа за какво говори нейният приятел.

— Принцът и Фалстаф могат взаимно да улавят сигналите за местонахождението им, които всеки от тях излъчва — обясни Ричард. — Изпускат по петнайсет мощни импулса на секунда. Фалстаф стоеше включен в палатката ми в лагер Бета, а в другата база — Алфа, разполагах с подходящ радиопредавател и чрез тази триангулация можех да следя къде се намираш. Знаех точното ти местонахождение във всеки един момент, поне по отношение на пространствените измерения X и V. Не бях предвидил възможността да ми се наложи да те търся, докато се движиш по оста Z.

— Значи по този начин се формулира на инженерен език посещението ми в подземието на птиците? — каза Никол, като се усмихна. — Движение по оста Z?

— Да, и така може да се каже.

Французойката поклати глава:

— Не те разбирам напълно, Уейкфилд. Ако наистина си знаел през цялото време къде съм, защо, по дяволите, се забави толкова много?

— Защото те изгубих или поне реших, че съм те изгубил, докато не се върнах, за да си взема Фалстаф… и тогава ние с него те намерихме отново.

— Или съм ужасно изтъпяла през тази последна седмица, или твоето толкова последователно обяснение е прекалено объркващо.

Сега беше ред на Ричард да се изсмее:

— Май ще трябва да ти разясня нещата по-подробно. — Той замълча, за да подреди мислите си. — Бях направо бесен, когато през юни специалистите по механизмите за управление решиха, че няма да е необходимо по време на експедицията да се използват навигационни лъчеви сигнали като резервно средство за определяне местонахождението на хората от екипажа при критични обстоятелства. Спорих с тях, като напразно се опитвах да ги убедя в ползата от подобна техника. Обясних им, че е възможно да възникнат ситуации, при които сигналите по обикновените канали за радиовръзка могат да бъдат напълно заглушени от силата на електрическите смущения. Никой обаче не се вслуша в думите ми. Тогава реших на своя глава да инсталирам подобна навигационна техника в роботчетата си, ей така, за всеки случай…

Никол наблюдаваше внимателно и с интерес Ричард, докато той разпалено й разясняваше всичко, до най-малката подробност. Беше забравила колко забавен може да бъде, но и каква учудваща съобразителност и изобретателност проявяваше. Помисли си, че ако му задава подходящите въпроси, той би могъл с часове да говори на тая тема.

— … Тогава Фалстаф изгуби сигнала — продължаваше Уейкфилд. — Не го установих веднага, защото през това време се приготвяхме с Хиро Яманака да дойдем с хеликоптера тук, за да ви вземем с Франческа. Роботчето обаче притежава миниатюрно записващо устройство, което отчита момента на всеки регистриран сигнал. След като ти не се появи на уговорената среща, аз прегледах записа и установих, че в един миг сигналът от принц Хал, който беше с теб, изчезва внезапно. После се появява отново за няколко кратки секунди, когато ви съобщавах за светкавиците около роговете на Южната чаша, но след това се изгубва окончателно. Тези данни ме накараха да предположа, че е станала някаква повреда в компютърното устройство и принц Хал се е развалил. От обяснението на Франческа следваше, че сте вървели заедно до площада, след което ти си се отклонила и аз предположих…

До този момент Никол слушаше обясненията на Ричард не особено съсредоточено, но вниманието й бе моментално привлечено, когато той спомена името на Франческа.

— Чакай, чакай — прекъсна го тя, като вдигна ръка. — Какво ви е казала за мен?

— Обясни ни, че двете заедно сте тръгнали от хангара, но няколко минути по-късно ти си свила по някаква уличка, за да потърсиш Такагиши…

— Това са пълни идиотщини! — извика Никол.

— Какво искаш да кажеш?

— Абсолютна лъжа! В думите й няма капка истина. Аз паднах в онази дупка, за която ти разказах, още докато Франческа беше там или най-малкото се е намирала някъде наблизо. Повече изобщо не съм я виждала.

Ричард се замисли:

— Това обяснява защо Фалстаф те изгуби окончателно — през цялото това време ти си се намирала в хангара, чиито стени са блокирали сигнала. — Сега Ричард на свой ред бе озадачен и объркан. — Но защо Франческа е решила да ни наговори всичките тези измишльотини?

„И аз бих искала да знам — помисли си Никол. — Сигурно съвсем съзнателно е възнамерявала да отрови Борзов. Каква друга причина би я накарала нарочно да…“

— Я ми кажи, има ли нещо между вас двете? — попита Ричард след малко. — Винаги ми се е струвало, че забелязвам…

— Е, да, може би взаимно си завиждахме за някои неща. Двете с Франческа сме напълно различни. Делят ни светлинни години…

— Повтори го пак, ако обичаш! — Ричард се изкикоти, развеселен. — Повече от година правя луди усилия да те накарам да разбереш, че те намирам извънредно привлекателна, интелигентна и интересна, а получавам единствено любезни, но сдържани отговори и то само на професионална основа. От друга страна, Франческа умее да забележи и най-беглата проява на интерес към нея. Не й убягва дори и ако случайно я погледнеш малко по-многозначително.

— Между мен и Франческа съществуват и някои далеч по-съществени разлики — заяви Никол. Не можеше да отрече пред себе си, че се чувства поласкана от вниманието и интереса към нея, които Ричард най-накрая се бе осмелил да признае.

Настъпи кратко мълчание. След малко французойката погледна часовника си:

— Нямам никакво желание да си губим времето, разговаряйки за Франческа Сабатини — каза тя. — Остава само още един час, преди да настъпи нощта в Рама, а не сме измислили никакъв план как да се измъкнем от този остров. Има и още няколко неща, към които трябва да подходим по-рационално, тъй да се каже — проблемът с храната, с водата, а и с други работи — за тях ще се въздържа да спомена, които не правят никак привлекателна идеята да си прекарваш времето в някоя дълбока яма.

— Донесох една от сглобяемите палатки — за всеки случай.

— Страхотен си! — отвърна Никол. — Това е хрумване, което заслужава да се отбележи. — Тя понечи да бръкне в раницата си, за да извади пакета с храна, но се отказа и се обърна към Ричард. — Между другото, дали случайно не те осени и мисълта да донесеш и малко нормална човешка храна?

Палатката се оказа същинска придобивка, когато им се приспа и се приготвиха да си лягат. Решиха да я вдигнат в единия край на централния площад, защото Никол се чувстваше в по-голяма безопасност, ако двете птици, с които се бе запознала, се намират някъде наблизо. Смяташе, че в известен смисъл се беше сприятелила с тях и можеше да разчита на помощта им, ако се наложи. Освен това, единствени те биха я снабдили с храна — провизиите, с които тя и Ричард разполагаха, щяха да им стигнат за не повече от два рамиански дни.

Никол нямаше нищо против да пренощуват в палатката двамата заедно. Уейкфилд се бе проявил като кавалер, предлагайки й той да спи отвън: „Ако така ще ти бъде по-удобно“ — каза той. Но французойката отказа. В палатката имаше достатъчно място за две спални постелки, в случай, че не слагат друг багаж. Сега поне можеха да разговарят спокойно, легнали едва на половин метър разстояние един от друг. Никол подробно разказа на Ричард за часовете, които бе прекарала сама и изоставена в този чуждоземен град. Не спомена единствено за виденията, явили й се след като бе изпила течността в зеленото шишенце. Това беше нещо съвсем лично, което не желаеше да споделя с никой друг. Но така или иначе, нейната история направо омагьоса Ричард. Бе особено заинтригуван от запознанството и приключенията й с птиците.

— Виж сега — започна той, — наистина е много любопитно как са се озовали тук, в Рама. Само си помисли — от всичко, което каза — без да броим единствено появата на танка-пазач, а аз съм съгласен с теб, че той е някакво изключение — излиза, че тези странни птицеподобни са все още почти на нивото на праисторическия човек. Колко ли загадъчна е тайната им?

Ричард замълча. След малко обаче се обади отново, тъй като не успяваше да сдържи вълнението и любопитството си:

— Определено не са някакъв вид биоти. Може и да не впечатляват кой знае колко като физиология, но ако наистина не са живи същества, то тогава са едно съвършено постижение в областта на изкуствения интелект. — Той се надигна от постелката си, силно възбуден. — Независимо кое от тези предположения е вярното, резултатът е наистина от изключителна важност. Трябва да разберем истината, Никол. Само си помисли какво би означавало да знаем повече за тези създания. Като лингвист, ти може би ще успееш да се научиш да разговаряш с тях.

В този момент Ричард беше наистина много забавен. Французойката се развесели:

— Не ти ли е хрумвало някога, че целият този разговор ще си остане една чисто теоретична дискусия, ако никой не дойде да ни спаси?

— Да, тази мисъл ме споходи няколко пъти. — Уейкфилд се изсмя и отново се излегна по гръб върху спалната постелка. — Тъкмо се канех да тръгвам за Рама, когато онзи проклетник Хайлман ме дръпна настрана, за да ми каже, че с решението си да се върна тук действам в нарушение на всички разпоредби. Заяви категорично, че не трябва да се надявам някой да ми се притече на помощ при каквито и да било обстоятелства.

— И защо тогава дойде отново в Рама?

— Не съм съвсем сигурен — отговори бавно той. — От една страна исках да се върна, за да взема Фалстаф и да видя дали случайно той не е уловил сигнали от теб. Но мисля, че освен това имаше и други причини. Задачите на експедицията започнаха да стават все по-подвластни на политиката и да се съобразяват повече с нея, отколкото с науката. Стана ми ясно, че всеки момент бюрократите на Земята смятат да издадат заповед за прекратяване на нашата мисия „от съображения за сигурност“. В такъв случай екипажът на „Нютон“ щеше да си остане на борда на кораба и повече да не слезе в Рама. Знаех обаче, че дискусиите по въпроса ще продължат най-малкото един-два дни. А аз исках поне още веднъж да видя най-невероятната гледка в моя живот.

След кратко мълчание Никол тихо каза:

— Явно не си се боял, защото и сега не виждам да изпитваш страх. Наистина ли не те тревожи мисълта, че може да бъдем изоставени завинаги и да намерим смъртта си тук, в Рама?

— Всъщност, малко се безпокоя от подобна възможност. Но по-добре да умра при вълнуващи обстоятелства, отколкото да живея скучно и безинтересно. — Ричард отново се надигна на лакът. — Цели три години очаквах с нетърпение началото на тази експедиция. Доста време ми бе трудно да повярвам, че съм сред избраните да участват в нея. Освен роботчетата, Шекспир и работата ми, нищо друго в моя живот не е от особено значение. А и нямам семейство, нито приятели, за които да се тревожа… — гласът му заглъхна. — Повече се страхувам от това, да се върна на Земята, отколкото от смъртта. В края на краищата, поне Ричард Уейкфилд, космонавтът от „Нютон“, има една ясно определена задача. — Той понечи да добави още нещо, но се отказа. Легна по гръб и затвори очи.

43.

Психология на неживата природа

— Съществува и още една причина, поради която не трябва да губим надежда — заяви бодро Ричард още щом видя, че неговата спътничка отваря очи. — Снощи обаче забравих да ти я кажа.

Никол винаги се разсънваше много бавно още от детските си години. Обичаше да удължава и да се наслаждава на последните мигове от съня, преди отново да се изправи пред грубата реалност. У дома и Женевиев, и Пиер знаеха, че не трябва да се опитват да разговарят за важни неща с нея, преди да е изпила сутрешното си кафе. Затова сега тя само премигна, докато Ричард продължаваше да й говори, поставил запаления си фенер между двете постелки.

— В момента този космически кораб лети право към Земята. Дори и ако „Нютон“ се отдели от него, тук рано или късно ще кацнат други представители на нашата планета.

— Какво, какво? — едва успя да промълви Никол, като разтърка очи, вече надигнала се от постелката.

— Ами, при цялото това вълнение снощи съвсем забравих да ти съобщя най-важната новина. Тези последни маневри — предполагам, че не си ги усетила, защото през това време си била в безсъзнание на дъното на ямата, всъщност целяха да пренасочат космическия гигант така, че посоката му на движение да доведе до сблъсък със Земята. Това всъщност бе основната причина, за да напуснем Рама толкова бързо.

Ричард забеляза, че Никол се беше втренчила в него така, сякаш той си бе загубил ума и бръщолевеше налудничави неща. Реши да й обясни по-подробно:

— Корабът все още следва хиперболична траектория по отношение на Слънцето, но вече се е насочил с пълна скорост към нашата планета. Сблъсъкът ще стане след двадесет и три дни.

— Ричард — промълви Никол, копнееща за сутрешната си чаша с кафе. — Шегите рано сутрин не са ми никак по вкуса. Ако така си хабиш силите, за да измисляш…

— Не, не — прекъсна я той. — Говоря съвсем сериозно. Повярвай ми, всичко е точно както ти го казвам.

Французойката извади джобния си термометър и го погледна.

— Кажи ми тогава, гений на инженерната мисъл, защо температурата продължава да се покачва? Ако се отдалечавахме от Слънцето, тя щеше да спада, нали?

— Достатъчно си умна, Никол, за да отгатнеш и сама. Слънчевата топлина, която външната обвивка на Рама поглъща, прониква към вътрешността на кораба изключително бавно. Очевидно изграждащият го материал има много ниска степен на проводимост. Така че въобще не очаквам температурата тук да достигне връхната си стойност по-рано от две седмици.

Никол си спомняше достатъчно от общите си знания по термодинамика, за да разбере, че приятелят й има право. Беше прекалено рано сутринта и процесът на разсейване на топлината още не бе започнал. Въпреки това й беше много трудно да приеме мисълта, че Рама се носи право към Земята. Помоли Ричард да й подаде термоса с вода. „Какво, за бога, става тук? — помисли си тя. — Защо този чуждоземен кораб се е запътил към нашата планета?“

Уейкфилд очевидно прочете мислите й:

— Трябваше да чуеш глупавите и идиотски изказвания във връзка с променената траектория на Рама и с вероятните последствия от това. На Земята бе свикана специална конференция по въпроса, която продължи цели седем часа. — Той се изсмя високо. — В МКА работи някакъв тип, струва ми се канадец, чиято специалност е психология на неживата природа. Можеш ли да си представиш? Та този глупак беше допуснат да участва в конференцията и дори представи някакви свои идиотски „прозрения“ за мотивите на Рама да извърши подобен вид маневри. — Ричард енергично поклати глава. — Всички бюрократични системи са едни и същи — убиват духа на изобретателните хора и създават тълпа от безмозъчни, сервилни индивиди, които уж представляват общественото мнение.

— И какъв бе крайният резултат от конференцията? — запита Никол след малко.

— Тези, които имаха някакъв разум в главите си, предположиха, че Рама ще застане в орбита около Земята и без да прояви някаква враждебност, ще изследва от разстояние нашата планета. Но всъщност малцина мислеха така. Наистина изглеждаше, че трезвият разум и логиката си бяха взели отпуска, защото ги нямаше никакви по време на разискванията. Дори Дейвид Браун, който ми се стори, че започна да се държи доста странно, след като се завърнахме на „Нютон“, съвсем неочаквано заяви, че според него съществува голяма вероятност Рама да предприеме враждебни действия спрямо Земята. После той разясни тезата си — това можело по същността си да бъде проява на любознателност, а не враждебен акт, но съществувала вероятност хората на нашата планета да го сметнат за такъв.

Ричард се беше разпалил толкова много, че стана прав, докато Никол продължаваше да седи на постелката.

— Едва ли някога през своя живот си чувала подобни бомбастични и претенциозни слова. Трябва да знаеш, че Браун бе един от тези, чиито изказвания бяха по-смислени и що-годе логични. Проведе се и запитване до членовете на консултативния съвет на МКА кое от предложените становища поддържа всеки един от тях. Не си мисли, че тази идиотска групичка от посланици и пълномощни представители могат да отговорят кратко и ясно с „Подкрепям становище А — пряк сблъсък, който ще причини разрушения и промени в климата“ или „Присъединявам се към становище Б — Рама ще влезе в орбита около Земята с най-малко вероятни войнствени намерения“. Нищо подобно! Всеки от тях се бе подготвил да изнесе своя собствена лекция по темата. А пък онзи особняк — доктор Александър, който те отрупа с въпроси след конференцията за биометричния метод на изследване, изхаби цели петнайсет минути, за да обяснява как появата на Рама е изкарала наяве куп недостатъци в устава на Международната космическа агенция. Сякаш някой дава пет пари за това! — Ричард седна отново и подпря главата си с ръце.

Никол вече се беше разсънила напълно:

— Като те гледам как се ядосваш ми става ясно, че не си съгласен с окончателното решение, взето на конференцията.

Уейкфилд кимна:

— Почти три четвърти от участниците в конференцията — включително членовете на „Нютон“, както и повечето от водещите учени и служещи в МКА — изразиха убеждението си, че с маневрите си Рама се готви да нанесе вреда на Земята, и то значителна. Тезата им бе следната: след като първият кораб Рама не е обърнал никакво внимание на нашето съществуване, нито е проявил интерес към планетата ни, то фактът, че вторият космически гигант изменя посоката си на движение и се насочва към Земята, говори, че той следва различен принцип на действие. Дори и аз не мога да не се съглася с подобно твърдение. Но не разбирам защо всички са толкова твърдо убедени във враждебните намерения на Рама. Струва ми се еднакво вероятно чуждоземните пришълци да се ръководят от чисто любопитство, а защо не и от желание по някакъв начин да ни бъдат от полза? — Ричард се замисли за момент. — Според информацията, която получи Франческа, проучванията на общественото мнение на Земята показват, че почти деветдесет процента от обикновените хора са ужасени от насочването на Рама към планетата и призовават политиците да вземат някакви мерки.

Англичанинът отвори вратата на палатката и излезе на тъмния площад. Зашари безцелно с лъча на фенерчето си по осмоъгълната сграда.

— Осемнайсет часа по-късно се проведе втора конференция, на която се реши нашият екипаж повече да не посещава Рама — продължи той. — Формално аз не съм нарушил заповедта, защото напуснах „Нютон“ преди официалното й приемане. Но всъщност беше съвсем ясно, че подобно решение ще бъде взето всеки момент.

Никол също излезе от палатката и се приближи до Ричард.

— Докато онези на Земята разискват какво да правят с този космически кораб, голям колкото астероид, който се е насочил право към тях, ние двамата с теб трябва да разрешим един по-непосредствен проблем — как да преминем през Цилиндричното море. — Тя се усмихна уморено и добави: — Дали да не разгледаме наоколо, докато си приказваме?

Нейният спътник насочи лъча на фенерчето към дъното на ямата. Пъпешът-манна лесно можеше да бъде разпознат, но не и отделните парчета в купчината метал.

— Значи това са резервните части на биота-стоножка?

Никол кимна утвърдително. Двамата бяха коленичили един до друг до самия ръб на дупката и тя обясни:

— Ъглите на ямата са постоянно в сянка, дори при дневна светлина. Затова ми беше трудно да определя дали това там долу не е тялото на Такагиши.

— Страшно ми се иска да видя как някой биот-стоножка прави ремонт на собственото си тяло. — Ричард се изправи и се приближи до стената на хангара. Почука. — А пък специалистите по строителни материали ще си паднат адски много по тази материя. Блокира обикновените радиовълни и в двете посоки, а стените са прозрачни само от външната страна. — Той се обърна към Никол. — Ела, ако обичаш, и се опитай да отрежеш едно парче с електрическия си скалпел.

В този момент французойката беше заета с въпроса дали някой от двамата да не се опита да се спусне долу и да вземе останалата ядивна част от пъпеша-манна. Нямаше да бъде кой знае колко трудно, ако въжето от медицински конци издържи на тежестта. След малко Никол извади скалпела от медицинската си чантичка и се приближи към Ричард.

— Не съм съвсем сигурна дали това, което правим, е правилно — каза и се поколеба, преди да вреже острието на инструмента в стената пред себе си. — Първо, скалпелът може да се повреди, а вероятно пак ще имаме нужда от него. И второ, не ти ли се струва, че подобно нещо си е чиста проба вандализъм?

— Вандализъм ли? — повтори Уейкфилд и озадачено я погледна. — Що за хомоцентрично понятие е това! — Той повдигна рамене и се отправи към единия изход на хангара. — Всъщност — добави, — вероятно си права, че можем да развалим скалпела.

Когато след малко Дьо Жарден последва навън своя приятел и се приближи до него, той тъкмо бе въвел някакви данни в портативния си компютър и сега напрегнато наблюдаваше екрана.

— Значи двете с Франческа бяхте застанали някъде тук, така ли? — Никол кимна. — А после ти си се върнала отново в хангара, за да провериш дали случайно Такагиши не е в някоя от ямите?

— Вече говорихме за това. Защо питаш пак?

— Мисля, че Франческа те е видяла как падаш в дупката и всъщност съвсем съзнателно е решила да ни заблуди, когато каза, че при централния площад ти си свърнала по някаква странична уличка, за да провериш за Такагиши. Не е искала някой да успее да те намери.

Никол внимателно се взря в Ричард, застанал пред нея в заобикалящата ги тъмнина.

— Съгласна съм — бавно отговори тя. — Но какво те накара да стигнеш до подобен извод?

— Това ми се струва единственото логично обяснение. Между другото, двамата с нея проведохме доста странен разговор тъкмо преди да се върна в Рама. Франческа дойде в стаята ми под предлог, че иска да ме интервюира, но според мен тя всъщност се опитваше да разбере защо искам да дойда отново тук. Когато споменах Фалстаф и навигационните сигнали, чрез които бях успявал да следя къде се намираш, нашата италианка внезапно изключи камерата си. След това, необичайно възбудена, прояви изключително голям интерес към моето техническо изобретение и ми зададе куп въпроси за него. На тръгване заяви, че според нея още в самото начало сме допуснали огромна грешка, като въобще сме влезли в този чуждоземен космически кораб. За миг ми се стори, че се кани да ме помоли да си остана на „Нютон“.

Ричард замълча, но след малко продължи:

— Напълно ясно ми е защо не е искала да открия, че те е изоставила в тази дупка като корабокрушенец на пустинен остров. Но това, което не мога да разбера, е защо въобще го е направила.

Никол се поколеба за миг, след което каза:

— Спомняш ли си, когато с теб разговаряхме за злополуката с Борзов и ти ми обясни защо защитната система на Рохир не се е задействала? Същата тази вечер аз запитах теб и Янош дали някой от вас случайно не бе забелязал генералът да…

Двамата с Ричард вървяха към централния площад, където се намираше сглобяемата палатка, и близо петнайсет минути Никол подробно обяснява на своя спътник хипотезата си за евентуалния заговор срещу Борзов. Разказа му за договора, сключен със средствата за масова информация, за лекарствата, които Франческа беше дала на Дейвид Браун и на Реджи Уилсън, както и за разговорите, които Никол бе имала с всеки един от съучастниците. Не спомена единствено за дискетата със секретна информация. Ричард се съгласи, че аргументите на Никол бяха наистина сериозни и неопровержими.

— Значи мислиш, че Франческа те е изоставила в ямата, за да ти попречи да я изобличиш?

Никол кимна. Ричард изсвири с уста.

— При това положение всички парченца от мозайката си идват на място. Още от момента, в който се завърнахме на „Нютон“, ми стана ясно, че Франческа ръководи шоуто. Нареждаше както на Браун, така и на Хайлман. — Той прегърна Никол през раменете. — Никак нямаше да се зарадвам, ако тази жена бе мой враг. Очевидно не я измъчват никакви скрупули.

44.

Още едно подземие

Ричард и Никол си имаха по-сериозни грижи, затова повече не си губиха времето да говорят за Франческа. Когато стигнаха до централния площад, те откриха, че портативната им палатка беше изчезнала. Никой не се отзова на многократните им почуквания по металния капак, закриващ отвора към убежището на птицеподобните. Сега вече двамата ясно съзнаваха в колко несигурно и опасно положение се намират.

Ричард изпадна в унило и мрачно настроение. Почти не говореше. Извини се на Никол за необщителността си, като й обясни, че му е присъщо да се затваря в себе си винаги, когато се чувства объркан и несигурен. В продължение на няколко часа се занимава с компютъра си, като само от време на време се обръщаше към спътничката си, за да запита нещо във връзка с географското положение на Ню Йорк.

Никол лежеше върху спалната си постелка и обмисляше дали не бе възможно да преплуват през Цилиндричното море. Не се смяташе за особено добър плувец. По време на тренировките й бяха необходими около петнайсет минути, за да измине един километър, и то в спокойните води на басейн. Но сега щеше да й се наложи да плува цели пет километра през бурното и леденостудено чуждоземно море. А почти сигурно беше, че биотите-акули или други не по-малко несимпатични създания също щяха да им правят компания.

Размислите й прекъсна едно жизнерадостно дебело човече, високо не повече от двайсет сантиметра.

— Желаете ли да пийнете, прекрасна девойко? — запита я Фалстаф. Никол се обърна на едната си страна и разгледа робота отблизо. Той приближи до устата си голяма халба с някаква течност и отпи една огромна глътка, разливайки малко по брадата си. Изтри уста с ръкава на дрехата си и се оригна. — Ако обаче не сте жадна — продължи той със силен английски акцент, като прокара ръка към предницата на панталоните си, — то тогава мисля, че сър Джон ще може да ви научи на някои работи под завивките. — Мъничкото личице пред нея се хилеше похотливо. Държанието му беше грубо, но забавно.

Никол се изсмя. Фалстаф също избухна в кикот.

— Не само остроумие аз притежавам — заяви той, — но и на хората около мен влияя, като им разбуждам мисълта.

— Знаеш ли — обърна се французойката към Ричард, който седеше на известно разстояние от тях и ги наблюдаваше, — ако един ден ти омръзне да бъдеш космонавт, можеш да се заемеш с производство на детски играчки. Ще натрупаш милиони.

Уейкфилд се приближи и взе в ръце Фалстаф. Благодари на Никол за комплимента й, след което продължи много сериозно:

— Струва ми се, че разполагаме с три възможности. Можем да се опитаме да преплуваме Цилиндричното море; да поразузнаем из Ню Йорк и да видим дали няма да успеем да съберем достатъчно строителен материал, от който да си направим нещо като лодка, а можем също и да останем да чакаме тук, докато някой не дойде да ни вземе. Така или иначе, не гледам особено оптимистично на нито един от трите възможни начини на действие.

— Тогава какво предлагаш?

— Ами, мисля, че е най-добре да изберем един компромисен вариант. Когато светлините в Рама се включат отново, ще претърсим внимателно главните части на града — на първо място около трите площада — и ще се опитаме да намерим някакви материали, от които да си построим нещо като лодка. За тази дейност ще отделим един, най-много два, рамиански дни. Ако не успеем да открием нищо подходящо, ще преминем към другата възможност — да преминем морето с плуване. Не вярвам, че някога ще се появи спасителна група.

— Планът ти ми се струва добър. Но има един проблем, с който трябва да се заемем на първо място. Не разполагаме с достатъчно храна — всъщност това е доста меко казано. Ето защо няма да е зле, ако още сега се опитаме да извадим от дупката и останалата част от пъпеша-манна, преди да се заемаме с претърсването на Ню Йорк. Така ще сме взели предохранителни мерки срещу евентуални изненади.

Ричард се съгласи с Никол, че ще е най-разумно първата им стъпка да бъде осигуряването на резервна храна. Той обаче не хареса идеята да използват отново въжето от преплетени медицински конци.

— Имала си голям късмет и то в много отношения — заяви той. — Не само този шнур е издържал на тежестта ти и не се е скъсал, но и импровизираният пояс, който си увъртяла около кръста си, не се е изместил, така че те е предпазил от нараняване. Но виждаш, че въжето е успяло да пререже ръкавиците ти на две места и почти е разкъсало пояса.

— Добре, добре. А каква друга идея имаш?

— Очевидно най-подходящ за целта е материалът, от който е направена мрежестата решетка. Наистина ще свърши идеална работа, ако успеем да се снабдим с част от него, без това да ни навлече някакви неприятности. Тогава аз ще сляза в ямата и ще ти спестя труда да…

— Нищо подобно — прекъсна го Никол, като се усмихна. — С цялото уважение, което изпитвам към теб, Ричард, трябва да ти кажа, че сега не е времето да проявяваш излишна мъжественост и кавалерство. Идеята ти да използваме парчета от кордите на мрежата е наистина страхотна. Но ти си прекалено тежък. Ако се случи нещо, никога няма да успея да те изтегля обратно. — Тя го потупа по рамото. — Надявам се, че няма да се обидиш, но трябва да ти кажа, че освен всичко друго, аз съм и доста по-атлетична от теб.

Уейкфилд се престори на дълбоко засегнат и с наранена гордост:

— Но къде останаха традиционните схващания? Къде е уважението към мъжа, който извършва велики подвизи, изискващи сила и ловкост? Нима си забравила анимационните филмчета от своето детство?

Никол се засмя от все сърце.

— Не, разбира се, скъпи мой — весело каза тя. — Но ти не си Попай, нито пък аз съм Олив Ойл[1].

— Не съм сигурен, че мога да понеса подобно нещо — заяви Ричард и енергично поклати глава. — Да открия на трийсет и четири години, че не съм Попай… Това напълно разбива представата за собствената ми личност! — Той нежно прегърна Никол през раменете. — Какво ще кажеш? Дали да се опитаме да поспим още малко, преди да се е зазорило?

Но никой от тях не успя да заспи. Лежаха един до друг върху постелките си насред открития площад, всеки зает със собствените си мисли. По едно време Никол чу, че Ричард се размърда.

— И ти ли не спиш? — прошепна тя.

— Аха. Дори се опитах да кажа на ум имената на всички Шекспирови герои, но пак не успях да се унеса. Преброих обаче над сто…

Дьо Жарден се изправи на лакът и погледна мъжа до себе си.

— Кажи ми, Ричард, какво те накара да се запалиш толкова много по Шекспир? Знам, че си израснал в Стратфорд, но въпреки това ми е трудно да си представя, че човек с такава техническа мисъл, занимаващ се с компютри, изчисления, сложни чертежи и подобни математически дейности, може да бъде толкова очарован от един драматург.

— Според моя психолог това мое увлечение представлява всъщност „подсъзнателно желание да избягам от действителността“. Тъй като реалността и реално съществуващите хора не ми харесват, според него аз си измислям свой собствен свят. Само че не от нищото, а като обогатявам и допълвам прекрасната и приказна вселена, вече създадена от един гений.

— Шекспир беше моят бог — продължи Ричард след няколко мига мълчание. — Когато бях на девет-десет години, любимото ми занимание бе да се разхождам из парка, през който минава река Ейвън, и да разглеждам статуите на Хамлет, Фалстаф, лейди Макбет, принц Хал и други Шекспирови герои. Обичах да прекарвам следобедите си там и да си измислям допълнителни истории с тях. По този начин се бавех нарочно и се прибирах вкъщи възможно най-късно. Ужасно се страхувах от баща си и ме побиваха тръпки само от мисълта, че той си е в къщи… Никога не знаех какво може да направи в следващия момент. Но всъщност едва ли ти е приятно да слушаш подобни истории — внезапно прекъсна разказа си Ричард. — Всеки има спомени от детството си, които му причиняват страдания. По-добре да говорим за нещо друго.

— Напротив, трябва да говорим именно за това, което чувстваме и преживяваме — отвърна Никол, сама учудена, че изказва подобна мисъл пред Ричард. — Лично аз също много рядко споделям такива неща с някого.

Уейкфилд се обърна и я погледна. После бавно протегна ръка и Никол нежно преплете пръстите си с неговите.

— Баща ми работеше към „Британски железници“ — продължи след малко Ричард. — Беше много умен и интелигентен човек, но не умееше да общува с хората и обикновено не успяваше да прояви истинските си способности. Ето защо, когато завършил университета в Съсекс, му било много трудно до си намери подходяща работа. Тогава времената са били тежки. Икономиката едва започвала да се възстановява от Големия хаос… Когато моята майка му казала, че очаква дете, баща ми бил ужасно загрижен и доста объркан, защото това увеличавало отговорността му за семейството. Затова незабавно започнал да търси някаква сигурна и добре платена работа. По това време правителството задължило всички държавни транспортни компании, включително „Британски железници“, да набират служителите си въз основа на обективните резултати от специални тестове. Моят баща винаги е успявал да се представи успешно при подобен вид проверки и така бил назначен за шеф на отдела „Маршрутен контрол“ в Стратфорд. Той обаче мразеше работата си, която беше отегчителна, еднообразна и не представляваше никакво предизвикателство за човек, завършил университет с научна степен. Мама казваше, че когато съм бил съвсем малък, баща ми на няколко пъти се опитвал да си намери по-интелектуална и отговаряща на способностите му работа, но всеки път се провалял на интервютата. По времето, когато бях седем-осемгодишен, той отдавна вече се бе отказал да търси друга реализация в живота и се беше примирил. Стоеше вкъщи и се оплакваше. Пиеше непрекъснато и превръщаше живота на всички в истински ад.

Внезапно Ричард се умълча. Очевидно му беше ужасно мъчително да разбужда отново призраците на своето детство. Никол силно стисна ръката му.

— Много ми е мъчно за теб, приятелю — каза тя.

— На мен също ми беше много мъчно — промълви Уейкфилд и гласът му потрепери. — Бях съвсем малък, но изпълнен с горещо любопитство и жажда за интересни преживявания. Връщах се в къщи възбуден и ентусиазиран от някаква случка в училище или силно впечатлен от нещо ново, което бях научил, а баща ми ме посрещаше мрачен и мърморещ. Веднъж — бях едва на осем години — се прибрах у дома рано следобед и започнах да споря за нещо с него. Беше свободният му ден и както обикновено, той пиеше още от сутринта. Мама беше отишла да пазарува. Вече не знам за какво точно се скарахме, но си спомням как му казах, че греши за нещо. Бе нещо съвсем маловажно, но тъй като продължих да споря с него, внезапно баща ми ме удари с всички сили през лицето. Политнах назад и се ударих в стената, а от носа ми потече кръв. Оттогава, докато не станах на четиринайсет и вече можех да се защитавам, аз никога не се прибирах вкъщи, ако майка ми не беше там.

На Никол й се струваше просто невероятно един голям мъж да удари с цялата си ярост осемгодишно дете. „Що за човек е този, който може да разбие носа на собствения си син?“ — каза си тя.

— Винаги съм бил извънредно стеснителен — продължи да разказва Ричард. — Дори си бях внушил, че съм наследил от баща си неспособността да общувам с хора, затова нямах много приятели сред връстниците си. Но, естествено, аз жадувах за човешка компания и за някой, с когото да се чувствам близък. — Уейкфилд погледна Никол и замълча, потънал в спомените си. — Ето защо героите на Шекспир станаха мои приятели. Всеки следобед отивах в парка и четях неговите пиеси, потапяйки се в света на невероятната му фантазия. Знаех наизуст цели сцени. След това разговарях с Ромео, Ариел или Жак, докато бавно вървях към къщи.

На Никол не й бе трудно да си представи останалата част от историята на Ричард. „Досещам се какъв си бил като юноша — самотен и затворен в себе си, стеснителен и неумеещ да изразява чувствата си. Жадният ти интерес към Шекспир е представлявал начин да избягаш от болката. Около твоя дом са се намирали всички театри и ти си можел да видиш как приятелите ти оживяват на сцената.“

Съвсем импулсивно, Никол се наведе и леко целуна Ричард по бузата.

— Благодаря ти, че ми се довери — каза му тя.

Още щом се развидели, те се запътиха към мястото, където се намираше мрежестата решетка. Никол се изненада страшно много, виждайки, че всички места, които бе срязала със скалпела, когато се беше опитвала да освободи кадифената птица, вече бяха съединени отново и кордите изглеждаха като нови.

— Явно тук е идвал биот-монтьор — предположи Ричард. Не изглеждаше особено впечатлен след всички чудеса, когато бе видял досега.

Отрязаха няколко дълги въжета и тръгнаха обратно към хангара. Докато вървяха, Уейкфилд провери еластичността на материала и установи, че се удължава около петнадесет процента, но винаги, макар и бавно, възстановява първоначалните си размери. Това ставаше с различна бързина, в зависимост от времето, през което въжето е било обтегнато. Уейкфилд тъкмо бе започнал да разглежда структурата на материала отвътре, когато пристигнаха при хангара.

Никол веднага се залови за работа. Завърза единия край на въжето към някакъв подобен на пън предмет, намиращ се извън хангара и се спусна по стената към дъното на ямата. Задачата на Ричард бе да следи да не се случи нещо непредвидено и да бъде готов да окаже помощ в случай на опасност. Само след минута французойката вече бе в дупката. Тя потрепери, припомняйки си колко безпомощна и изоставена се бе чувствала тук само преди няколко дни, но бързо насочи вниманието си към това, заради което се намираше отново в тази яма. Беше огънала една от медицинските си сонди така, че да може да я използва като кука и сега пъхна единия й край дълбоко в прореза, който беше направила в пъпеша със своя скалпел. Закрепи здраво другия край на импровизираната кука към раницата си и се заизкачва бързо и без произшествия нагоре.

— Е — усмихна се тя на Ричард и му подаде да носи пъпеша-манна, — време е вече да продължим с план А.

— Слушам — отвърна й той. — Сега поне знаем с какво ще пируваме следващите десет пъти.

— Девет — поправи го Никол и се засмя. — След като те видях какво количество изяждаш, реших да направя една малка корекция в първоначалните си изчисления.

Без да губят време, двамата се отправиха към западния площад, кръстосаха го няколко пъти надлъж и нашир и внимателно претърсиха околните улички. Не откриха обаче нищо, което би могло да им послужи за строеж на лодка. Въпреки това Ричард най-накрая успя да види стоножка — докато претърсваха площада, един такъв биот прекоси по диагонал откритата площ. Уейкфилд опита какво ли не, само и само да накара или подмами стоножката да се спре. Даже легна на пътя й, а после започна да я удря по главата с раницата си, но без никакъв успех. Никол се заливаше от смях и просто не можеше да се сдържи да не се разкикоти отново, дори и когато Ричард се приближи до нея, разгневен от своя провал.

— Тази стоножка е напълно безполезна — оплака се той.

— За какво, по дяволите, служи въобще? Не носи нищо със себе си, доколкото виждам няма сензорни пипала. Единственото, което прави, е да си се движи весело и безгрижно насам-натам.

— Технологичните постижения на една високоразвита извънземна цивилизация са неотличими от вълшебството. — Никол цитира едно от любимите изказвания на Ричард.

— Но в този проклет биот няма нищо вълшебно! — отвърна й Уейкфилд, леко ядосан от това, че му се присмива.

— Той е просто ужасно тъп!

— И какво щеше да направиш, ако го беше спрял?

— Ами, щях да го разгледам по-подробно, какво друго?

— Струва ми се, че е по-умно да си пестиш силите за по-важни задачи. Хич не ми се вярва някоя от тия стоножки да може да ни помогне да се измъкнем от острова.

— Всъщност — отвърна малко рязко Ричард — сега вече виждам, че начинът ни на действие е напълно погрешен. Едва ли ще намерим нещо подходящо за направата на лодка тук, на повърхността — очевидно биотите редовно прибират всички излишни отпадъци и материали. Трябва да търсим други скривалища под земята, подобни на птичето убежище. Бихме могли да използваме многоспектровия радар, с който да установим ако някъде под повърхността на града има дупки или празни пространства.

Отне им доста време, докато открият второто подземие, макар то да се намираше на не повече от двеста метра встрани от средата на западния площад. Отначало обсегът на търсенето им бе съвсем малък, но след час Ричард и Никол се убедиха, че навсякъде под площада „земята“ е плътна, затова решиха да претърсят и околните улици и алеи. Точно по средата на една задънваща се пресечка, от трите страни на която се издигаха високи небостъргачи, те откриха друг метален капак. Той не бе замаскиран с нищо и бе точно копие на първия, който закриваше отвора към птичето убежище — с правоъгълна форма, дълъг десет и широк шест метра.

45.

Ники

— Мислиш ли, че и капакът върху дупката на хвъркатите ни приятели се отваря по същия начин? — обърна се Никол към Ричард, който, след като бе огледал много внимателно наоколо, най-накрая бе открил плоска метална плочка, закрепена върху стената на една близка сграда и очевидно не на мястото си там. След като я натисна силно с ръка, металният капак внезапно се отвори и разкри още едно отвесно подземие.

— Много вероятно — отвърна Ричард. — Можем да се върнем при птичето убежище и да проверим.

— В такъв случай тези скривалища под повърхността на земята не изглеждат особено сигурни и защитени — подхвърли спътничката му.

Двамата се приближиха към отвора и надникнаха в бездната. Точно от ръба на дупката започваше стръмна наклонена плоскост, подобна на рампа в подземен гараж, която отвеждаше някъде надолу в мрака под тях. В подземието беше много тъмно и погледите им стигаха едва на десетина метра дълбочина.

— Ужасно прилича на някой от онези стари паркове за коли — заяви Уейкфилд. — Нали се сещаш, от времето, когато всички са се возили в автомобили. — Той пристъпи напред върху рампата. — Дори и материалът прилича на бетон.

Никол наблюдаваше как приятелят й се спуска бавно надолу по наклонената плоскост. Когато главата му бе стигнала до равнището на ръба, той погледна към нея:

— Няма ли да дойдеш? — подкани я. Беше запалил фенерчето си и осветяваше една малка площадка няколко метра по-надолу.

— Мисля, че първо трябва да обсъдим това, Ричард. Не ми се иска да остана завинаги зазидана в…

— Аха! — възкликна той, прекъсвайки я по средата на изречението. В мига, в който бе поставил крака си на първата хоризонтална площадка, около него автоматично се бяха запалили някакви лампи, които осветиха следващия етап от слизането.

— Рампата продължава да се спуска надолу, но под обратен наклон, така че се получава нещо като зигзаг. Иначе си е съвсем същата — извика Уейкфилд нагоре към Никол. Тя го проследи, докато зави и изчезна от погледа й.

— Ричард! — изкрещя спътничката му доста силно. Беше леко раздразнена. — Спри се, ако обичаш! Трябва първо да поговорим, за да решим какво да правим.

Само след няколко секунди усмихнатото лице на англичанина се появи отново. Двамата обсъдиха възможните начини на действие. Никол твърдо държеше да остане отвън и да не се спуска в подземието, дори и ако Ричард решеше да продължи проучването сам.

— По този начин поне ще бъдем сигурни, че ще успея да отворя капака и да ти помогна да се измъкнеш, ако се случи нещо непредвидено — убеждаваше го тя.

Докато Никол привеждаше своите аргументи, приятелят й стоеше на първата площадка и се оглеждаше наоколо. Стените на подземието бяха от същия материал, както тези в убежището на птиците, според описанието на Дьо Жарден. Редичка от малки, прилични на флуоресцентни лампи, закрепени за стената, се спускаше по продължение на рампата и осветяваше пътя надолу.

— Би ли се отдръпнала встрани от отвора? — неочаквано помоли Ричард по средата на разговора.

Озадачена, Никол отстъпи няколко крачки назад.

— Още по-далеч! — чу Уейкфилд да крещи. Тя се отдалечи и застана до една от близките сгради.

— Достатъчно ли е? — провикна се французойката на свой ред. В същия миг капакът на подземието започна да се затваря, плъзгайки се встрани. Никол се втурна с всички сили към него и се опита да го спре, но той беше прекалено тежък.

— Ричард! — изпищя ужасена, когато видя, че отворът пред нея постепенно изчезва.

Започна да удря трескаво по капака, спомняйки си кошмарния страх, който бе изпитала в скривалището на птиците, затворена без никакъв начин да се измъкне навън. После изтича бързо към плоската метална плочка върху стената на небостъргача. Натисна я. Нищо не се случи. Измина близо минута и тревогата на Никол нарасна. Тя отново се втурна към средата на улицата и започна да вика името на Ричард.

— Тук съм, точно под капака — чу го да й отговаря след малко и въздъхна с облекчение. — Открих още една плочка близо до най-горната площадка и я натиснах. Мисля, че именно тя придвижва металния капак напред или назад, но е възможно да не се задейства веднага след натискането й. Трябва ми малко време, за да проверя. Недей да натискаш външната плочка. И не стой прекалено наблизо.

Никол се дръпна встрани и зачака. Ричард се оказа прав. След няколко минути капакът се плъзна встрани и Уейкфилд подаде глава, като се усмихваше широко.

— Виждаш ли — подвикна. — Не съм грешал, като ти казах да не се безпокоиш… Е, а сега не е ли време за обяд?

Неочаквано, докато слизаха надолу по рампата, Никол долови познатия звук от течаща вода. На около двайсет метра под първата площадка те откриха малко помещение, в което имаше резервоар, напълно еднакъв с този в птичето подземие и водата в него също се изливаше от една тръба в стената. Ричард и спътничката му напълниха термосите си с вкусната животворна течност.

За разлика от водохранилището в убежището на птицеподобните, от това тук не тръгваха хоризонтални тунели в никоя посока. Имаше обаче друга рампа, чиито наклон се спускаше на още пет метра надолу. Ричард плъзна бавно лъча на фенерчето си нагоре-надолу по стените в близост до помещението с резервоара.

— Никол, погледни тук! — внезапно извика той и насочи светлината към едно място, където се усещаше, че материалът бе по-различен от обичайния. — Виж, виж, граничната линия между двете различни повърхности се извива като дъга до отсрещния край на стената.

Французойката проследи лъча на фенера, който описа висока арка и разбра какво имаше предвид Ричард.

— Сякаш стената тук е изграждана поне два пъти — каза тя.

— Точно така. Може би отначало е съществувал някакъв хоризонтален тунел, но впоследствие отворът му е бил зазидан.

Продължиха да слизат по рампата, без да говорят повече за това, което бяха открили. Тя се спускаше на зигзаг надолу, като всеки отрязък от нея беше напълно идентичен с предишния и при стъпването им на предхождащата го площадка се осветяваше от автоматично включилите се лампи.

Бяха се спуснали на около петдесет метра под повърхността, когато свърши и последният участък от рампата, пространството над главите им се разшири и те се озоваха в една огромно помещение с много висок таван. Кръглият под на тази пещера бе около двайсет и пет метра в диаметър и околовръст, на разстояние деветдесет градуса един от друг, бяха разположени входовете на четири тунела, високи пет метра и отвеждащи в неизвестна посока.

— Онче-бонче, счупено пиронче, риба-щука, махай се оттука! — преброи Ричард.

— Избирам „Махай се оттука“ — каза Никол и се отправи към един от тунелите. Когато се приближи на два-три метра разстояние, лампичките в началото на тъмния коридор светнаха.

Този път Ричард на свой ред се поколеба. Надникна предпазливо в тунела и бързо въведе някакви данни в своя компютър.

— Не ти ли се струва, че завива леко надясно? Ей там, в края на редичката от лампички?

Никол кимна и надникна над рамото му, за да види какво прави той в момента.

— Чертая карта — отвърна Уейкфилд на въпроса й. — Тезей е разполагал с нишката на Ариадна, Хензел и Гретел са пускали след себе си трохи хляб, но ние ще им натрием носовете на всички. Не са ли компютрите чудесно изобретение?

Никол се усмихна. Бяха извървели няколко крачки навътре в тунела, когато тя се обърна към Ричард:

— И какво е твоето предположение? Дали ще срещнем някой минотавър или пред нас ще изникне къщичката на Баба Яга?

„Да можехме и ние да имаме такъв късмет“ — каза си тя. Колкото повече навлизаха във вътрешността на загадъчния коридор, толкова повече нарастваха страхът и безпокойството й. Спомни си ужаса, който бе изпитала в ямата, когато внезапно над главата й изникна огромната непозната птица и се опита да се спусне на дъното, но поради гигантските си размери, успя единствено да протегне клюна и острите си нокти към нея. Полазиха я ледени тръпки. „Ето отново познатото предчувствие, че ще се случи нещо кошмарно.“

Внезапно Никол се спря.

— Ричард — каза тя, — не ми харесва тази работа. По-добре да се връщаме…

И двамата едновременно чуха шума. Нямаше съмнение, че идваше точно отзад, откъм кръглата пещера, която току-що бяха напуснали. Приличаше на стържене върху метална повърхност.

Ричард и Никол се сгушиха един в друг.

— Това е съвсем същият звук като онзи, който чухме с Франческа и Такагиши, когато седяхме на стената, опасваща Ню Йорк, и внезапно бяхме изненадани от настъпването на първата рамианска нощ.

Зад тях тунелът се извиваше леко наляво. Когато първия път се обърнаха в тази посока, всички светлини, докъдето погледът им стигаше, бяха изключени. След малко отново чуха същия шум — този път лампите, далеч зад тях, вече светеха. Очевидно нещо се приближаваше към входа на техния тунел.

Никол хукна като обезумяла напред. За по-малко от трийсет секунди тя измина близо двеста метра, въпреки че бе в специалния си летателен костюм и с раница на гърба. След това се спря, за да изчака Ричард. Колкото и да се ослушваха, повече не чуха зловещите звуци, нито забелязаха да се запалват някакви лампи в далечината зад тях.

Никол се извини на Ричард, когато той най-сетне я настигна:

— Много съжалявам — каза тя, — но май се паникьосах. Струва ми се, че вече прекалено дълго съм в тази страна на чудесата.

— По дяволите — отвърна Уейкфилд, като се намръщи. — Никога досега не съм виждал човек да тича толкова бързо! — Той се усмихна. — Е, няма за какво да се притесняваш, Ники. Аз също загубих и ума, и дума от страх. За разлика от теб обаче, направо се вцепених.

Никол все още дишаше тежко от лудешкото си бягство, но сега внезапно затаи дъх и втренчено погледна Ричард.

— Как ме нарече преди малко? — запита тя доста предизвикателно.

— Ники. Реших, че е време да ти избера някакво специално име, с което да те наричам само аз. Не ти ли харесва?

Никол остана безмълвна за около десет секунди. Мислите й я отведоха петнайсет години назад и на разстояние милиони километри от мястото, където се намираха сега. Спомни си миговете, които бе преживяла в един хотелски апартамент, когато тялото й бе потръпвало от неповторима наслада.

— Ти беше невероятна, Ники — каза й принцът малко след това. — Направо чудесна.

В онази нощ Никол каза на Хенри да не я нарича така — звучеше като име на някаква евтина танцьорка или проститутка.

— Ехо! — Ричард щракна с пръсти пред лицето й. — Има ли някой тук?

— Разбира се, Ричард. Ники звучи прекрасно, но… — тя се усмихна — … недей да го употребяваш прекалено често.

Продължиха да вървят бавно през тунела.

— И къде се беше отнесла преди малко? — запита Ричард.

„Някъде далеч, но за това никога не бих могла да ти разкажа — помисли си Никол. — Защото всеки един от нас носи в себе си всичко, което е преживял до този момент. Само малките деца все още нямат нищо съществено, записано в книгата на живота им. Ние обаче сме орисани да бъдем съпътствани от своите спомени чак до последния си ден. — Никол хвана Ричард под ръка. — Но сме длъжни и да съумяваме да ги запазим в тайна, когато това е необходимо.“

Тунелът им се струваше безкраен. Почти бяха решили да се върнат обратно, когато внезапно видяха вдясно от тях началото на някакъв тъмен коридор и без да се колебаят нито миг, поеха по него. Светлините се включиха незабавно и скоро те се озоваха в доста просторно помещение. Върху по-голямата стена, която се намираше вляво от входа, имаше окачени някакви абсолютно еднакви, плоски правоъгълни предмети. Бяха точно двайсет и пет на брой, подредени в пет редици от по пет колони. Отсрещната стена бе празна. Тъкмо пристъпиха по-навътре в помещението, когато чуха странен и пронизителен писукащ звук, който сякаш идваше от тавана над тях. Ричард и Никол застинаха за миг и напрегнато се ослушаха, но след малко се поуспокоиха. Пищенето продължи, без да последват други изненади.

Хванати за ръце, двамата се приближиха към стената вляво, за да разгледат странните предмети. Оказаха се най-обикновени снимки. На повечето от тях се виждаха заснети различни места от Рама — осмостенната сграда например се забелязваше на няколко от фотографиите. Останалите снимки бяха или панорамни, на цялата вътрешност на кораба, или изображения на отделни постройки и небостъргачи в Ню Йорк.

Три от фотографиите впечатлиха Ричард извънредно много. На тях се виждаха красиви и лъскави лодки с аеродинамична форма, които пореха Цилиндричното море. Гигантска разпенена вълна се канеше да се стовари върху една от лодките.

— Ето точно това ни е нужно! — каза Ричард въодушевено. — Ако можехме да намерим някоя от тях, повече нямаше да има за какво да се тревожим.

Пищенето над главите им продължаваше почти неизменно по тон. Понякога то спираше за няколко секунди и тогава отнякъде се появяваше лъч от прожектор, който осветяваше фотографиите една след друга. Не беше трудно за Ричард и Никол да предположат, че се намират в нещо като музей. В момента очевидно бяха развеждани из него и прожекторът им беше нещо като екскурзовод. Това обаче бе всичко, за което можеха да се досетят.

Никол седна на пода и опря гръб на стената зад себе си.

— Чувствам се ужасно объркана — оплака се тя. — Цялата тази работа е толкова загадъчна и необяснима. Случват се хиляди неща, които съм напълно неспособна да контролирам.

Ричард се приближи и се разположи до нея.

— Съгласен съм с теб. Изпитвам съвсем същото усещане, въпреки че пристигнах в Ню Йорк доста по-късно. Мога да си представя какво ти се е струпало на главата.

Помълчаха, след което французойката се обади отново, опитвайки се да намери точните думи, с които да обясни чувството си на безпомощност:

— Знаеш ли кое ме измъчва най-много? Това, че чак сега осъзнавам колко незначителни и повърхностни са знанията ми всъщност. Досега винаги съм ги считала за напълно достатъчни и в своето невежество съм се чувствала доволна и щастлива. Преди да дойда тук, си мислех, че съм наясно със съотношението между познанията на цялото човечество и това, което аз съм научила за света. Но сега всичко, което се случи по време на тази експедиция, ме кара да се замисля колко нищожно е количеството на човешките знания и умения в сравнение с безбрежността от неща, които могат да бъдат узнати и научени. Представяш ли си — ако съберем накуп до най-малката частичка познанията, които притежават или са притежавали всички хора, живели на земята до този момент, пак може да се окаже, че те представляват едва една малка глава от многотомната енциклопедия Галактика…

— Това наистина може да те кара да настръхнеш, но е и ужасно вълнуващо в същото време! — прекъсна я Ричард възбудено. — Понякога влизам в книжарница или библиотека и внезапно ме поразява мисълта колко безкрайно много са нещата, все още непрочетени и неузнати от мен. Тогава усещам, че ме завладява безумното желание да разбера какво пише във всяка една книга по света. Представяш ли си тогава какво нещо е всъщност Великата библиотека — тази, в която е събрано цялото количество знания във Вселената, постиженията и откритията на всички звездни цивилизации… Само от мисълта за това ми се завива свят.

Никол го погледна и го плесна по коляното.

— Е, добре — каза тя шеговито и сложи край на сериозните разсъждения. — След като за пореден път установихме колко сме глупави и невежи, може би вече е време да решим какво да правим по-нататък? Струва ми се, че изминахме поне километър през този тунел. Накъде ще вървим оттук нататък?

— Предлагам да повървим още петнайсетина минути в същата посока. Доколкото знам, обикновено тунелите отвеждат някъде. Ако не открием нищо, ще се върнем обратно.

Ричард помогна на Никол да се изправи и леко я притисна до себе си.

— Е, Ники — намигна й весело. — Защо не потичаш още няколко километра?

— Два пъти ми е предостатъчно за един ден — отговори Никол и му подаде ръка.

46.

Повече от смелост

Огромната кръгла дупка под тях отвеждаше някъде надолу в мрака. Осветени бяха само първите пет метра от шахтата и двамата космонавти видяха някакви зловещи метални шипове, дълги около метър и разположени на еднакво разстояние един от друг, които стърчаха от стените на отвесното подземие.

— Няма съмнение, че именно това е мястото, до което отвеждат тунелите — тихо промълви Ричард. Трудно му беше да вмести тази чудновата кръгла дупка с гигантски метални бодли в общата картина, която си бе изградил за Рама. С Никол бяха обиколили два пъти наоколо и дори се върнаха няколко метра назад по един от другите тунели. Установиха, че се извива леко надясно — явно и той, както и коридорът, по който бяха дошли, започваше от кръглата пещера.

— Е, да тръгваме тогава — заяви Ричард накрая, повдигайки рамене, и стъпи с десния си крак върху един от шиповете, за да провери дали ще издържи тежестта на тялото му. Очевидно металното острие бе достатъчно здраво. Ричард постави левия си крак на съседния шип, след което се спусна едно ниво по-надолу в дупката.

— Разположени са на идеално разстояние — извика той на своята спътничка. — Слизането май ще се окаже доста лесно.

— Ричард Уейкфилд! — чу да му подвиква Никол, все още застанала на ръба на дупката. — Да не би да се опитваш да ми кажеш, че имаш намерение да се спуснеш в тази бездна? И отгоре на всичко явно искаш да те последвам и аз?

— Не желая да правиш нищо подобно. Но не виждам смисъла да се връщаме точно сега. Няма да постигнем нищо, ако просто се обърнем, минем обратно през тунела и след като изкачим рампата, се озовем отново навън. И защо? Нима очакваш, че някой е дошъл да ни потърси? Видя снимките на лодките. Възможно е да ги открием някъде тук. Ами представи си, ако там долу тече скрита подземна река, която отвежда към Цилиндричното море?

— Е, да, представям си — каза Никол и започна да се спуска по шиповете. Ричард вече бе слязъл по-надолу, при което се бяха запалили следващите светлини. — Но си представям също как там, под нас, ни очаква някое създание, подобно на това, което издаваше онези зловещи стържещи звуци.

— Ей сега ще разбера това — отвърна й Уейкфилд и се провикна — Ехоо! Чувате ли ме там долу? При вас идват две човешки същества! — Той махна с ръка и в същия миг загуби равновесие.

— Само недей да се правиш на интересен — каза Никол и продължи да се спуска. Когато достигна до Ричард, тя спря, за да си поеме дъх, и се огледа наоколо. Краката й бяха стъпили върху два от дългите метални шипове, а с ръцете си се беше хванала здраво за други два над главата й. „Трябва да съм се побъркала — мина й през ума. — Какво ужасно място! Тук човек лесно може да си намери смъртта и то не само по един-единствен кошмарен начин.“ Междувременно спътникът й бе слязъл до следващите две метални остриета. „Ами Ричард? Възможно ли е да е толкова неустрашим? Или просто е безразсъдно дързък? Изглежда, че дори се забавлява от всичките тези преживявания.“

Когато се включи и третата група лампички, Никол и спътникът й забелязаха малко под себе си една чудновата мрежа, окачена между шиповете откъм срещуположната страна на кръглата стена. Светлината в дупката бе доста слаба и отдалеч конструкцията поразително много наподобяваше умален вариант на първата решетка, която бяха видели, закрепена между два съседни небостъргача в Ню Йорк. Като слизаше от шип на шип, Ричард заобиколи от другата страна на цилиндричното подземие, за да разгледа странната мрежа.

— Никол, ела тук! — провикна се след малко той. — Мисля, че кордите са направени от съвсем същата материя.

Конструкцията бе закрепена за стената с няколко малки болта. По настояване на Уейкфилд, французойката отряза парче от въжеподобния материал и го подаде на своя колега. Той го разтегли и после го пусна, като наблюдаваше как то възвръща първоначалната си дължина. После разгледа вътрешната структура на кордата.

— Наистина е същата материя — отбеляза Ричард след малко и сбърчи чело. — Питам се само за какво ли, по дяволите, служи?

Никол бе стъпила върху два метални шипа близо до англичанина и безцелно обхождаше с лъча на фенерчето си кръглата стена на дупката, като от време на време го насочваше право надолу в бездната под тях. Тъкмо се канеше да предложи на Ричард да се изкачат обратно горе и да си изберат по-нормален терен за проучване, когато неочаквано й се стори, че лъчът от фенерчето се отразява от някаква повърхност на около двайсет метра по-надолу.

— Имам една идея — обърна се тя към своя спътник. — Докато ти тук разглеждаш мрежата, аз ще сляза още няколко метра навътре в дупката. Може вече да сме се приближили до дъното на този идиотски шипчест кладенец или каквото там представлява отвесният проход. Ако не открия нищо, ще излезем навън.

— Добре — отвърна й Ричард разсеяно, погълнат от изучаването на въжеподобния материал с помощта на портативния си микроскоп, който бе извадил от раницата си.

Никол сръчно се спусна до хоризонталния под.

— Струва ми се, че е по-добре да дойдеш! — провикна се тя към Уейкфилд. — Оттук започват още два тунела, един голям и друг доста по-малък. Освен това в средата отново има някаква дупка…

Миг по-късно Ричард застана до нея. Беше тръгнал да слиза веднага, след като малко под него се включиха светлини и той видя, че кладенецът с металните остриета отвежда до някакво помещение ниско долу. Всъщност това бе дъното на цилиндричната дупка. То представляваше кръгла платформа, широка близо три метра, която обикаляше около друг, по-тесен отвесен проход, също с шипове. Два сводести тунела — един отляво и един отдясно — бяха издълбани в стената, чиято повърхност наподобяваше на нещо средно между метал и скала, което явно бе основният строителен материал в това обширно подземно царство. Хоризонталните коридори бяха различни по големина — височината на левия бе пет или шест метра, а на коридора вдясно, точно в срещуположния край на помещението — не повече от метър.

Ричард и Никол забелязаха, че от всеки тунел излизат по две тънки успоредни ленти от някакъв непознат материал, които бяха плътно закрепени за пода и не стигаха чак до дупката в центъра, а прекъсваха по средата на кръглата платформа. Разстоянието между лентите в малкото тунелче бе не повече от педя, докато в другия коридор те бяха доста по-отдалечени една от друга. Ричард стоеше на колене и разглеждаше странните ивици върху пода пред големия тунел. Внезапно долови някакъв далечен грохот.

— Чуваш ли? — обърна се той към Никол и двамата инстинктивно се отдръпнаха назад. Шумът постепенно се усилваше и най-накрая премина в пронизително свистене, сякаш нещо профучаваше през въздуха с бясна скорост. Далеч пред тях в правия като стрела коридор двамата космонавти видяха, че светват лампички. Те застинаха неподвижно. Не им се наложи да останат дълго в напрегнато очакване. Само след миг пред очите им съвсем изневиделица изникна някакво транспортно средство, прилично на вагон на метро, движещ се на въздушна възглавница и се понесе към тях с адска бързина. То се спря също толкова рязко и неочаквано, като предницата му се закова на място точно в края на двете успоредни ленти.

Ричард и Никол бяха отскочили назад, когато вагончето се втурна като стрела към тях. Сега и двамата се намираха в опасна близост до ръба на дупката. В продължение на няколко секунди те стояха безмълвно и неподвижно, вперили поглед в аеродинамичния обект, който се приближи толкова светкавично и сега бе застинал пред тях само на няколко сантиметра над земята. След малко обаче се спогледаха и се изсмяха едновременно.

— Е, май вече започвам да проумявам — нервно проговори Никол. — Явно сме преминали в друго измерение, където просто е малко по-сложно човек да се добере до метрото… Не, не, всичко е прекалено абсурдно — решаваме да се спуснем в някакво зловещо отвесно подземие с остри метални шипове, само за да се озовем в една обикновена станция на метрото!… Не знам ти как се чувстваш, но аз определено предпочитам да си имам работа с няколко що-годе нормални птицеподобни или да се справям с пъпеши-манна, ако ще и всеки ден, но не и…

Докато Никол говореше, Ричард се беше приближил до вагончето. Неочаквано от едната му страна се отвори някаква врата и те надникнаха в осветеното пространство отвътре. Нямаше седалки, а само няколко дълги и тънки, разположени безразборно цилиндрични пръти, които се спускаха от високия три метра таван до пода на вагончето.

— Едва ли отива до много далеч — прецени Ричард, който бе проврял глава през вратата, но краката му оставаха навън. — Тук изобщо няма къде да се седне.

Никол също се приближи, за да огледа.

— Може би сред тях няма стари хора, нито пък инвалиди. И магазините им сигурно се намират на две крачки от дома. — Тя се изсмя. Видя, че Уейкфилд се наведе още по-навътре във вагончето, за да може подробно да огледа стените и тавана на необикновеното транспортно средство. — Само че, моля те, без повече безумни идеи. Ще бъде направо налудничаво от наша страна, ако решим да попътуваме с това метро. Разбирам храната ни да се беше свършила и това наистина да бе последната ни надежда, но…

— Май че този път си права — съгласи се Ричард. Отдръпна се от вагончето, но очевидно изглеждаше доста разочарован. — Помисли си обаче какво изумително…

Той спря по средата на изречението. Бе вперил смаян поглед в отсрещната страна на кръглото помещение. Там, точно в средата на входа към малкото тунелче, който в момента бе ярко осветен, се бе спряло неподвижно на около два сантиметра над земята друго съвсем миниатюрно вагонче. То бе пълно, макар и умалено десет пъти, копие на първото, до което стояха Ричард и Никол.

— Сигурно през онова коридорче се отива до Страната на лилипутите — обади се след малко французойката. — Може би великаните слизат и се качват от някой друг етаж, а това тук до нас е метрото за съществата с нормален ръст.

Уейкфилд бързо заобиколи до отсрещната страна на платформата.

— Страхотно! — възкликна той, свали раницата от гърба си и я постави на земята до себе си, след което затършува в един от големите джобове.

— Какво правиш? — попита Никол озадачено.

В този момент Ричард извади и показа на своята спътничка две миниатюрни човешки фигурки.

— Страхотно! — повтори, без да крие възбудата си. — Можем да сложим във вагончето принц Хал и Фалстаф. Ще ми трябват само няколко минути, за да ги програмирам.

Докато говореше, той вече бе извадил джобното си компютърче и сега припряно работеше с него, поставил го на платформата до себе си. Никол седна на пода и опря гръб на стената между две от металните остриета. Наблюдаваше Ричард. „Наистина е необикновено същество — помисли си с възхищение тя, докато си припомняше часовете, които бяха прекарали заедно тук, в този чудноват град. — Няма съмнение, че е гениален. Но у него няма никакво коварство, нито желание да хитрува на дребно. Напротив, успял е да запази детското любопитство и почуда към всичко, което му се случва.“

Внезапно Никол се почувства ужасно уморена. Усмихна се сама на себе си, докато гледаше как Ричард работи с компютъра, напълно погълнат от това, което вършеше. Тя затвори за миг очи.

— Съжалявам, че се забавих толкова — чу в просъница да й казва Уейкфилд. — Непрекъснато се сещах за още нещо, което се нуждаеше от нагласяване, а и трябваше да пренастроя системата от връзки…

Никол бавно се разбуждаше от дрямката си.

— Откога стоим тук? — попита тя, като се прозяваше.

— Ами, малко повече от час — отговори й Ричард с извиняващ се тон. — Но вече всичко е напълно готово и можем да изпратим момчетата на пътешествие с метрото.

Французойката се огледа и каза:

— И двете вагончета са още тук.

— Мисля, че се движат на същия принцип, на който се включват и светлините — хващам се на бас, че няма да потеглят, докато ние с теб сме на платформата.

Никол стана и се протегна. Ричард продължи да обяснява:

— И така, ето какъв е моят план. В ръката си държа контролното предавателно устройство. Както Хал, така и сър Джон притежават сензори за аудио, видео и инфрачервено излъчване, които регистрират и препредават данни без прекъсване. Компютърът може да бъде свързан по избор към всеки един от тези три канала за наблюдение и съответните данни да бъдат извикани на екрана. По същия начин се изпращат и командите до двата робота.

— Дали обаче сигналите ще могат да преминат през стените? — попита Никол, припомняйки си какво се беше случило по време на насилствения й престой в хангара.

— Да, стига да не им се налага да преминават през прекалено много или прекалено дебели повърхности. Системата е снабдена с резервни възможности за функциониране и при по-голяма сила на шума спрямо звука, така че тя може да улавя и сигнали с по-ниска честота… Освен това, голямото вагонче дойде по права линия през другия тунел, затова се надявам, че и това коридорче ще бъде същото и няма да има много завои.

Ричард внимателно постави двете роботчета върху земята и им даде команда да тръгнат към миниатюрното метро. Когато те се приближиха, вратите и от двете страни на вагончето се отвориха. Докато се качваше вътре, Фалстаф извика към Ричард и Никол:

— Не забравяйте мис Куикли от мен да поздравите. Глупавичка таз девойка беше, ала със сърце от злато.

Никол изгледа Ричард озадачено.

— Не изтрих всичко, което бях програмирал преди — засмя се той. — Сигурно от време на време ще ги чуваме да подхвърлят някоя и друга случайна забележка.

Принц Хал и Фалстаф постояха във вагончето около минута-две без нищо да се случи. Междувременно Ричард провери дали сензорите им бяха в ред и направи още някакви изчисления. После вратите на миниатюрното метро се затвориха, то остана неподвижно още около десет секунди и след това се понесе с главоломна скорост назад през тунела.

Уейкфилд даде команда на Фалстаф да застане в предната част на вагончето, но през прозореца не се виждаше почти нищо. Въпреки че то се движеше бързо като стрела, пътят се оказа изненадващо дълъг. Според изчисленията на Ричард роботчетата пропътуваха няколко километра преди изумителното транспортно средство да достигне до своето местоназначение.

Англичанинът изчака няколко секунди и едва тогава нареди на своите послушни приятели да слязат — искаше да бъде сигурен, че това не е някоя междинна спирка. Оказа се обаче, че няма защо да се безпокоят: според първите изображения, получени от принца и сър Джон, метрото наистина бе достигнало до края на линията.

Роботчетата обходиха равната платформа, където бе спряло вагончето, и направиха снимки на мястото наоколо. Това очевидно бе станция на метро, с характерните сводове, арки и колони, но по същество представляваше едно кръгло, подобно на галерия помещение. От изображенията, които получиха, Ричард прецени, че височината на тавана бе около два метра. Той даде команда на принца и Фалстаф да тръгнат по един дълъг коридор, вляво от тях, който започваше перпендикулярно на линията на метрото.

Оказа се, че този коридор отвежда до друг тунел, висок не повече от пет сантиметра. Роботчетата огледаха входа и откриха две съвсем тънки успоредни лентички, които достигаха почти до краката им. Очевидно по тях се движеше поредното метро, което обаче бе с микроскопични размери. И наистина, само миг по-късно се появи и миниатюрното вагонче, с отворени вратички и осветено отвътре. Ричард и Никол успяха да го разгледат и да установят, че с изключение на размерите, то изобщо не се различаваше от предишните две.

Космонавтите седяха един до друг на колене върху платформата, вперили жаден поглед в екрана на компютъра. Уейкфилд накара Фалстаф да заснеме принц Хал, застанал до миниатюрното вагонче.

— Погледни само — обърна се той към Никол, след като внимателно проучи картината пред себе си, — та то е високо по-малко от два сантиметра. Чудя се какви ли същества се возят с него? Може би мравки?

Французойката поклати глава, но не каза нищо. Отново усещаше, че я завладява странно и тревожно чувство на объркване. Същевременно си припомняше първите си впечатления от Рама, когато с вагонетката бе изминала разстоянието от въздушния шлюз до свързочната база в началото на стълбище Алфа. „Никога досега, дори и в най-смелите си представи, не бях предполагала, че ме очакват толкова много нови загадки — каза си тя, преживявайки отново възторга и страхопочитанието, обзели я, когато пред нея се бе разкрила изумителната панорама на вътрешността на Рама. — Оказва се, че изследователите от първата експедиция са се докоснали едва до една малка част от хилядите чудеса, които крие този гигантски извънземен кораб.“

— Ричард! — внезапно се обади тя, прекъсвайки собствените си мисли.

Англичанинът даде команда на своите роботчета да се върнат обратно по коридора, след което се обърна към Никол.

— Да? — каза той.

— Колко е дебела външната обвивка на Рама?

— Около четиристотин метра, струва ми се — отговори Уейкфилд, леко озадачен. — Но това е само в единия край. Не разполагаме с никакъв сигурен начин, чрез който да установим каква е дебелината й на другите места. Според данните от експедиция „Индевър“ Цилиндричното море не е еднакво дълбоко навсякъде — на едни места е едва четиридесет, а на други почти сто и петдесет метра. Това означава, че е възможно да има участъци от външната обвивка на Рама, дебели по няколкостотин метра.

Ричард хвърли бърз поглед върху екрана. На принц Хал и Фалстаф им оставаше още съвсем малко, за да стигнат обратно до станцията на метрото. Англичанинът даде команда за спиране и отново погледна към Никол:

— Защо питаш? Не си човек, който задава случайни въпроси.

— Няма съмнение, че тук долу, под повърхността на Рама, има цял един напълно непознат и неизследван свят. Целият ни живот няма да бъде достатъчен, за да…

— Така или иначе, не разполагаме с толкова време — изсмя се Ричард. — И на двамата ни остава доста по-малко от един човешки живот… Но да се върнем на твоя въпрос за дебелината на обвивката на кораба. Както сигурно си спомняш, равнището на цялата южна половина е с точно четиристотин и петдесет метра по-високо от това на северната. Следователно, дебелината на външния пръстен там трябва да е значително по-голяма от дебелината на останалата му част, освен ако не съществуват някакви съществени различия в конструкцията на кораба, а подобно нещо, поне от външната страна, не се забелязва.

Ричард млъкна, в очакване Никол да го запита още нещо. Тя обаче не добави нищо повече и той отново премести погледа си върху екрана, за да продължи своите проучвания, които водеше отдалеч с помощта на роботчетата си.

Французойката имаше основателна причина да зададе подобен въпрос на Уейкфилд. Тя си представяше една картина, която не й даваше мира: виждаше се как върви по някакъв дълъг коридор, подобен на тези, по които бяха преминали с Ричард, как стига до края му, отваря една врата и внезапно се заковава на място, заслепена от светлината на Слънцето. „Какво ли чудо на чудесата би било да си надарено с разум същество, което през целия си живот е обитавало единствено тази плетеница от мрачни коридори, осветявани само от време на време от бледи светлини, но един ден съвсем неочаквано да попаднеш на гледка, която безвъзвратно променя цялото ти схващане за Вселената? Как би могъл да се върнеш към…“

— Какво, по дяволите, е това? — прекъсна мислите й Ричард. Стресната, Никол отправи поглед към екрана на компютъра. Видя принц Хал и Фалстаф, които току-що бяха влезли в едно обширно помещение в отсрещния край на станцията на метрото. В момента двамата стояха пред някакво голямо кълбо от хлабаво и хаотично преплетени нишки, което отдалече приличаше на пореста гъба. Инфрачервеното изображение на наблюдавания обект показваше, че в центъра му има странен сферичен предмет, който излъчва силна топлина. По предложение на Никол Ричард нареди на роботчетата да заобиколят кълбото от гъста паяжина и да разгледат останалата част от помещението.

То се оказа наистина огромно. Простираше се толкова надалеч, че камерите на Фалстаф и неговия приятел не можеха да достигнат до отсрещния му край. Таванът бе висок повече от двайсет метра, а разстоянието между стените бе поне петдесет метра. Навътре из помещението се виждаха още няколко, разположени съвсем безразборно порести кълба, които бяха омотани около други, излъчващи топлина сфери. На преден план се виждаше още една от вече познатите мрежи — тя висеше от високия таван на пет метра разстояние от пода и очевидно се простираше по цялата ширина на помещението. Друга такава мрежа се забелязваше, макар и съвсем неясно, на около стотина метра по-назад.

Ричард и Никол започнаха да обсъждат как трябва да действат по-нататък роботчетата. Освен тунела с вагончето, не се забелязваха други изходи нито от това помещение, нито от станцията на метрото. Тук очевидно нямаше нищо интересно, с изключение на странните паяжинни кълба. Желанието на французойката бе Ричард да върне обратно принца и Фалстаф, след което двамата окончателно да напуснат този подземен свят на загадките. Любопитството обаче караше Уейкфилд да настоява, че е необходимо роботчетата да направят дори и съвсем бегло проучване на излъчващите топлина сфери.

След доста упорити усилия, принц Хал и сър Джон най-накрая успяха да се изкачат по порестото кълбо и да проникнат през нишките до центъра, където се намираше кръглият загадъчен предмет. С приближаването им към него околната температура се покачваше все повече и повече. Очевидно едно от предназначенията на обвивката от гъсти нишки бе да поглъща топлината. Когато роботчетата застанаха съвсем близо до сферата, сензорните им устройства изпратиха предупредителен сигнал, че температурата надвишава границите на безопасното им функциониране.

Ричард действаше възможно най-бързо. Като изпращаше команди до принца и Фалстаф една след друга без прекъсване, той успя за кратко време да установи, че сферата е всъщност напълно непроницаема и вероятно бе направена от някаква твърда метална сплав с много здрава повърхност. Фалстаф удари няколко пъти с ръка по горещия кръгъл предмет. Чу се звук, който моментално заглъхна, очевидно погълнат от някаква течност, с която сферата бе пълна отвътре. Двамата миниатюрни изследователи тъкмо бяха започнали да си проправят път навън през плетеницата от гъсти, порести влакна, когато аудиосетивните им устройства уловиха шум, подобен на пържене върху метал с много твърда четка.

Ричард се опита да ускори бягството на роботчетата. Хал наистина започна да се движи по-бързо, но не и Фалстаф, при когото температурата на вътрешните му подсистеми се бе покачила до критичната точка, тъй като бе стоял в непосредствена близост до сферата и сега собственият му процесор не позволяваше по-голяма скорост на функциониране. Междувременно зловещото чегъртане се чуваше все по-близо.

Уейкфилд раздели екрана на два прозореца, така че да може да наблюдава едновременно предаваните образи и от двата робота. След малко принц Хал успя най-накрая да се измъкне от кълбото паяжини, спусна се на пода и се втурна към вагончето на метрото, без да изчака своя приятел. През това време Фалстаф продължаваше да се промъква бавно и с мъка през гъсто преплетените нишки.

— Прекалено сложна е тая работа за човечец, който обича да си попийва — измърмори той, докато с усилие преодоляваше поредното препятствие.

Чегъртащите звуци внезапно престанаха и в обсега на камерата на сър Джон се появи някакво дълго и мършаво създание на черни и златисти ивици. В следващия миг екранът угасна и се включи аларменият сигнал на Фалстаф за късо съединение. Роботчето обаче успя да изпрати още едно мимолетно изображение: Никол и Ричард видяха една огромна, яркосиня, желатиноподобна маса, която очевидно бе някакво око, приближило се до самата камера. След това връзката с Фалстаф прекъсна окончателно.

Междувременно принц Хал вече бе достигнал до метрото, беше се качил и чакаше вагончето да потегли. През тези няколко секунди преди то да напусне станцията, зловещото стържене се чу отново. Въпреки това вагончето с робота вътре успя да тръгне обратно към мястото, където се намираха космонавтите, Ричард и Никол въздъхнаха с облекчение.

Само миг по-късно звуковите сензори на принца доловиха шум като от счупване на стъкло. Уейкфилд даде команда на робота да се обърне натам, откъдето дойде трясъкът и на екрана се появи едно огромно пипало на златисти и черни ивици, увиснало във въздуха. То очевидно бе разбило прозореца на вагончето и сега бавно, но неумолимо се придвижваше към Хал. Двамата космонавти, наблюдаващи сцената на екрана на компютъра, осъзнаха в един и същи миг какво означава това — ужасното същество се намираше на покрива на метрото и се приближаваше към тях!

Никол се закатери светкавично нагоре по металните шипове. Ричард пропиля няколко безценни секунди, за да прибере компютъра в раницата си. Беше се изкачил до средата на шиповете, когато чу алармения сигнал за късо съединение и на второто роботче. Обърна се и погледна надолу в мига, в който вагончето се появи от тунела под него.

Това, което видя, го накара да се смрази. Най-отгоре на превозното средство се беше разположило едно огромно и страшно, черно на цвят създание, прилепнало с плоското си тяло към покрива на вагончето. Във всички посоки от него излизаха осем дълги и тънки пипала на златисти и оранжеви ивици, като четири от тях бяха разбили прозорците на вагончето и бяха уловили принц Хал. Звярът пъргаво скочи на земята и бързо уви предните си пипала около два от най-долните метални шипа. Ричард не си губи времето да гледа повече, а се закатери с бясна скорост нагоре, измъкна се от цилиндричната дупка и се втурна по един от четирите тунела, в който чуваше Никол да тича някъде далеч пред него.

Докато бягаше напред, Уейкфилд забеляза, че хоризонталният коридор се извиваше леко надясно. Това означаваше, че дори и да не бе тунелът, по който бяха дошли, този явно също отвеждаше към рампата и следователно към изхода от подземието. След като измина няколкостотин метра, той се спря, за да чуе дали преследвачът му не се приближава. Не долови никакъв шум. Тъкмо си бе поел дълбоко дъх и се готвеше да продължи да тича, когато до слуха му достигна ужасяващ пронизителен писък. Беше Никол. „О, господи!“, мина му през ума, когато се втурна с всички сили напред.

47.

Матрици

— Никога досега през целия си живот не бях виждала нещо, което да ме изплаши до такава степен! — каза Никол. Двамата с Ричард седяха, облегнали гръб върху стената на един от небостъргачите в края на Западния площад. Все още бяха задъхани и изтощени от безумното си бягство. Французойката дълго пи вода, след което продължи: — Тъкмо бях започнала да се поуспокоявам — чувах те да тичаш някъде зад мен, но не долавях други звуци. Реших да стигна до музея и там да изчакам да ме настигнеш. Все още не се бях досетила, че се намирахме в друг тунел, макар че, разбира се, това бе съвсем очевидно, след като входът на коридора, по който бяхме дошли, бе точно от срещуположната страна. Но в този момент въобще не можех да разсъждавам логично… И така, аз влязох в помещението, до което отвеждаше този тунел и светлините се включиха автоматично. Тогава го видях — на не повече от три метра пред мен. Стори ми се, че сърцето ми спря да бие…

Ричард си спомни как Никол се втурна към него и се хвърли, разплакана в прегръдките му, без да може да каже нито дума дълго време.

— Такагиши… там… препариран като някаква сърна или тигър… в онази стая вдясно… — най-накрая успя да промълви тя на пресекулки. После, когато малко се бе поуспокоила, Никол заведе Ричард до помещението в дъното на леко извития коридор. В следващия миг той преживя истински шок, защото точно срещу входа, през който влязоха, стоеше съвсем изправен техният колега-космонавт Шигеру Такагиши. Беше облечен в познатия летателен костюм и изглеждаше съвсем както когато Ричард го бе видял за последен път в лагер Бета. Върху лицето му бе застинала любезна усмивка, а ръцете му стояха отпуснати покрай тялото.

— Какво, по дяволите, е това? — възкликна, стреснат, Уейкфилд и премигна няколко пъти. Любопитството му едва успя да надделее над ужаса, който изпитваше. Никол не издържа и отклони поглед. Макар че тя го виждаше за втори път, препарираното тяло на Такагиши беше съвсем като живо и това бе гледка, която трудно можеше да се понесе.

Останаха в стаята не повече от минута. Чуждоземният специалист по препариране бе извършил чудеса и с една от кадифените птицеподобни, чието крило бе счупено и сега тя висеше от тавана близо до японския учен. До него видяха сглобяемата си палатка, която бе изчезнала предишния ден, а точно пред краката му бе поставена шестоъгълната електронна платка от преносимата изследователска лаборатория на „Нютон“. Наблизо стоеше модел на биот-булдозер в естествени размери. Из помещението забелязаха и други макети на биоти.

Ричард тъкмо бе започнал да разглежда по-подробно тази разнообразна колекция, когато двамата с Никол чуха отново някъде в тунела зад тях познатия шум, наподобяващ стържене с твърда четка по метална повърхност. Без да губят нито миг, те побягнаха напред по коридора, изкачиха се светкавично по рампата, като спряха само за няколко секунди при резервоара, за да напълнят термосите си с прясна вода, и най-после излязоха на повърхността.

— Доктор Такагиши бе изключително внимателен, мил и чувствителен човек, страстно отдаден на работата си — каза Никол. — Малко преди отлитането на „Нютон“, аз се срещнах с него в Япония и той сподели, че мечтата на неговия живот винаги е била да посети и изследва някой втори космически кораб Рама.

— Колко жалко, че е трябвало да загине по толкова ужасен и нелеп начин — мрачно отвърна Ричард. — Предполагам, че е бил завлечен или от осмокракия паяк, или от някое негово приятелче моментално там, долу, като подарък за специалиста по препариране. Поставили са нашия японец в изложбената зала, без да губят много-много време, струва ми се.

— Знаеш ли, не мисля, че са го убили — обади се Никол. — Може би съм просто безнадеждно наивна, но след като не видях никакви следи от насилие по неговото… неговата… мумия…

— Да не би да смяташ, че се е изплашил и това е причинило смъртта му? — попита Ричард саркастично.

— Точно така — отговори французойката без колебание.

— Или поне мисля, че е напълно възможно — добави тя и се зае да разказва на своя колега за проблемите със сърцето на Такагиши.

— Никол, ти наистина ме учудваш! — каза Ричард, след като бе изслушал внимателно обясненията й. — Очевидно съм имал напълно погрешна представа за теб. Мислех те за госпожица Морал и Нравственост, която винаги съблюдава строго правилата на играта. Никога не съм вярвал, че си способна да действаш според собствената си преценка за нещата. Нито пък съм предполагал, че можеш толкова дълбоко да съпреживяваш или да съчувстваш на някого другиго.

— Никак не съм уверена, че в дадения случай това са положителни качества. Ако се бях придържала към официалните разпоредби, сега Такагиши можеше да бъде жив и здрав и да живее щастливо със семейството си в Киото.

— Да, но щеше да пропусне най-забележителния момент в своя живот… което ме кара да се замисля за нещо много интересно. Ти също съзнаваш, убеден съм в това, че сега, както сме си седнали тук с теб, шансовете ни да се измъкнем са минимални. Най-вероятно ни предстои да умрем самотни, без никога отново да видим друг представител на човешката раса. Е, а ти как гледаш на цялата тази история? Как виждаш своята смърт или изобщо смъртта в общата схема на нещата?

Никол изгледа Ричард, изненадана от въпроса, който й бе задал. Опита се да прочете изражението на лицето му, но без успех.

— Не изпитвам страх, ако това имаш предвид — бавно отговори тя. — Като лекар, често ми се е случвало да мисля за смъртта. Искам да ти кажа и нещо друго — бях съвсем малка, когато умря майка ми. Ето защо още в детството ми се наложи да си изградя някаква представа за това какво представлява смъртта — Никол спря за момент, след което продължи: — Що се отнася до мен самата, мисля, че бих искала да доживея до времето, когато Женевиев ще бъде вече достатъчно голяма и ще си има деца, на които аз ще съм баба. Но просто да съществуваш не е най-важното нещо. Човек трябва да живее стойностно и по някакъв начин забележително, за да има животът му смисъл. В такъв случай обаче често се налага да се поемат рискове. Май не се изразих много ясно, нали?

Ричард се усмихна:

— Да, но ми допада общият смисъл на това, което каза. Ти спомена най-важната дума — стойност… Мислила ли си някога за самоубийство? — внезапно попита той.

— Никога — поклати глава Никол. — Винаги е имало достатъчно много неща, за които си е заслужавало да живея. „Сигурно има специална причина, за да ми зададе подобен въпрос“ — помисли си тя и след малко продължи: — Ами ти? Имало ли е мигове, когато баща ти те е бил и ти да си изпитвал желание да сложиш край на живота си?

— По онова време — не, колкото и да е странно. Побоищата в детството ми никога не успяха да убият в мен любопитството и страстта към живота. Съществуваха безброй много неща, които исках да узная и науча. — Ричард замълча. Мина доста дълго време, преди той да се обади отново: — Имаше обаче един друг период, когато мисълта за самоубийство ме бе обсебила изцяло. Тогава гневът и мъката ми бяха толкова големи, че просто не си представях как бих могъл да ги преживея.

Той внезапно млъкна и не се обади повече, очевидно потънал в мислите си. Никол търпеливо го изчака да продължи. Накрая промуши ръка под неговата и нежно каза:

— Е, приятелю, може би някой ден ще ми разкажеш и за това. И двамата не сме свикнали да споделяме най-съкровените си тайни. Но сигурно скоро ще се научим. Аз лично смятам да започна, като ти разкрия защо вярвам, че не ни е писано да умрем сега и защо смятам, че незабавно трябва да отидем и да претърсим района около източния площад.

Досега Никол не бе споделяла с абсолютно никого, дори с баща си, за своето „пътуване“ по време на ритуала Поро. Сега обаче тя разказа на своя спътник не само за всичко, което бе преживяла тогава, като седемгодишно момиченце, но също така го осведоми подробно за посещението на Омех в Рим, за пророчествата на племето сенуфо как „една жена без другар“ ще разпространи потомството си „сред звездите“ и за всички подробности от виденията, които бе имала, след като изпи течността от зеленото шишенце.

Ричард бе направо онемял от смайване. Подобни истории бяха толкова чужди на математическата му мисъл, че той просто не знаеше как да реагира, а само гледаше Никол със страхопочитание и почуда. Най-накрая, объркан от собственото си мълчание, той промълви:

— Наистина не знам какво да кажа…

Никол постави пръсти на устата му.

— Не е нужно да казваш нещо. Мога да прочета по лицето ти какво чувстваш. По-добре да поговорим за това утре — така ще имаш достатъчно време да си помислиш за всичко, което ти разказах.

Тя се прозя и погледна часовника си, след което извади от раницата спалната си постелка и я разви върху земята.

— Чувствам се направо скапана. Нищо не уморява толкова много и толкова бързо, колкото някоя солидна порция страх. Е, ще се видим след четири часа.

— Търсим вече от цял час и половина — измърмори нетърпеливо Ричард. — Виж картата. Няма място в радиус до петстотин метра от центъра на площада, което да не сме проверили поне два пъти.

— Значи просто не сме на прав път — отвърна Никол. — В моето видение имаше три подземни източника на топлина. — Ричард се намръщи. — Е, добре, ако предпочиташ езика на логиката: защо, след като площадите в Ню Йорк са три, скривалищата под земята да не бъдат също три? Сам твърдиш, че рамианите винаги следват рационалния принцип.

Двамата космонавти бяха застанали пред една дванадесетостенна сграда, която се намираше в единия край на източния площад. Изминаха няколко минути, преди Уейкфилд да се обади отново с мрачен глас:

— А и друго нещо — за какво, по дяволите, служат тези идиотски многостенници? Във всеки сектор от града има по един, като най-големите винаги са при площадите… Я, чакай — внезапно сам се прекъсна той и премести поглед от дванадесетоъгълната постройка, до която стояха, върху един от намиращите се на отсрещната страна на площада небостъргачи. После бързо огледа всички околни сгради.

— Възможно ли е наистина? — възкликна Ричард. — Не, не, не мога да повярвам. — Той забеляза, че Никол го гледа озадачено. — Хрумна ми една идея — започна да обяснява развълнувано. — Може би предположението ми е малко абсурдно, но… Спомняш ли си матриците на доктор Бардолини? Онези таблици от елементи, изменящи се в прогресия от левия горен към десния долен ъгъл, с помощта на които той направи своята демонстрация с делфините?… Защо да не е възможно тогава при изграждането на този град рамианите също да са следвали подобен структурен мотив — незначителни разлики, които се изменят от сектор до сектор и от площад до площад?… Признай, че идеята ми не е по-безумна от твоите фантазии.

Ричард вече бе на колене върху земята и сверяваше нещо по картите на Ню Йорк.

— Мога ли да използвам и твоя компютър? Това ще ускори работата.

Ричард Уейкфилд стоя с часове пред двете устройства, като си мърмореше тихичко от време на време, погълнат от решението си да разгадае тайната на този чуждоземен град. Почина си единствено, когато, по настояване на Никол, седна да обядва с нея. Тогава й обясни, че може да установи със сигурност къде се намира третата подземна дупка, само ако успее напълно да разбере какви са геометрическите отношения между многостенниците, трите площада и небостъргачите във всеки един от деветте сектора на Ню Йорк, намиращи се от другата страна на площада, точно срещу главната стена на съответния многоъгълник.

Оставаха само два часа преди нощта да се спусне за пореден път, когато Ричард се втурна към един от съседните „парцели“ на града, за да се снабди с някакви допълнителни данни, които все още не бяха въведени в компютърните карти. Но дори и след като се стъмни, той продължи да работи упорито. Никол спа през първата половина на нощта и когато се събуди пет часа по-късно, тя видя, че Ричард все още трескаво изчисляваше нещо, като дори не чу нейното изкашляне. Французойката стана и безшумно се приближи до своя колега, като леко постави ръце на раменете му.

— Трябва да поспиш малко, Ричард — каза тихо.

— Почти приключвам — обърна се той с лице към нея и Никол видя огромните торбички под очите му. — Трябва ми само още един час.

Французойката отново се отпусна на постелката си и когато я събуди малко по-късно, Уейкфилд бе изпълнен с възторжен ентусиазъм.

— Сигурно няма да се учудиш, ако ти кажа, че възможните решения са три — ухили й се Ричард. — И всяко едно от тях се получава по пътя на аналогични изчисления.

Англичанинът закрачи напред-назад, но внезапно се обърна към Никол и умолително каза:

— Хайде да отидем да проверим още сега! Няма да мога да заспя, ако не проверя веднага кое от трите е правилното решение.

Нито едно от предполагаемите местонахождения на третата подземна дупка не се намираше близо до източния площад. Първото бе отдалечено на около километър в източна посока и космонавтите трябваше да вървят почти до самия край на Ню Йорк. Там обаче не откриха нищо. След това продължиха да се движат в тъмнината още петнайсет минути, за да достигнат до второто място, което, според изчисленията на Ричард, бе в югоизточната част на града. Двамата тръгнаха по една улица и намериха капака точно където англичанинът предвиждаше.

— Слава на Бога! — извика радостно той и извади спалната си постелка. Сложи я до самия ръб на металния капак. — Ура за математиката!

„Ура за Омех“ — помисли си Никол. Вече не й се спеше, но и не гореше от желание да проучва сама околността в тъмнината. „Кое стои на първо място — интуицията или математиката? — запита се тя. — Използваме ли някакви примерни модели, чрез които да достигнем до истината, или познаваме фактите априорно и подсъзнателно, а математиката използваме само, за да можем да ги обясним?“

И двамата се събудиха в мига, в който светлините в Рама се появиха отново.

— Денят става все по-къс и по-къс, макар че денонощието продължава да бъде точно четиридесет и шест часа, четири минути и четиринадесет секунди — подхвърли Ричард.

— Колко време остава до срещата на Рама със Земята? — попита Никол, която в този момент напъхваше постелката си в специалната защитна торба.

— Точно двайсет дни и три часа — отговори й нейният колега, след като направи справка в компютъра. — Готова ли си за следващото приключение?

Дьо Жарден кимна:

— Предполагам, че си изчислил също и къде се намира тънката плочка, отваряща капака?

— Не, но се хващам на бас, че е фасулска работа да я намерим и то за нула време — отвърна Ричард. — А след като открием тази, вече ще ни е известна връзката между трите и няма да има проблем да пресметнем къде е скрита и плочката при подземието на птиците.

На Уейкфилд му бяха необходими само десет минути и след малко той вече натискаше металната отваряща пластина. Капакът се плъзна встрани и откри един отвесен проход, спускането по който ставаше по широки стъпала, прекъсвани от време на време от малки площадки. Хванати за ръце, Ричард и Никол заслизаха предпазливо надолу, като осветяваха пътя си с фенерчетата, тъй като в това подземие не се включиха никакви лампички.

Помещението с резервоара обаче се намираше на съвсем същото място, както и в другите дупки. И тук имаше по два тунела на всяко от двете нива, които бяха разположени от едната и от другата страна на стълбището. Не се долавяше никакъв шум.

— Струва ми се, че тук не живее никой — каза Ричард.

— Или поне не още — отвърна му Никол.

48.

Добре дошли, хора от Земята

Ричард бе озадачен. В края на един от тунелите имаше помещение, в което откриха набор от странни механизми, чието предназначение той успя да разгадае за по-малко от час. Сега знаеше как да регулира светлината и температурата във всеки един участък от подземието. Но след като това бе толкова лесно, защо птиците не използваха същите тези механизми в собственото си жилище? В края на краищата и трите шахти очевидно бяха почти еднакви. Докато закусваха, Ричард разпита своята спътничка за по-подробно описание на птичето подземие.

— Струва ми се, че пренебрегваш някои далеч по-важни неща — отвърна тя и си взе парче от пъпеша-манна. — Сами по себе си тези необикновени хвъркати създания не са от голямо значение. Истинският въпрос е къде са рамианите? И с каква цел са изградили подземните скривалища?

— Може би всички тези същества са всъщност рамиани — и биотите, и птицеподобните, и октопаяците — нищо чудно да идват от една и съща планета. В началото сигурно са били задружна и щастлива фамилия, но с течение на годините и смяната на поколенията, отделните видове са еволюирали по различен начин. Тогава те са си направили самостоятелни подземни жилища и…

— В тази картина има прекалено много неточности — прекъсна го Никол. — Първо, няма съмнение, че биотите са просто машини. Що се отнася до птицеподобните, възможно е да са живи същества, но може също да не представляват нещо повече от едно съвършено чудо на техниката. Съвсем друго е положението с октопаяците — те са истински, това е очевидно, макар че е много вероятно технологията, с която е построен този космически кораб, да се е развила до невъобразимо високо ниво по отношение на изкуствения интелект. Интуицията обаче ми подсказва, че златисто-черните създания не са роботи.

— Не вярвам ние, хората, да сме способни да направим разлика между истинско органично същество и една движеща се машина, създадена от изключително напреднала в техническо отношение цивилизация.

— Напълно съм съгласна с теб, но така или иначе в този момент можем само да изказваме предположения. Освен това, съществува и друг интересен въпрос.

— Какъв?

— Питам се дали на Рама I също е имало такива птицеподобни, октопаяци и подземия? Ако е така, защо космонавтите от „Индевър“ са пропуснали да ги забележат? Другата възможност е те да съществуват единствено тук, на втория космически кораб. Това обаче е не по-малко странно.

Ричард помълча доста дълго, след което замислено каза:

— Разбирам какво имаш предвид. В основата на всичко винаги е било предположението, че двете Рама са създадени преди милиони години от неизвестна цивилизация, обитаваща друга част на Галактиката и че, отправени към някаква своя, непонятна за нас цел, те не са склонни да обръщат внимание на никой и на нищо по пътя си. Ето защо е напълно логично да си зададем въпроса защо, след като очевидно са били построени по едно и също време, двата кораба имат толкова съществени разлики помежду си?

— Вече започвам да вярвам в това, за което настояваше нашият японски колега. Според него при изграждането на тези космически конструкции е следвана и е търсена определена логика. Убедена съм, че хората от първата рамианска експедиция са провели внимателно и задълбочено всички предвидени изследвания и проучвания. Единственият правилен извод е, че различията между двата кораба са съвсем реални. След като признаем това обаче, възниква още по-сложен въпрос — каква е причината за тях?

Ричард току-що бе приключил със закуската и в момента крачеше напред-назад из слабо осветения тунел.

— Подобна дискусия бе проведена и малко преди да се вземе решение за прекратяване на нашата експедиция. Основният въпрос, разискван по време на тази телеконференция, бе защо рамианите решиха да променят курса на своя кораб и да го насочат към Земята? Тъй като първият Рама не е извършил такава маневра, повечето от участниците в дискусията приеха действията на втория космически кораб за неоспоримо доказателство, че между тях съществуват сериозни различия, макар че не знаеха нищо за птицеподобните и октопаяците.

— Генерал Борзов щеше да хареса нашите хвъркати приятели — обади се Никол след кратка пауза. — За него летенето бе най-голямото удоволствие в живота. — Тя се позасмя. — Веднъж сподели с мен тайната си надежда, че прераждането наистина съществува, и каза, че мечтае в следващия си живот да бъде птица.

— Генералът беше добър човек — отговори Ричард, като забави крачка. — Мисля, че не успяхме да оценим достойнствата му както трябва.

Французойката прибра останалата част от пъпеша обратно в раницата си и се усмихна, докато слушаше философстванията на своя приятел: След малко се обърна към него:

— Още един въпрос, Ричард?

Той кимна.

— Смяташ ли, че вече сме се срещали с истински рамиани? Имам предвид, с някои от съществата, които са построили този космически гигант или пък с техни потомци?

Ричард поклати глава:

— Абсолютно съм убеден, че подобно нещо не се е случило досега. Възможно е познатите ни обитатели на кораба да са създадени от рамианите или дори да са същества от непозната планета. Но няма съмнение, че все още не познаваме главните герои.

Откриха Бялата стая от лявата страна на един тунел, намиращ се на второто хоризонтално ниво под повърхността. До този момент разглеждането на отделните участъци от подземието протичаше бавно и отегчително. Ричард и Никол бяха обходили десетина тунела, надничайки в поне толкова на брой помещения, без никъде да намерят нещо интересно. Единствено в четири от помещенията забелязаха същия набор от механизми за регулиране на светлината и температурата, като тези, които бяха видели при влизането си в шахтата.

Сега обаче двамата изследователи разбраха веднага, че са попаднали на наистина поразително място. Помещението, в което влязоха, имаше ослепително бели стени, но още по-изумителна бе колекцията от странни предмети, струпани в един от ъглите. Когато Никол и Ричард се приближиха, за да ги разгледат по-внимателно, те установиха, че виждат пред себе си съвсем познати неща — гребен и четка, празна туба от червило, няколко монети, връзка ключове, и дори един стар джобен радиоприемник. Имаше и още една, по-малка купчинка, в която откриха пръстен, ръчен часовник, паста за зъби, пиличка за нокти и малка клавиатура с латински букви. Ричард и Никол бяха поразени.

— Е, като математически гений какво обяснение можеш да дадеш за всичко това? — обърна се французойката към своя спътник.

Той вдигна тубата с паста за зъби, отвъртя капачката и изстиска малко от веществото вътре. Беше бяло на цвят и не миришеше. Ричард взе малко на върха на пръста си и го близна.

— Пфу! — възкликна с отвращение и се изплю. — Я извади спектрометъра, ако обичаш.

Докато Никол правеше анализ на пастата с помощта на чувствителната си медицинска апаратура, нейният колега повдигна и разгледа отблизо и останалите предмети. Особено го заинтригува часовникът. Отчиташе времето правилно и равномерно, секунда след секунда, макар че върху циферблата нямаше деления.

— Ходила ли си някога в Космическия музей във Флорида? — попита Ричард.

— Не — отвърна разсеяно Никол.

— Там на едно място са показани и личните вещи, принадлежали на космонавтите от първата рамианска експедиция. Този часовник тук прилича изключително много на изложения в музея — отлично помня как изглежда, защото си купих подобен от магазина за сувенири.

В този момент към него се приближи Никол. Лицето й имаше озадачено изражение.

— Това нещо не е паста за зъби, Ричард. Въобще не мога да установя какво е. Анализът на съставките е много странен — показва изключително високо съдържание на свръхтежки молекули.

В продължение на няколко минути двамата тършуваха из чудноватата колекция от предмети, като се опитваха да проумеят какво означава наличието им тук, в извънземния кораб.

— Един факт поне е неопровержим — каза Ричард, който напразно се опитваше да отвори джобния радиоприемник. — Тези неща несъмнено са свързани по някакъв начин с човешки същества. Познатите ни предмети тук са прекалено много, така че не може да става въпрос за някакво невероятно съвпадение между материалните култури на земната и на друга, непозната цивилизация.

— Но как тогава са попаднали в Рама? — запита французойката, докато се мъчеше да се среши с четката, но игличките й се оказаха твърде меки. Разгледа я внимателно и възкликна:

— Но това всъщност не е истинска четка! Само прилича на такава, но на практика е напълно неизползваема.

Никол се наведе, за да вземе пиличката за нокти.

— С този предмет е направо невъзможно да се изпили дори един-единствен нокът!

Уейкфилд се приближи, за да разбере какво бе впечатлило спътничката му толкова много. Все още полагаше усилия да отвори радиоприемника, но накрая гневно го захвърли на пода и взе пиличката от Никол.

— Искаш да кажеш, че на пръв поглед тези предмети изглеждат сякаш са направени от човешка ръка, но всъщност не е така? — подхвърли Ричард, като прокара пиличката по най-дългия си нокът. Той остана непроменен. — Какво означава всичко това? — възкликна англичанинът объркан.

— Спомням си, че когато бях студентка, четох един фантастичен роман, в който някакви извънземни изучават човешката раса, но узнават единствено неща, видени от тях по телевизията. Оказва се обаче, че това са били много стари предавания. Когато настъпва дългоочакваната среща между двете цивилизации, извънземните предлагат като подаръци съвсем истински на външен вид кутии с бисквити, сапуни и други предмети. Всички пакети са направени да изглеждат съвсем както трябва, но излиза, че или са празни, или в тях има нещо друго.

Ричард не слушаше много внимателно какво му разказва Никол, докато през това време си играеше с връзката ключове и разглеждаше останалите предмети в стаята.

— Е, добре, кое е общото между всички тези неща? — очевидно отправяше въпроса предимно към самия себе си.

Само след секунди и двамата едновременно достигнаха до отговора:

— Принадлежали са на космонавтите от „Индевър“! — възкликнаха Ричард и Никол в един глас.

— Следователно между Рама I и Рама II съществува някакъв начин за обмяна на информация — заключи Ричард.

— И всичките тези предмети са поставени тук нарочно, за да ги видим и разберем, че първото посещение на хора от Земята е била наблюдавано и може би дори заснето от рамианите — допълни Никол.

— Очевидно биотите-паяци, които тогава посещават и разглеждат лагерите на експедиция „Индевър“, всъщност са правели проучвания и са били снабдени стайни снимачни камери.

— И тези вещи са произведени до една въз основа на снимките, изпратени от Рама I.

След последното изказване на французойката настъпи продължително мълчание. Всеки бе потънал в собствените си мисли. След известно време обаче Ричард се изправи и продължи размислите си на глас, като закрачи напред-назад из стаята:

— Но защо желаят да узнаем за всичко това? Какво очакват от нас сега? — внезапно той избухна в смях. — Наистина би било адски забавно, ако накрая не друг, а именно Дейвид Браун се окаже прав в предположението си, че макар рамианите да са всъщност съвсем безразлични както към нас, така вероятно и към другите обитатели на Галактиката, те са програмирали своите кораби да се движат и да реагират по начин, който да бъде възприет от евентуални посетители като проява на интерес спрямо тях. Това би поласкало тези чуждоземни гости, особено ако Рама внезапно промени курса си уж с цел да посети планетата им или пък на борда й бъдат открити предмети, които те използват в своето ежедневие. Каква невъобразима ирония! И тъй като вероятно представителите на всяка слабо развита цивилизация са безнадеждно егоцентрични, то при посещението си на Рама те очевидно биха били заети единствено със стремежа да открият и разгадаят някакво послание, което смятат, че е предназначено специално за тях…

— Мисля, че доста пресилваш нещата — прекъсна го Никол. — Всичко, което ни е известно до този момент е, че първият космически гигант без съмнение е изпратил снимки или друг вид изображения до Рама II и че въз основа на тях са били направени копия на някои лични принадлежности на членове от екипажа на „Индевър“, след което тези предмети са били поставени тук, с вероятната цел да бъдат открити от нас.

— Питам се дали и клавиатурата също е неизползваема — каза Ричард и натисна подред клавишите с букви Р-А-М-А. Безуспешно. Опита с Н-И-К-О-Л. Отново без резултат.

— Не си ли спомняш как работят старите модели? — попита го Никол, усмихна се и взе клавиатурата. — Имат си отделен бутон за включване. — Тя натисна някакъв клавиш без обозначение в горния десен ъгъл и в същия момент двамата с Ричард видяха, че част от отсрещната стена се плъзга встрани и открива голям черен екран във формата на широк един метър квадрат.

Малката клавиатура бе направена по модел на тези, които членовете на първата рамианска експедиция бяха използвали, прикрепени към портативните им компютри. Разполагаше с четири реда от по дванадесет клавиша, върху четиридесет от които бяха обозначени двадесет и шестте латински букви, арабските цифри от нула до десет и знаците за четирите основни математически операции. Върху останалите осем бутона имаше или точки, или геометрически фигури. Освен това можеха да застават в горно или долно положение. Ричард и Никол бързо разбраха, че именно те бяха основните функционални клавиши в рамианската компютърна система. С чисто налучкване, двамата космонавти успяха също така да установят, че резултатът от натискането на който и да е от тези осем контролни бутона зависеше от някаква конкретна комбинация от позициите „горе“ и „долу“ на останалите седем. По този начин задействането само на един-единствен от функционалните клавиши можеше да даде 128 различни резултата, като общото число операции, зависещи от всичките осем главни бутона, бе 1024.

Да се направи пълен списък на всички команди, беше доста трудна работа, но Ричард храбро реши да се заеме с това. Като си правеше записки на своя компютър и компютъра на Никол, той започна да разработва основните принципи на аналогия между машинния език, използван от хората, и езика, задействащ различните операции на рамианския компютър. Целта бе да могат да експлоатират чуждоземната машина, както тези на борда на „Нютон“. Ако успееше да направи подобен превод на непознатата система от команди, Ричард смяташе да създаде програма, чрез която, заедно с резултатите от всяка операция, извършена с портативния му компютър, да се появява и справка за съответната комбинация от клавиши върху рамианската клавиатура, която би показала същия резултат и на големия черен екран в Бялата стая.

Това бе наистина непосилна задача, въпреки знанията и природната интелигентност, които притежаваше Ричард. Освен това трудно можеше да обясни нещата на Никол, затова трябваше сам да се залови за работа. През първия рамиански ден, който прекараха в необикновеното помещение, французойката излиза два пъти на повърхността и дълго обикаля из Ню Йорк, като от време на време поглеждаше към небето с надеждата да зърне някой хеликоптер. При второто си напускане на подземието тя отиде до хангара, където бе прекарала дълги и мъчителни часове сама на дъното на ямата. Толкова много неща се бяха случили оттогава насам, че това ужасно преживяване почти се бе изличило от паметта на Никол.

Често се сещаше за Борзов, Такагиши, Уилсън. Когато напускаха Земята, всички космонавти знаеха добре, че ги очакват неизвестност и неподозирани опасности. По време на многобройните си тренировки те се бяха учили какво да правят в случай, че се повреди транспортно средство или пък възникнат проблеми със собствения им космически кораб, които може да представляват заплаха за техния живот. Но въпреки това никой не бе вярвал истински, че е възможно да се стигне до смъртни случаи. „Ако двамата с Ричард загинем тук, в Ню Йорк — помисли си младата жена, — тогава ще останат живи точно половината от първоначалния екипаж и нашата експедиция ще се окаже най-катастрофалната, откакто са подновени космическите полети с екипаж на борда.“

Стоеше пред хангара, съвсем близо до мястото, където двете с Франческа разговаряха за последен път с Ричард по радиоприемника. „Защо реши да излъжеш, Франческа? Нима смяташе, че с моето изчезване всички подозрения ще бъдат погребани завинаги?“

Последната сутрин, която бе прекарала в лагер Бета, малко преди да потегли заедно с другите двама от спасителната група, за да търсят Такагиши, Никол бе прехвърлила по компютърната мрежа цялата информация от портативния си компютър в този, който се намираше в стаята й на борда на „Нютон“. Тогава го бе направила с цел да освободи допълнителна памет в случай, че информацията, която съберат в Ню Йорк, се окаже прекалено много. „И така, всички доказателства са налице и могат лесно да бъдат открити от някой прилежен следовател, стига да реши да погледне в компютъра. Там е записана цялата документация във връзка с лекарството, дадено на Борзов, кръвното налягане на Дейвид и дори се споменава, макар и съвсем бегло, за твоя аборт, Франческа. И разбира се, най-главното — причината, според Ричард, за повредата с робота-хирург.“

По време на двете си разходки из града Никол видя няколко биота-стоножки и дори един биот-булдозер далеч пред себе си, но не забеляза нито следа от своите приятели — птиците. Не се появи и никакъв осмокрак паяк. „Може би излизат на повърхността само нощем“ — предположи тя, докато се връщаше, за да вечеря с Ричард.

49.

Взаимопомощ

— Храната ни ще свърши всеки момент — отбеляза Никол, докато двамата с Уейкфилд опаковаха последните останки от пъпеша-манна, след което ги натъпкаха в неговата раница.

— Знам, но имам план как да намериш още.

— Аз ли? Защо реши, че това е точно моя работа?

— Ами първо, за целта е необходим само един човек. Идеята всъщност ми хрумна, докато чертаех някакви графики на компютъра. И второ, прекалено съм зает с това, което върша тук — мисля, че всеки момент ще успея да проникна в оперативната система на рамианския компютър. Има около двеста команди, които са напълно непонятни и за които единственото обяснение е, че осигуряват достъп до друго, по-високо ниво.

Докато вечеряха, Ричард обясни на своята спътничка, че вече бе успял да открие как да използва чуждоземната машина на принципа на познатите им компютърни устройства. Сега той можеше да вкарва данни в нея или да ги извиква на екрана, да извършва математически операции, да прави графични изображения и дори да създава нови езици.

— Все още обаче ми предстои да узная какви са истинските възможности на рамианския компютър — добави Уейкфилд. — Затова смятам тази вечер и утре да се опитам да разгадая още някои от тайните му. Знаеш, че не разполагаме с много време.

На пръв поглед планът на Ричард за това как да се снабдят с храна, бе наистина измамно прост. Когато настъпи нощта (през която Уейкфилд спа не повече от три часа), Никол се отправи към Централния площад. С помощта на метода на изменящите се матрици, англичанинът бе успял да определи три възможни местонахождения на тънката метална плочка, отваряща капака на птичето жилище и бе толкова убеден в правотата на предположенията си, че дори не пожела да обсъдят какво да прави Никол в случай, че не намери въпросния предмет. В края на краищата обаче, Ричард се бе оказал прав. Тя наистина успя да открие плочката съвсем лесно, след което отвори капака и извика надолу в тъмната шахта. Не последва никакъв отговор.

Никол насочи лъча на фенера си в бездната под себе си. Танкът-пазач беше на своя пост и сновеше напред-назад пред входа на тунела, който отвеждаше до помещението с резервоара. Французойката отново извика. Не й се искаше да слиза дори и до първото хоризонтално ниво, ако можеше да избегне това. Макар Ричард да я бе уверил, че ще й се притече на помощ в случай, че не се върне на време, на Никол никак не й се нравеше мисълта пак да бъде затворена в дълбокото подземие.

Не бяха ли това някакви далечни птичи крясъци или просто й се беше сторило? Младата жена извади една от монетите, които бяха открили в Бялата стая и я пусна в шахтата. Тя изчезна в мрака и след малко Никол я чу да се удря в някоя от площадките на второто хоризонтално ниво. Този път крясъкът, който последва, бе силен и пронизителен. Французойката видя някакво едро туловище да пресича лъча от нейния фенер и скоро една птица прелетя над танка-пазач. Само след миг капакът над дупката започна да се затваря и Никол бе принудена да се отдръпне назад.

С Ричард бяха обсъдили предварително как е най-добре да постъпи при подобна ситуация. Ето защо тя изчака няколко минути, след което отново натисна отварящата плочка. Когато викът й отекна за пореден път в бездната на птичето владение, отговорът дойде незабавно. Сега при нея долетя кадифената й приятелка, застана на около пет метра под отвора и нададе остър писък. Очевидно казваше на Никол, че трябва да си върви. В последния миг преди птицата да се обърне, за да се спусне обратно надолу 8 тъмнината, французойката успя да извади портативния си компютър и да задейства предварително вложена в паметта му програма. На екрана се появиха графичните изображения на два пъпеша-манна. Пред втренчения поглед на птицата картината стана цветна, след което в един от плодовете се появи прорез, през който съвсем ясно се различаваха трите отделни пласта.

Междувременно кадифеното създание се приближи до самия отвор, за да вижда по-добре, после се обърна, наведе глава и изкряска оглушително. Само миг по-късно към тях се присъедини и втората позната на Никол птица, тази с линолеумната обвивка на тялото. Когато тя кацна на най-горната площадка, лекарката показа още веднъж графичното изображение. Известно време двете хвъркати същества обсъждаха нещо помежду си, след което се спуснаха заедно надолу в тъмното подземие.

Изминаха няколко минути, през които Никол чуваше откъслечни крясъци някъде дълбоко в шахтата. Най-накрая двете птици се появиха отново. Всяка стискаше в ноктите си по един малък пъпеш. Кацнаха на площада близо до отвора на подземието, но продължиха здраво да държат плодовете, дори когато космонавтката се приближи, за да ги вземе. Последва дълга нравоучителна проповед (както предположи Никол) — в продължение на петнайсет минути птиците й обясняваха нещо, при което, често почуквайки с клюн по пъпешите, се обаждаше ту едната, ту другата, ту двете едновременно. После, очевидно доволни, че бяха успели да предадат посланието си, хвъркатите й приятели разпериха криле, направиха един кръг над площада и след миг изчезнаха в подземието.

„Май се опитваха да ми обяснят, че плодовете не са в особено изобилие и че занапред не трябва да ги безпокоя. Очевидно повече няма да ни бъде оказвано гостоприемство“ — помисли си Никол, докато вървеше обратно към източния площад. Пъпешите бяха тежки и тя ги носеше в двете раници, които с Ричард бяха изпразнили специално за тази цел.

Представяше си колко въодушевен ще бъде Ричард, когато се върне при него с цели два пъпеша. Очакванията й се оправдаха, но причината не бе нейната поява с нови припаси храна. Уейкфилд я посрещна, ухилен до уши и скрил едната си ръка зад гърба.

— Почакай да видиш аз какво имам да ти покажа — каза той, докато Никол изваждаше пъпешите-манна от раниците. После протегна напред ръката си и разтвори шепа. Държеше доста голямо черно топче с диаметър около десет сантиметра.

— Все още не съм успял да разгадая цялата логика на опериране при тази програма, нито какво количество информация може да се вложи в отделните поръчки — обясняваше й Ричард, — но постигнах най-важното: вече знам основното й предназначение: чрез нея се поискват разни неща, които компютърът след това доставя по някакъв начин.

— Не разбирам какво искаш да кажеш — заяви Никол, която все още се опитваше да проумее какво всъщност бе предизвикало подобно въодушевление у Ричард.

— Направиха това за мен — допълни той, като й подаде кръглата топка. — Виждаш ли? Някъде тук има фабрика, в която произвеждат неща по поръчка.

— Защо тогава „те“, независимо кои са всъщност, не вземат да ни снабдят и с малко храна? — попита Никол язвително. — Можеш да бъдеш сигурен, че птиците повече няма да ни обърнат внимание. — Беше малко ядосана на Ричард, който нито я бе поздравил, нито й бе благодарил за успешното намиране на пъпешите.

— Няма проблем — отговори й той. — Веднага щом разуча какви неща можем да поискаме и точно по какъв начин, двамата с теб ще си поръчаме риба с чипс или пържоли с пържени картофи — каквото си пожелаеш, стига да успеем да го изразим на недвусмислен научен език.

Никол наблюдаваше с интерес своя приятел. В този момент англичанинът се хилеше като обезумял насреща й, и с разрошената си коса, необръснато лице и торбички под очите, удивително приличаше на току-що избягал от лудницата.

— Ричард, защо не се поспреш за малко? — каза Никол накрая. — Ако си открил Свещения Граал, то поне се постарай да ми обясниш всичко като хората.

— Гледай към екрана — отвърна той и начерта върху него един кръг, след това го изчисти и на негово място направи малък квадрат. За по-малко от минута нарисува на черния монитор съвършено правилен триизмерен куб, след което постави осемте контролни клавиша в определена комбинация от позиции „горе“ и „долу“ и натисна този от тях, върху който имаше гравиран малък триъгълник. На екрана се появиха някакви странни знаци.

— Не се притеснявай — каза Ричард. — Не е нужно да разбираме всички отделни подробности. В момента компютърът иска пространствените характеристики на куба.

Сега англичанинът последователно натисна няколко от обикновените клавиши с цифрови и буквени означения.

— Готово! — обърна се към Никол. — Ако правилно съм въвел данните, само след десет минути ще имаме кубче, направено от същия материал като топката.

Докато чакаха, те хапнаха малко от новата доставка пъпеши. Бяха съвсем същите на вкус. „Една пържолка с пържени картофи би ми дошла страшно добре“ — помисли си Никол. В този миг стената отсреща внезапно се повдигна на около половин метър от пода и в отвора се появи черно кубче.

— Почакай малко, не го взимай още — каза й Ричард, когато тя се приближи, за да разгледа предмета. — Погледни насам! — Той насочи лъча на фенерчето си в тъмното пространство отвъд отвора, в който се намираше кубчето. — Зад тези стени има многобройни и безкрайно дълги тунели, които сигурно отвеждат до фабрики, толкова усъвършенствани в техническо отношение, че въобще не бихме могли да отгатнем какво е предназначението им. Представи си само! В тях дори е възможно да се правят предмети по поръчка!

Никол започваше да проумява защо приятелят й бе така въодушевен и развълнуван.

— Сега поне до някаква степен ще вземем нещата в свои ръце — продължи той. — Ако успея достатъчно бързо да разгадая оперативния код, скоро ще можем да си поръчаме храна, а има вероятност и да си доставим материалите, които са необходими за направата на лодка.

— Надявам се, че моторът й няма да е шумен — каза французойката закачливо.

— Няма проблеми — съгласи се Ричард. Дояде и последното си парче от пъпеша и заработи отново с клавиатурата.

Никол започваше да се тревожи. За целия рамиански ден нейният приятел бе успял да направи само още едно откритие. През тези тридесет и осем часа, от които отдели само седем за сън, той бе напълно погълнат от своите експерименти и изчисления, но резултатът от неговите упорити усилия бе нищожен — получиха единствено някакъв нов материал, лек като балсово дърво и сега, освен тежките черни предмети, чиято плътност бе близка до тази на дъба, те вече можеха да си поръчват и по-леки неща.

Ричард се съсипваше от работа, но въпреки това не желаеше или считаше за невъзможно да използва Никол като помощничка.

„Ами ако първото му откритие е било чиста случайност? — каза си тя, докато се изкачваше нагоре по стълбите, за да отиде на сутрешната си разходка. — Нищо чудно на този компютър да могат да се поръчват само два вида черни предмети.“ Никол не успяваше да се пребори с безпокойството си, че напразно губят време. Оставаха още само шестнайсет дни до срещата на Рама със Земята, а нямаше и следа от спасителна група. Някъде дълбоко в съзнанието й я глождеше натрапчивата мисъл, че двамата с Ричард са изоставени окончателно.

Предишната вечер Никол се беше опитала да поговори с английския си колега за това, какво смята да правят по-нататък, но приятелят й бе прекалено изтощен и не реагира по никакъв начин, когато тя сподели с него силното си безпокойство. Малко по-късно младата жена внимателно обмисли и прецени всички възможни начини на действие. Обърна се към Ричард, за да поиска мнението му, и видя, че е потънал в дълбок сън. Тя също задряма за кратко и когато се събуди, Ричард вече беше станал и отново работеше с клавиатурата. Отказа да закусва, както и да бъде разсейвай с разговори. Никол се препъна във все по-нарастващия куп черни предмети на пода, докато излизаше от Бялата стая, за да направи сутрешната си гимнастика.

Чувстваше се ужасно самотна. Последните петдесет часа бе прекарала съвсем сама, без компанията на Ричард и непрекъснато й се струваше, че времето тече много бавно. Удоволствието от четенето бе единственото й спасение. В компютъра разполагаше с текста на четири книги — една медицинска енциклопедия и три развлекателни романа. „Убедена съм, че целият мозък на Ричард е пропит от Шекспир“ — весело си помисли Никол, докато седеше на стената, ограждаща Ню Йорк, отправила поглед към Цилиндричното море. Някъде далеч отвъд водната площ, с помощта на своя бинокъл, тя успяваше да различи през гъстата мъгла и множеството облаци смътните очертания на Северната чаша, откъдето, заедно с останалите членове на експедицията, бе влязла за първи път в Рама.

В нейния компютър бяха записани две от книгите на баща й. Никол харесваше най-много „Кралица на всички времена“, в която се разказваше за младостта на Еленор от Аквитания. Прекарала детството си в двора на херцога на Поатие, тя се омъжва за краля на Франция Луи Капет, участва заедно с него в кръстоносния поход до Божи гроб, след което се обръща към папа Йожен III с молба да анулира брака й. Кулминационната точка в романа бе нейният развод с Луи и последвалият годеж с младия и вълнуващ Хенри Плантагенет.

Другата книга на баща й, с която Никол разполагаше в компютъра си, бе неговият световно признат шедьовър — „Аз, Ричард Лъвското сърце“. В този роман откъси от личния дневник на главния герой се редуваха с неговия вътрешен монолог през двете зимни седмици, прекарани от краля и неговите войници близо до Месина, под закрилата на нормандския владетел на Сицилия, където, потеглил на поредния си кръстоносен поход, Ричард се спира, за да даде почивка на войската си. Тук прочутият крал-воин и хомосексуалист, син на Еленор и Хенри Плантагенет, разказва в изблик на самоанализ свои лични преживявания, както и важни исторически събития от края на дванадесети век.

Никол си спомни дългия разговор с Женевиев предишното лято, когато дъщеря й бе прочела „Аз, Ричард“ и, силно впечатлена от неговата история, бе изненадала майка си, задавайки й изключително интелигентни въпроси. Младата жена се запита какво ли прави точно в този момент Женевиев в Бовоа. „Вече са ти съобщили, че не съм се завърнала в лагера. Дали са използвали официалния военен термин за подобни случаи — изчезнал при изпълнение на задача?“

Никол си представи как всеки ден дъщеря й се завръща със своето колело от училище и може би, още щом влезе през вратата на вилата им, пита дядо си за някакви новини. Пиер вероятно само поклаща тъжно глава.

„Изминаха цели две седмици, откакто останалите от «Нютон» ме видяха за последен път. Храниш ли още някаква надежда, скъпо мое момиче?“ Тъжна и отчаяна, Никол бе обзета от непреодолим копнеж да поговори с дъщеря си. За миг бе забравила какво е реалното положение и съзнанието й отказваше да приеме факта, че от Женевиев я делят милиони километри и няма начин да установи връзка с нея. Французойката стана, с намерение да се върне в Бялата стая, убедена от краткотрайната си илюзия, че оттам ще може да се обади по телефона на своята дъщеря.

Няколко секунди по-късно способността й за трезва преценка се възвърна и Никол се учуди на това, колко лесно съзнанието й бе успяло да я заблуди. Тя поклати глава и седна отново на стената. Остана там почти два часа, а мислите й свободно се рееха, заети с най-различни неща. Накрая, когато тъкмо се канеше да си върви, французойката се сети за Ричард Уейкфилд. „Е, направих каквото можах, приятелю. С никой друг, освен с Хенри, не съм била толкова искрена и открита. Но явно късметът ми е такъв — да бъда тук с човек, по-трудно доверяващ се и от мен самата.“

Докато слизаше надолу по стълбите към второто хоризонтално ниво и оттам през тунела към Бялата стая, Никол изпита някаква неопределима тъга. Това чувство обаче се смени с учудване, когато тя влезе в помещението и се приближи към Ричард. Внезапно той скочи от малкия черен стол, на който седеше, и я посрещна с прегръдка. Беше се обръснал и сресал, дори бе почистил ноктите си. Върху масата в средата на стаята французойката видя красиво нарязан пъпеш-манна. Пред всеки от двата стола бе поставена черна чиния, в която имаше парче от плода.

Ричард дръпна назад един от столовете и покани своята приятелка да седне, след което заобиколи и се разположи от другата страна на масата. Пресегна се и взе ръцете на Никол в своите.

— Искам да ти се извиня — каза, очевидно много напрегнат и развълнуван. — Ужасно съжалявам, че се държах толкова грубиянски. Наистина бях непоносим през последните няколко дни. — При тези думи замълча, но след малко колебливо продължи: — Докато те чаках да се върнеш, през ума ми минаха хиляди неща, които бих желал да ти кажа — той смутено се усмихна. — Вече не си спомням всички… Знам само, че исках да ти обясня колко важни бяха за мен принц Хал и Фалстаф. Винаги съм ги чувствал като най-добрите си приятели… Трудно преживях това, което им се случи… И все още скърбя за тях… — Ричард пийна малко вода. — Но което е най-главното, съжалявам, че никога не съм ти казвал какъв забележителен човек си — привлекателна, интелигентна, остроумна и чувствителна — всичко, което съм мечтал да срещна у една жена. Дори и в положението, в което се намираме, аз пак се боях да ти призная какво изпитвам към теб. Предполагам, това е защото прекалено много се страхувам, че чувствата ми ще бъдат пренебрегнати.

Очите на Ричард се изпълниха със сълзи, които се затъркаляха надолу по лицето му. Той трепереше леко — Никол ясно виждаше какви усилия му бе струвало признанието. Тя придърпа ръцете му към устните си и промълви:

— Мисля, че и ти си изключителен мъж.

50.

Надеждата никога не умира

Ричард продължи да разучава рамианския компютър, но вече прекъсваше по-често работата си и използваше Никол за помощничка винаги, когато това бе възможно. През останалото време се разхождаха и разговаряха като стари приятели. Англичанинът забавляваше своята спътничка, като изиграваше пред нея огромни откъси от различни Шекспирови пиеси. Притежаваше удивителна памет, затова се опитваше да каже репликите и на двамата герои в любовните сцени от „Ромео и Жулиета“, но всеки път, когато гласът му преминаваше във фалцет. Дьо Жарден го прекъсваше, избухвайки в смях.

Една нощ разговаряха повече от час за Омех, за племето сенуфо и за виденията на Никол.

— Надявам се разбираш, че ми е трудно да приема физическата реалност на някои от твоите преживявания — каза Ричард, като се опитваше да обясни точно какво събужда любопитството му. — Същевременно обаче намирам, че тези истории са изключително интересни и запленяващи.

Той беше заинтригуван особено много от символизма на нейните видения и се опита да й обясни някои неща. Не криеше, че вярва в мистичните способности на французойката и ги възприема като още една съставка от богатата й душевност.

Спаха сгушени един в друг, преди да се любят за пръв път. Когато накрая правиха секс, милувките им бяха нежни и внимателни, без излишна прибързаност. Насладата заля телата им изненадващо плавно и спокойно. Една нощ Никол лежеше, сложила глава върху гърдите на Ричард, като ту се разбуждаше, ту отново се унасяше в сън. Приятелят й се бе замислил дълбоко.

— Преди няколко дни — внезапно се обади той и я докосна, за да се събуди, — когато още не бяхме толкова близки, аз ти споменах, че веднъж бях решил да се самоубия. Тогава изпитах неудобство да ти разкажа цялата история. Искаш ли да я чуеш сега?

Никол отвори очи и се претърколи на постелката до него, като опря брадичка на корема му.

— Ъхъ — промълви тя, целувайки го по челото.

— Сигурно знаеш, че се ожених за Сара Тайдингс, когато и аз, и тя бяхме съвсем млади. Тогава все още не беше станала известна актриса и едва от година участваше в трупата на Кралския Шекспиров театър. По това време бяха в Страдфорд, където представяха „Ромео и Жулиета“, „Както ви харесва“ и „Цимбелин“. Сара играеше Розалинд и Жулиета и бе фантастична и в двете роли. Тогава беше само на осемнайсет години, току-що завършила училище. Влюбих се в нея още първия път, когато я видях като Жулиета. Всяка вечер й изпращах рози в гримьорната и похарчих почти целите си спестявания, за да гледам всичките представления, в които участваше. Прекарахме две дълги вечери заедно, след което й предложих да се ожени за мен. Тя прие повече от изненада, отколкото защото бе влюбена.

В края на лятото ми се наложи да замина за Кеймбридж във връзка с изследователската си работа. Купихме апартамент и Сара пътуваше всеки ден с влака до Лондон, където играеше в един театър. Придружавах я винаги, когато имах възможност, но след няколко месеца ми се наложи да отделям повече време на научните проблеми, с които се занимавах.

Ричард прекъсна разказа си и сведе поглед надолу към Никол. До този момент тя не се бе помръднала. Лежеше с част от тялото си върху него и му се усмихваше.

— Продължавай — каза нежно.

— Сара притежаваше изключително горещ темперамент, беше твърде буйна и енергична, постоянно в движение и винаги жадна за нови и интересни неща. Еднообразието я отегчаваше и вбесяваше. Всекидневното осигуряване на хранителни продукти считаше за колосална скука. Правеше от мухата слон, дори ако й се наложеше само да натисне бутона и да трябва да реши какво да поръча. Смяташе, че всички видове програми и разписания ограничават свободата й.

Сара настояваше, когато се любим, това винаги да става в различна поза и на фона на някаква нова мелодия. В противен случай щеше да бъде изтъркан номер, една обикновена скучнотия.

В началото успявах да проявявам достатъчно въображение и изобретателност, за да задоволявам прищевките й. Освен това се нагърбих с всички делнични дребни задължения, за да я облекчавам от досадата на домакинската работа. Но времето не ми стигаше и въпреки значителните способности, които притежавах, този начин на живот започна да пречи на научните ми занимания — аз отделях почти цялата си енергия, за да правя живота на Сара интересен и разнообразен.

Една година след женитбата ни тя пожела да наеме апартамент в Лондон, за да не й се налага да пътува всяка вечер до вкъщи с влака. Всъщност вече беше започнала да не се връща у дома след вечерните представления и то по няколко пъти в седмицата, като казваше, че остава да пренощува при своя приятелка, също актриса. Сара ставаше все по-популярна, успехите й бяха все по-големи, така че имахме предостатъчно пари и аз не можех да се противопоставям на нейното решение.

Не след дълго плъзнаха слухове за начина й на живот, на които отначало реших да не обръщам внимание, вероятно защото се боях, че тя няма да отрече истинността им, ако реша да я попитам. И тогава, късно една вечер, докато учех за изпит, телефонът иззвъня. Чу се гласът на някаква жена — много любезна, но очевидно ужасно разстроена. Представи се като съпругата на актьора Хю Синклер — по това време той играеше със Сара в американската пиеса „При всякакви обстоятелства“ — и каза, че мъжът й има любовна връзка с моята жена. „Всъщност, в момента двамата са заедно в нейния апартамент“ — добави тя накрая, разплака се и затвори.

Никол протегна ръка и нежно погали Ричард по лицето.

— Усетих как нещо в гърдите ми се скъса — продължи той, припомняйки си болката, която бе преживял в онзи миг. — Бях разгневен, ужасен, отчаян. Чувствах, че ще обезумея от мъка. Втурнах се към гарата и взех последния влак за Лондон. Едно такси ме остави пред къщата, където живееше Сара, и аз се втурнах към вратата.

Не почуках. Изтичах нагоре по стълбите и ги заварих да лежат голи в леглото. Сграбчих Сара и я блъснах в стената — все още чувам трясъка, който последва, когато главата й се блъсна в огледалото. Тогава, обезумял от ярост, аз се нахвърлих върху Синклер и започнах да го удрям с юмруци по лицето, докато то не се превърна в една кървава пихтия. Беше ужасно…

Ричард млъкна и се разплака беззвучно. Никол обви ръце около гърдите му, които се надигаха и отпускаха развълнувано.

— Скъпи мой — промълви нежно.

— Бях освирепял като звяр — продължи той, ридаейки. — Дори баща ми не ме биеше толкова жестоко като малък. Сигурно щях да ги убия, ако не ме бяха възпрели хората от съседния апартамент.

Той замълча и в продължение на няколко минути никой от двамата не каза нищо. Когато Ричард заговори отново, гласът му бе почти недоловим.

— На другия ден, след като бях разпитван в полицията и обсаждан през цялото време от десетки журналисти, жадни за сензации, и след като трябваше да понеса ужасните обиди и упреци, отправени ми от Сара, аз реших да се самоубия. Щях да го сторя веднага, ако разполагах с пистолет. Тъкмо обмислях други възможни начини — да взема хапчета, да си прережа вените или да скоча от някой мост — когато ми се обади мой състудент, за да ме попита нещо във връзка с теорията на относителността. Нямаше начин, след като в течение на петнайсет минути бях обсъждал Айнщайн и неговите открития, да продължа да мисля за самоубийство. Разводът остана единственият приемлив изход. Бях убеден, че никога няма да се оженя повторно. Но идеята да сложа край на живота си, вече не ме привличаше. Не можех насила да унищожа любовта си към физиката. — Гласът на Ричард заглъхна.

Никол изтри сълзите от очите си и хвана ръцете на своя приятел. Легна с цялото си тяло върху него и го целуна.

— Обичам те — прошепна тя.

Звънът на часовника подсказа на Никол, че новото рамианско утро вече е настъпило. „Остават още само десет дни — каза си тя, след като бързо ги пресметна на ум. — Май трябва да поговоря сериозно с Ричард“.

Мъжът до нея се размърда. Явно часовникът бе събудил и него. Той се обърна и се усмихна на Никол.

— Скъпи — обади се тя, — крайно време е…

— Каза моржът[2], ако трябва да сме точни.

— Хайде, моля те, бъди сериозен. Трябва да решим какво ще правим. Вече е съвсем сигурно, че нямат намерение да изпратят спасителна група.

— Права си — съгласи се Ричард, докато се изправяше и се пресегна над спалната постелка на Никол, за да вземе ризата си. — Страхувах се, че този момент ще настъпи рано или късно. Очевидно в положението, в което се намираме, ще трябва да прибегнем до единствения възможен изход — да преплуваме Цилиндричното море.

— Значи мислиш, че няма никакъв шанс да си построим лодка от твоето откритие — този черен материал?

— Да. Единият вид е прекалено лек, а другият — прекалено тежък. Може би ще успеем да направим някакво подобие на сал, способен да се задържи над вода, но ще ни се наложи да гребем, тъй като не разполагаме с платна… Така че най-добрата възможност, която ни остава, е плуването.

Ричард стана и се приближи до големия черен квадрат на стената.

— Моите фантазии се оказаха вятър и мъгла, а? — Той почука леко с пръст по екрана. — Като си помисля само, че освен лодка, имах и намерение да ти осигуря и пържола с пържени картофи…

— „И най-добре скроените мечти на мишките и хората често се провалят.“[3] — подхвърли младата жена.

— Ама че странен поет е бил старият Роби. Никога не съм разбирал защо хората го харесват толкова.

Никол се облече и започна да прави гимнастически упражнения.

— Уф — въздъхна. — Хич не съм във форма. От дни не съм се занимавала с някаква по-сериозна физическа дейност. — Тя се усмихна на Ричард, който я гледаше лукаво. — Тази работа не се брои, глупчо такъв.

— Не и що се отнася до мен. Това е единствената физическа дейност, която някога ми е харесвала. Ужасно ненавиждах така наречените „специални дни за тренировка“, които се провеждаха в Космическата академия.

Докато разговаряха, Уейкфилд постави върху масата няколко малки парчета от пъпеша-манна.

— Освен за това ядене, имаме храна за още три — каза той с безстрастен глас. — Предлагам да преплуваме морето преди отново да се стъмни.

— Не искаш ли да го направим още сутринта? — запита Никол.

— Не. Ти иди, ако искаш, да огледаш брега и избери подходящо място, откъдето да стартираме. Снощи открих на компютъра едно нещо, което ме заинтригува. Едва ли ще успея да осигуря храна или платноходка, но мисля, че почти съм проникнал до някакво по-горно ниво в оперативната структура.

След като закусиха, Никол целуна Ричард за довиждане и бавно се изкачи нагоре по стълбите до повърхността. За съвсем кратко време успя да проучи цялото крайбрежие на Ню Йорк — изводът й бе, че е все едно откъде ще тръгнат, когато решат да преплуват Цилиндричното море. Мисълта за това потискаше французойката. „Най-вероятно нито Ричард, нито аз ще сме живи, когато отново настъпи нощта“ — помисли си тя.

Опита се да си представи какво ли е да бъдеш изяден от биот-акула. Дали смъртта настъпва мигновено? Или човек потъва, давейки се и с пълното съзнание, че крайниците му са отхапани? Тази картина я накара да потрепери. „Може би трябва да се опитаме да се снабдим с друг пъпеш?…“ Знаеше обаче, че е безсмислено. Рано или късно, щеше да им се наложи да се опитат да преплуват морето.

Никол се обърна с гръб към водата. „Поне последните няколко дни бяха толкова чудесни — каза си тя. Повече не желаеше да мисли за отчайващото положение, в което се намираха. — Ричард е наистина прекрасен. Във всяко едно отношение.“ За един кратък миг си позволи да се потопи отново в спомена за сладостните мигове на удоволствие и забрава, които бяха преживели заедно. Усмихна се и тръгна обратно към подземието.

— Какво е това? — попита французойката, когато върху екрана проблесна още едно изображение.

— Не мога да ти кажа точно. Знам само, че попаднах съвсем случайно на някакъв дълъг списък от неразбираеми фигури. Сигурно си спомняш, че има една комбинация от клавиши, чрез която се въвежда командата, извикваща на екрана онези знаци, прилични на санскритски символи. И така, докато разглеждах редиците непонятни заврънкулки, неочаквано забелязах повтарящ се мотив. Върнах се в началото на поредицата от знаци, промених позициите на трите последни контролни клавиша и натиснах бутона с двете точки. Внезапно на екрана се появи някакво изображение, което се променя при всяко натискане на някой от клавишите с цифри или букви.

— Но по какво съдиш, че това са всъщност картини от наблюдавани с камера обекти?

Ричард въведе някаква команда и образът върху екрана се смени.

— От време на време забелязвам нещо, което ми се струва познато. Погледни, например, ето тук — не е ли това стълбище Бета, погледнато през обектив някъде от Централната равнина?

Никол се вгледа внимателно в изображението.

— Възможно е — обади се след малко. — Но не виждам как може да го установим със сигурност.

Ричард отново натисна някакъв клавиш и картината вече не беше същата. Както на нея, така и на следващите две не се различаваше абсолютно нищо. На четвъртата обаче двамата космонавти забелязаха очертанията на някакъв обект, който се изтъняваше постепенно нагоре.

— Това не е ли един от Малките рогове, заснет от върха на Големия?

Колкото и да се мъчеше, Никол не успя да си представи каква ли би могла да бъде гледката, разкриваща се от гигантското острие в центъра на Южната чаша.

Уейкфилд продължи да извиква на екрана все нови и нови изображения. Само едно на всеки пет не бе замъглено и двамата с Никол успяваха да забележат някакви очертания.

— В тази програма трябва да има някаква команда, с чиято помощ образът да става по-изчистен и по-ясен. Тогава ще можем да различим по-добре заснетите обекти.

Французойката предчувстваше, че нейният спътник се кани да се залови с нови продължителни и изтощителни експерименти. Тя се приближи до него и обви ръце около шията му.

— Мога ли да те отвлека от заниманията ти за няколко минути? — каза, като се повдигна на пръсти и го целуна по устните.

— Нямам нищо против. Ще ми подейства добре — тъкмо ще ми опресни мозъка — отговори той и остави клавиатурата на пода.

Никол спеше, завладяна от прекрасен сън. Беше си отново у дома, 8 къщата им в Бовоа. До нея на канапето във всекидневната седеше Ричард и държеше ръката й. В креслата насреща им се бяха разположили Пиер и Женевиев.

Внезапно унесът й бе прекъснат от Уейкфилд, който настойчиво й говореше нещо. Французойката отвори очи и видя своя любим надвесен над нея.

— Само да знаеш каква изненада те очаква! — каза той с дрезгав от вълнение глас, като подаде ръка, за да й помогне да стане. — Направо е невероятно! Все още има някой, останал в Рама!

Никол окончателно се отърси от съня и отправи поглед към черния екран, който Ричард сочеше с пръст.

— Просто да не повярваш! — възкликна той, като подскачаше насам-натам. — Няма никакво съмнение — военният кораб не си е заминал.

Едва сега Дьо Жарден осъзна, че това, което вижда, е изображение на част от външната обвивка на Рама. Тя премита няколко пъти, докато слушаше обърканото и накъсано обяснение на своя приятел.

— Когато най-после разгадах кода за изясняване на образите, вече можех да различа почти всичко на картините. Тези, които ти показах преди няколко часа, очевидно представляват данни, получавани от стотици заснемащи устройства, разположени навсякъде из Рама. Мисля, че освен това успях да отгатна как да се добера и до това, което изпращат другите видове предаващи устройства.

Ричард направо ликуваше. Прегърна Никол през кръста и я вдигна високо във въздуха. После я притисна до себе си и започна да я целува и да се върти с нея из стаята като побъркан.

Когато той най-после се поуспокои, младата жена се приближи до изображението на екрана и повече от минута го разглежда внимателно. Нямаше съмнение, че наистина бе военният кораб „Нютон“ — ясно различаваше надписите върху корпуса му.

— Значи този за научни изследвания си е заминал — отбеляза тя.

— Да. Очаквах, че ще стане точно така. Всъщност, боях се, че и двата кораба ще са си тръгнали и когато с теб преплуваме морето, ще се окаже, че все още сме в капан, макар и десет пъти по-голям.

Същата мисъл бе измъчвала и Никол.

— Е, тогава нещата са съвсем прости, нали? — усмихна се тя. — Трябва само да преплуваме Цилиндричното море и да стигнем до седалковия лифт. Горе сигурно ще ни очаква някой.

Докато французойката прибираше вещите си, Ричард продължи да извиква нови картини на екрана.

— Какво правиш, скъпи? — нежно го попита тя. — Мислех, че тръгваме към морето.

— Сега, когато зададох командата за изясняване на образа, трябва да прегледам отново цялата база данни от заснемащите устройства, защото не искам да пропусна нещо, което може да се окаже от значение. Това ще отнеме само около час-два.

Никол спря да прибира нещата си в раницата и седна до Ричард. Картините наистина бяха интересни. Върху някои от тях се виждаха участъци от външния корпус на кораба, но повечето бяха изображения на различни места от вътрешността на Рама, включително и на трите подземия. Имаше един чудесен кадър, очевидно заснет от тавана на огромното помещение, в което се намираха горещите сфери, обвити в гъсти паяжинни кълба, а между тях се спускаха добре познатите мрежи. Ричард и неговата приятелка почакаха малко, като се надяваха да видят някой октопаяк на златисти и черни ивици, но не забелязаха никакво движение.

Оставаше им още съвсем малко до края на списъка от наблюдавани обекти, когато внезапно застинаха на място, забелязвайки нещо изумително върху едно изображение на стълбище Алфа. Четири човешки фигури в скафандри слизаха бавно надолу по стълбите. Двамата космонавти ги гледаха мълчаливо около пет секунди, след което нададоха радостни викове.

— Идват! Идват! — закрещя Ричард, размахвайки ръце. — Най-после ще бъдем спасени!

51.

Спасителни ремъци

Ричард ставаше все по-нетърпелив. Вече повече от час двамата с Никол стояха върху ограждащата Ню Йорк стена и напрегнато оглеждаха небето в очакване да се появи някакъв хеликоптер.

— Защо, по дяволите, се бавят толкова? — нервно мърмореше той. — Трябват само петнадесет минути, за да се отиде с всъдехода от края на стълбище Алфа до лагер Бета.

— Може би ни търсят някъде другаде — опита се да го успокои лекарката.

— Това би било просто смешно. Няма съмнение, че първо са отишли до лагер Бета. Дори и да не са успели да поправят радиоприемника, поне със сигурност са намерили бележката ми, в която обяснявам, че тръгвам към Ню Йорк с една от моторните лодки.

— Вероятно знаят, че тук, в града, няма къде да кацнат. Нищо чудно и те да са решили да дойдат по море.

— Без преди това да се опитат да ни открият с хеликоптера? Не ми се вярва. — Ричард отмести поглед към водното пространство пред тях и затърси с очи някаква следа от платно. — Лодка, лодка. Давам цялото си кралство за една лодка.

Думите му накараха Никол да се разсмее, но спътникът й само едва-едва се усмихна.

— Двама могат спокойно за по-малко от трийсет минути да сглобят платноходката, която е в складовата база на лагер Бета — ядосано подхвърли той. — Дяволите да ги вземат, защо се мотаят толкова?

Разгневен както от това, че спасителната група не се появява, така и от собственото си безсилие, Ричард включи предавателя си и извика:

— Хей вие, чуйте ме добре. Ако сте някъде около Цилиндричното море, обадете ни се. И после пристигайте моментално тук. Висим на стената от цял час и вече ни писна да ви чакаме.

Не последва отговор. Никол седна на земята.

— Какво правиш? — попита я той.

— Мисля, че се тревожиш предостатъчно и за двама ни. Освен това се уморих да стоя права и да размахвам ръце като ненормална. — Тя отправи поглед в далечината отвъд морето и каза с въздишка: — Толкова по-лесно би било, ако можехме да прелетим сами до другия бряг!

Ричард я погледна изненадано, като наклони глава.

— Страхотна идея! — възкликна той след малко. — Как не се сетихме по-рано? — Седна и веднага започна да изчислява нещо на компютъра си. — „Страхливецът мре приживе сто пъти; храбрецът вкусва от смъртта веднъж.“

Никол наблюдаваше своя приятел, който натискаше клавишите на клавиатурата със светкавична бързина.

— Какво правиш, скъпи? — попита го тя, поглеждайки над рамото му към екрана пред него.

— Три! — извика Уейкфилд, след като свърши с пресмятанията. — Да, мисля, че три са напълно достатъчно. — Той забеляза озадачения поглед на Никол. — Искаш ли да чуеш най-дръзкия и невероятен план в цялата история на космическите полети?

— Защо не? — отвърна французойката с нотка на съмнение в гласа.

— Слушай тогава. От въжеподобните корди на мрежестата решетка ще направим специална препаска от кръстосващи се ремъци и ще накараме птиците да ни пренесат през Цилиндричното море.

В продължение на няколко секунди Никол го гледа втренчено.

— Да предположим, че успеем да измайсторим подобни ремъци — каза тя със скептичен тон. — Как обаче смяташ да убедиш птиците да приемат ролята, която си определил за тях?

— Ще им обясним, че това засяга техните лични интереси. Или по някакъв начин ще се опитаме да ги сплашим… Не знам точно, май ти ще трябва да се заемеш с това.

Никол го погледна изумено.

— При всички положения — продължи той, като взе ръката й, — е далеч по-добра идея от тази да стоим тук на стената и да чакаме появата на хеликоптер или лодка.

Пет часа по-късно все още нямаше и следа от спасителна група. Когато най-сетне приготвиха препаските от въжета, Ричард остави Никол на наблюдателния им пост при стената, а той самият се отправи обратно към Бялата стая, за да прегледа за последен път изображенията, изпращани от рамианските камери. Върна се с новината, че доколкото успял да види, хората в скафандри се намират близо до лагер Бета. Не бил обаче съвсем сигурен в това, тъй като картината била ужасно размазана.

Докато го беше чакала, Никол от своя страна се бе обаждала по радиопредавателя на всеки половин час, но не бе получила никакъв отговор.

— Как мислиш, Ричард — запита го тя, докато приятелят й чертаеше нещо на своя компютър, — защо спасителната група слезе в Рама по стълбите?

— Знам ли? Може би седалковият лифт се е повредил, а не е имало кой да го поправи.

— Струва ми се много странно — замислено промълви Никол.

„Нещо в цялата тази работа ме притеснява ужасно много, но не ми се ще да го споделя с Ричард — каза си тя. — Той не вярва в интуицията. — Погледна часовника си. — Добре, че разпределихме пъпеша на равни части. Ако нашите спасители не се появят и този налудничав план се провали, няма да успеем да преплуваме морето до настъпването на нощта.“

— Предварителният проект е готов — тържествено обяви Уейкфилд и махна на Никол да се приближи. — Ако си съгласна с нещата така, както съм ги начертал тук в най-общи линии — посочи той към екрана, — тогава ще се заема с по-сложното графично изображение.

Французойката видя нарисувани три големи птици. Около тялото на всяка една бе завързано въже, на чийто долен край висеше човешка фигура, представена на екрана схематично с чертички, която седеше накриво в нещо като столче от ремъци. Птиците летяха над морето, подредени в триъгълник.

— Изглежда много добре — съгласи се Дьо Жарден, убедена, че подобно нещо не би могло да се случи в действителност.

— Още не мога да повярвам, че решихме да го направим — каза Никол и натисна отново металната плочка, отместваща капака над птичето подземие.

Както бяха очаквали, на първия опит да подновят контактите си със своите хвъркати познати бе отговорено с леденостудено пренебрежение. Този път обаче със задачата се зае Ричард.

— Чуйте ме добре, птицеподобни! — свирепо изрева той в дупката. — Трябва да говоря с вас и то още сега. Веднага. Незабавно долетете тук! — Никол едва се въздържа да не се разсмее.

Уейкфилд започна да хвърля разни черни предмети в шахтата.

— Я виж, знаех си, че все някога тези проклети неща ще свършат работа — ухили се той.

Най-сетне усетиха някакво раздвижване долу в подземието и след малко успяха да различат познатата двойка птицеподобни, които летяха нагоре към отвора, надавайки пронизителни крясъци. Дори не погледнаха екрана на компютъра, който Уейкфилд извади и обърна към тях. В продължение на няколко минути хвъркатите същества крещяха и обясняваха нещо на двамата си посетители, след което внезапно млъкнаха, очевидно счели, че лекцията до този момент е достатъчна, спуснаха се надолу, прелетяха над главата на танка-пазач и миг по-късно капакът над подземието се затвори.

— Няма никакъв смисъл, Ричард — каза Никол, когато той я помоли да натисне плочката за трети път. — Дори и двамата ни приятели са против нас. — Тя приближи ръка до плоския метален правоъгълник, но се спря. — Какво ще правим, ако решат да ни нападнат?

— Няма да го направят — уверено заяви Уейкфилд и й направи знак да задейства отварящия механизъм. — Но за всеки случай стой там, където си. Сам ще се оправя с тях.

В мига, в който капакът се плъзна за трети път встрани, отдолу се надигна буря от оглушителни гневни крясъци. Ричард също започна да вика с всичка сила и да пуска черни предмети в шахтата. Един от тях улучи танка-пазач и предизвика слаба експлозия, подобна на гърмеж.

В отвора се появиха същите две птици, единствените, с които Ричард и Никол бяха имали контакти досега, и отново изкряскаха нещо на англичанина. Точно зад тях имаше още три или четири птицеподобни. Шумът беше невъобразим. Въпреки това Уейкфилд не отстъпи нито крачка, а продължи да вика и да сочи към екрана на компютъра.

Най-накрая успя да привлече вниманието им.

Шестте хвъркати създания впериха поглед в графичното изображение на полета през морето. После Ричард вдигна високо лявата си ръка, в която стискаше едната препаска от ремъци и повтори демонстрацията от рисунки. Птиците започнаха възбудено да обсъждат нещо помежду си. Постепенно англичанинът осъзна, че беше загубил. Когато видя, че две от другите птицеподобни се спускат надолу по посока на танка, той моментално скочи на първата площадка и с всички сили закрещя:

— Почакайте! Спрете!

Партньорът на кадифената птица се стрелна към него и клюнът му премина само на метър от лицето на англичанина. Шумът не секваше, а ставаше все по-оглушителен. Въпреки това Ричард бе неустрашим и без да обръща внимание на протестите на линолеумното създание, той се спусна до втората площадка. Оттук нямаше да успее да избяга, ако капакът започнеше да се затваря.

Отново вдигна високо ремъците, които държеше в ръката си и посочи компютърния екран. Отговорът бе категоричен — чу се хор от пронизителни крясъци. Но тогава над цялата врява двамата космонавти внезапно доловиха някакъв друг, по-различен звук — нещо като воя на противопожарна аларма, обявяваща учебна тревога в училище или болница. Моментално всички птици утихнаха до една, спуснаха се безшумно към площадките, кацнаха и впериха очи във входа на тунела, пред който стоеше танкът-пазач.

В подземието цареше странна тишина. Тя продължи обаче не повече от няколко секунди. Внезапно Уейкфилд чу плясък на крила и само след миг в отвесния коридор се появи още една птица. Тя бавно се издигна до неговата площадка и запърха във въздуха точно срещу него. Тялото й беше с кадифена обвивка, но със сива окраска — какъвто бе и цветът на очите й, чийто поглед го пронизваше. Около дългата й шия имаше два дебели, яркочервени пръстена.

Известно време новопоявилото се създание разглежда внимателно Ричард и накрая кацна на отсрещната площадка. Птицата, която до този момент седеше там, бързо се отмести встрани. След малко сивото същество „заговори“ много ясно и спокойно. Когато свърши, до него се приближи черната кадифена приятелка на Никол и очевидно започна да му обяснява каква бе причината за страхотната врява. От време на време двете птици поглеждаха към Уейкфилд. Последния път, когато се втренчиха в него, те започнаха да кимат и Ричард прие това като подкана да покаже отново графичните изображения на своя компютър. Той пусна програмата и вдигна ремъците в едната си ръка. За да вижда по-добре, птицата с яркочервените пръстени кацна на площадката до него. Внезапно създанието рязко се завъртя, с което така стресна Ричард, че той за малко не падна в пропастта. Избухна бурен кикот — или поне нещо, което приличаше на птичи смях — но сивата водачка „каза“ няколко „думи“ и врявата тутакси заглъхна. Птицата постоя замислена известно време, след което посочи с крак към англичанина, разпери гигантските си криле и се издигна нагоре през отвора на подземието.

В продължение на няколко секунди Ричард не се помръдна, а продължи да стои в очакване. Кадифеното създание с яркочервени пръстени се извисяваше все по-нагоре и по-нагоре в небето. Само след миг го последваха и двете познати на космонавтите. В този момент през отвора надникна Никол.

— Идваш ли? — извика тя на Уейкфилд. — Не знам как успя да ги убедиш, но мисля, че приятелите ни са готови за полета.

52.

Полет 302

Ричард стегна здраво препаската от ремъци около кръста и ханша на Никол.

— Краката ти ще висят свободно — обясни й той — и отначало, когато еластичното въже се опъне под тежестта ти, ще изпиташ усещането, че падаш надолу.

— Ами ако цопна във водата?

— Можем само да се надяваме, че хвъркатите ти приятели ще летят достатъчно високо, за да не се случи такова нещо. Струва ми се, че са доста интелигентни — особено птицеподобното с червена окраска около врата.

— Мислиш ли, че то е техният цар? — попита Никол, докато нагласяваше по-удобно ремъците около тялото си.

— Предполагам, че е нещо като птичи еквивалент на цар — отвърна англичанинът. — Още в самото начало показа ясно, че има намерение да лети начело на триъгълника.

Ричард се изкачи по полегатия склон и застана най-отгоре на стената, ограждаща Ню Йорк, като държеше в ръка и трите въжета, които щеше да привърже около телата на птиците. Те стояха неподвижно, притиснати плътно една до друга и вперили поглед във водната шир пред себе си. Като запази достойната си осанка, всяко от трите хвъркати създания позволи на Уейкфилд да омотае въжето около средата на тялото му, точно под крилете, след което те разгледаха с изключително внимание картината на излитането, която той им показа още веднъж на екрана на своя компютър. Птиците трябваше да излетят едновременно, съвсем бавно и предпазливо, да изпънат максимално трите въжета и едва тогава да издигнат Никол право нагоре, преди да се понесат заедно с нея на север над Цилиндричното море.

Ричард провери още веднъж дали възлите бяха стегнати здраво и след това се върна при Никол в подножието на стената. Стояха само на пет метра от края на водата.

— Възможно е поради някаква причина птиците да не се върнат за мен — каза й той. Затова не чакай прекалено дълго, а потърси спасителната група. Щом ги намериш, сглобете платноходката и елате да ме вземете. Ще бъда долу, в Бялата стая. — Уейкфилд си пое дълбоко дъх и добави: — Пази се, мила. И помни, че те обичам.

Никол усети как сърцето й бие лудо и разбра, че моментът на излитането най-накрая бе настъпил.

— Аз също те обичам — промълви тя. Прощалната им целувка бе дълга и пламенна. Когато след малко се освободиха от прегръдките си, Ричард махна на крилатите им приятели, които търпеливо чакаха, кацнали на стената над главите им. Сивият водач се издигна внимателно във въздуха, последван незабавно от другите две птицеподобни. След малко те вече се бяха подредили в триъгълник и размахваха криле високо над главата на Никол. Тя почувства как въжетата, за които беше привързана, се опъват и в същия миг краката й се отделиха от стената.

Няколко секунди по-късно еластичното въже започна да се разтяга и французойката усети, че отново се понася надолу. Трите птицеподобни обаче се издигнаха още по-нависоко и се отправиха на север, към отсрещния бряг на Цилиндричното море. Никол се почувства като някакво топче йо-йо, вързано на ластик и отскачащо нагоре-надолу, когато въжетата внезапно се разтеглиха и след това се свиха отново, дръпвайки я рязко към небето, в мига, в който крилатите й носачи се издигнаха на по-голяма височина.

Беше един вълнуващ полет. Космонавтката се докосна до водната повърхност само веднъж и то едва-едва, когато още бяха съвсем близо до брега. За миг изпита страх, но птиците бързо се издигнаха нагоре и единствено краката й се намокриха. След като най-накрая трите еластични корди се опънаха до максималната си дължина, полетът продължи съвсем плавно и равномерно. Никол седеше отпусната в препаската от ремъци, които стягаха бедрата и кръста й, държеше се за две от въжетата и спокойно беше отпуснала краката си, които се клатеха във въздуха — от гребените на вълните ги деляха цели осем метра.

В средата морето беше доста спокойно. На около половината път Дьо Жарден видя във водата под себе си две големи тъмни тела, които известно време плуваха успоредно на нейната посока на движение. Уверена беше, че са биоти-акули. Освен това забеляза още няколко от обитателите на Цилиндричното море, включително някакво странно дълго и тънко същество, подобно на змиорка, което се изправи над повърхността на водата и я проследи с поглед. Пфу, помисли си Никол. Адски съм доволна, че не ми се наложи да плувам сред тези създания.

„Приземяването“ стана съвсем лесно. Както се оказа, напразно я бе тревожила вероятността птиците да не преценят, че отсрещният бряг на морето е висок цели петдесет метра. Когато се приближиха към северния край на водната площ, те започнаха плавно да се издигат все по-нагоре и по-нагоре и след малко внимателно спуснаха Никол на „земята“, на десетина метра от края на брега. Те самите кацнаха наблизо. Французойката се освободи от препаската и се приближи към своите спасители. Благодари им, след което се опита приятелски да ги потупа по главата, но те се дръпнаха назад. Починаха си няколко минути и, по сигнал, даден от сивия водач, трите птицеподобни полетяха обратно към Ню Йорк.

Никол се учуди, когато осъзна колко силни бяха вълнението и радостта й. Коленичи и докосна с устни „земята“. Едва сега си даде сметка за едно нещо — всъщност никога не се бе надявала истински, че ще успее да се измъкне здрава и читава от града-остров. За няколко секунди, преди да започне да търси с бинокъла си спасителната група, французойката се опита да си припомни всичко, което й се бе случило досега, от съдбоносния миг, в който бяха стигнали до Ню Йорк с ледохода. „Имам чувството, че цяла вечност ме дели от нещата, които съм преживяла преди това — каза си тя. — Вече гледам на всичко по съвсем различен начин.“

Ричард развърза въжето, опасващо тялото на водача, и го захвърли на земята. Сега и трите създания бяха свободни да си вървят. Сивата кадифена птица изви глава назад, за да разбере дали човекът най-накрая е махнал стягащите ремъци. Огряна от слънчевата светлина, наситеночервената окраска на шията й бе още по-ярка. Уейкфилд се замисли какво ли означават чудноватите цветни пръстени — изпитваше любопитство, защото знаеше, че вероятно никога вече няма да види тези великолепни и необикновени създания.

Никол се приближи до своя любим. Сети се с каква тревога го бе чакала и сега, когато птиците пристигнаха със своя скъпоценен товар, тя бе необикновено щастлива, че Ричард е отново при нея. Хвърли се в прегръдките му и го целуна, а хвъркатите им приятели кацнаха отстрани и ги загледаха втренчено и любопитно. „Сигурно и ние им изглеждаме също толкова загадъчни и необикновени, колкото и те на нас“ — помисли си Никол. Като лингвист често се бе питала какво ли би било да имаш възможност да си поговориш с истински извънземни същества, да се опиташ да разбереш и опознаеш един съвсем различен вид интелект…

— Чудя се, по какъв ли начин трябва да им благодарим и да се сбогуваме с тях? — каза Ричард.

— Не знам — отвърна Никол. — Но може би най-добре ще бъде…

Внезапно тя млъкна и впери поглед в птицата-водач, която току-що бе накарала двамата си другари да се приближат до нея и сега трите създания стояха в редица пред Ричард и Никол. По даден сигнал те едновременно разтвориха широко криле и образуваха кръг, след което направиха пълно завъртане и отново се наредиха срещу космонавтите.

— Хайде, ела — обърна се французойката към Уейкфилд. — И ние можем да направим същото.

Космонавтите застанаха един до друг с лице към птиците и разпериха ръце. После всеки постави длани върху раменете на другия и заедно се завъртяха в кръг. Ричард, който не беше особено гъвкав, се препъна веднъж, но успя да запази равновесие и те завършиха движението успешно. На Никол й се стори, че водачът на птиците се усмихваше, когато двамата с Уейкфилд застанаха отново в редица пред своите приятели.

Само след няколко секунди трите птицеподобни се издигнаха във въздуха и скоро се превърнаха в три малки точки, понесли се на юг, към своя дом.

— На добър път — прошепна Никол, когато двамата с Ричард се обърнаха и поеха в обратна посока.

В района около лагер Бета нямаше и следа от спасителната група. Не забелязаха никой и по време на трийсетминутното разузнаване, което направиха с всъдехода по крайбрежието на Цилиндричното море.

— Тия приятелчета май наистина са страшно загубени — промърмори Ричард. — На тръгване от лагера оставих бележката на съвсем видно място. Възможно ли е все още да не са се добрали дотук, а да се мотаят някъде другаде?

— Нощта ще настъпи след по-малко от три часа — отвърна Никол. — Нищо чудно вече да са се върнали на „Нютон“.

— Тогава да вървят по дяволите! По-добре ние с теб да хапнем и след това да тръгваме към лифта.

— Как мислиш, дали да не оставим малко от пъпеша? — попита Никол, докато двамата с Ричард се хранеха мълчаливо с последните остатъци от плода. Той я погледна озадачено. — Ей така, просто за всеки случай — добави тя.

— В случай на какво по-точно? Дори и да не намерим тия глупаци, които уж са тръгнали да ни спасяват, и да ни се наложи да изкачим всичките стълби, вместо да използваме лифта, пак ще успеем да се измъкнем от Рама преди да се стъмни. Не забравяй, че на върха на стълбището отново ще сме в безтегловност.

— Предполагам, че съм си предпазлива по рождение — усмихна се Никол и прибра в раницата си няколко малки парчета от пъпеша-манна.

Забелязаха четирите фигури в скафандри чак когато вече бяха изминали с всъдехода три четвърти от разстоянието до стълбище Алфа. Очевидно спасителната група тъкмо напускаше покрайнините на рамианския Париж и в момента се движеше в обратна посока на Ричард и Никол.

— Казах ти, че тия са истински кретени! — възкликна Уейкфилд ядосано. — Дори не им идва на ум, че могат да махнат скафандрите си. Очевидно не са от нашия екипаж, така че трябва да са някаква специално изпратена да ни намери група, която сигурно е пристигнала с резервния кораб на експедицията.

Той насочи всъдехода към човешките фигури, които се забелязваха далеч навътре в Централната равнина. Когато наближиха на около стотина метра, двамата с Никол започнаха да викат, но хората в скафандрите не се обърнаха, а продължиха да вървят бавно на запад.

— Вероятно не могат да ни чуят, заради шлемовете на главите си — предположи французойката.

Ядосан и объркан, Ричард приближи всъдехода на около пет метра от вървящите една след друга фигури, спря и светкавично изскочи от колата. Втурна се към водача на групата и изкрещя:

— Хей, момчета, почакайте! Ние сме тук, зад вас! Трябва просто да се обърнете и…

Уейкфилд се вледени в мига, в който успя да зърне безизразното лице на вървящия най-отпред. Закова се на място като треснат от гръм — този човек му беше познат! Да, нямаше съмнение — пред него стоеше Нортън. Ричард усети как по гърба му пролазват ледени тръпки и неволно потрепери. Едва успя да отскочи встрани, когато четиримата мъже в скафандри бавно минаха покрай него. Вцепенен от преживения шок, той безмълвно разгледа лицата им. Никое от тях не промени изражението си. И останалите трима се оказаха членове от екипажа на първата рамианска експедиция.

Никол застана до своя приятел само няколко секунди след като и последната от четирите фигури невъзмутимо отмина напред.

— Какво става? — попита тя. — Защо не се спряха? Скъпи, добре ли си? — продължи уплашено, забелязвайки пребледнялото лице на Ричард.

— Това са биоти — промълви той. — Проклети биоти във вид на човешки същества.

— Какво? — извика ужасена лекарката и се втурна към първата фигура в скафандър. Вгледа се през стъклото на шлема и се втрещи. Пред нея стоеше Нортън! Всички черти на лицето му бяха съвършено същите, включително едва наболата брада и цвета на очите. Но техният поглед беше напълно безизразен.

Сега вече Никол установи, че движенията на тялото бяха някак насечени, прекалено равномерни и неестествени. Всяка стъпка бе напълно еднаква с предишната и само в начина, по който крачеше всяка отделна фигура, съществуваха някакви едва забележими разлики. „Ричард е прав — помисли си тя. — Това са биоти във вид на човешки същества. Сигурно са направени по модел на хората, заснети от рамианите по време на първата експедиция, също както пастата за зъби, четката и останалите предмети“ Французойката усети, че тялото й за миг се скова от паника и от някакво ужасно предчувствие. „Но на нас не ни е необходима спасителна група — каза си, опитвайки се да надмогне своята тревога. — Военният кораб все още ни очаква от другата страна на Северната чаша.“

Ричард бе зашеметен от последното им поразяващо откритие. В продължение на няколко минути седя неподвижен във всъдехода, без да има желание да го подкара, като задаваше един след друг въпроси, на които нито той, нито неговата спътничка можеха да намерят отговор.

— Какво става тук, в края на краищата? — възкликна англичанинът за пореден път. — Възможно ли е всички тези рамиански биоти да са проектирани по модел на реално съществуващи обитатели на планети от различни части на Вселената? И с каква цел въобще са направени?

Преди да потеглят към седалковия лифт, по настояване на Ричард те заснеха огромно количество кадри с четирите човешки биота.

— Птиците и октопаякът са наистина впечатляващи, но тези снимки ще накарат всички да зяпнат от изумление — заяви той, докато приближаваше камерата, за да хване в близък план походката на Нортън.

Никол му напомни, че остават по-малко от два часа, преди да се стъмни, и че сега вече е съвсем вероятно да им се наложи да изкачат пеша Стълбището на боговете. След малко, доволен, че бе успял да запечата за поколенията необикновената процесия от облечени в скафандри биоти.

Ричард се качи във всъдехода и двамата космонавти поеха към стълбище Алфа.

Не се оказа необходимо да проверяват дали лифтът не е повреден — когато се приближиха, те забелязаха веднага, че в момента той работеше и столчетата пристигаха, правеха завой и се отправяха обратно нагоре. Уейкфилд изскочи от всъдехода и се втурна към контролното помещение.

— Някой идва! — чу се радостният му вик.

— Или нещо — мрачно добави Никол.

Петте минути на очакване им се сториха цяла вечност. Отначало и двамата стояха безмълвни, вперили поглед нагоре. После обаче Ричард предложи да се качат във всъдехода, за да са готови, в случай че им се наложи час по-скоро да изчезнат. Седяха и всеки се опитваше да различи през бинокъла си какво се приближаваше към тях.

— Човек е! — изкрещя Никол.

— Генерал О’Туул! — след малко извика и Ричард.

Нямаше никакво съмнение — седнал в едно от столчетата на въжения лифт, към тях се спускаше генерал Майкъл О’Туул, офицер от американските военновъздушни сили. В момента той се намираше на няколкостотин метра височина над Ричард и Никол и все още не можеше да ги забележи. Освен това очевидно бе погълнат от това да разглежда през бинокъла си великолепната и грандиозна гледка наоколо.

Преди час генералът тъкмо се готвеше да напусне Рама окончателно, когато, изкачвайки се нагоре със седалковия лифт, неочаквано забеляза далеч в небето нещо, което му заприлича на три птици, летящи на юг. Реши да се върне обратно и да се опита да открие отново странните създания. Но той изобщо не бе подготвен за радостната среща, която го очакваше.

53.

Триединство

Когато Ричард Уейкфилд вече се готвеше да напусне кораба „Нютон“, след като бе решил да се върне в Рама още веднъж, генерал О’Туул последен от екипажа се приближи до него, за да му каже довиждане. Американският офицер търпеливо изчака останалите си колеги, докато те разговаряха с Уейкфилд.

— Наистина ли си убеден, че желаеш отново да отидеш там? — попита Янош Табори своя английски приятел. — Знаеш, че само след няколко часа Комисията за Рама ще нареди окончателно да напуснем космическия гигант.

— Дотогава вече ще съм пристигнал в лагер Бета — ухили се Ричард. — Така че формално няма да съм нарушил заповедта им.

— Това е пълна идиотщина! — намеси се грубо адмирал Хайлман. — Доктор Браун и аз сме командирите на тази експедиция и изрично ти забраняваме да напускаш „Нютон“.

— А пък аз вече няколко пъти ви обясних, че в Рама останаха някои мои лични вещи, които ценя извънредно много — невъзмутимо отвърна Уейкфилд. — Освен това знаете не по-зле от мен, че през следващите няколко дни всички ние ще стоим тук със скръстени ръце. Когато решението за прекратяване на експедицията се приеме официално, основните дейности и планирането на по-нататъшните операции ще бъдат контролирани от Земята. Именно от там ще ни наредят кога да напуснем Рама окончателно.

— Нека те предупредя още веднъж, че в момента извършваш акт на неподчинение — строго каза Хайлман. — Когато се върнем на Земята, няма да се поколебая да те подведа под най-строга…

— Спести си предупрежденията, Ото — прекъсна го Ричард спокойно. В гласа му нямаше нито следа от ненавист или гняв. Намести скафандъра си и му оставаше само да сложи шлема на главата си. Както обикновено, Франческа заснемаше всичко до най-малката подробност със своята видеокамера. Бе станала необичайно мълчалива, откакто преди час разговаря насаме с Ричард. Сега умът й очевидно отново блуждаеше някъде другаде и тя разсеяно нагласяваше обектива и останалите механизми.

Генерал О’Туул се приближи до англичанина и му подаде ръка.

— Не сме разговаряли често с вас, Уейкфилд — каза той, — но винаги съм се възхищавал на работата и способностите ви. Желая ви късмет там, долу. И не поемайте излишни рискове.

Топлите думи и усмихнатото лице на Майкъл изненадаха Ричард. Беше очаквал, че американският офицер също ще се опита да го убеди да си остане на „Нютон“.

— В Рама е великолепно, генерале — каза той. — Нещо като комбинация от Големия каньон, Алпите и пирамидите. Има от всичко по малко.

— Да, но там вече изгубихме четирима от екипажа. Искам ти да се завърнеш здрав и читав при нас.

Те още веднъж си стиснаха ръцете. Ричард надяна шлема на главата си и пристъпи в помещението с въздушния шлюз.

След като Уейкфилд изчезна от погледите им, адмирал Хайлман се обърна към О’Туул и го упрекна за начина, по който се бе държал.

— Разочарован съм от теб, Майкъл. Вниманието и топлотата, с които изпрати Ричард, сигурно ще го накарат да си помисли, че всъщност одобряваш постъпката му.

О’Туул погледна своя колега право в очите и твърдо заяви:

— Уейкфилд притежава кураж, Ото. И не само това. Той непреклонно вярва в правотата на убежденията си и не се страхува нито от рамианите, нито от наказанията, които предвижда Космическата агенция. Възхищавам се от подобен род упорство и самоубеденост.

— Глупости! — възкликна Хайлман. — Този англичанин не е нищо повече от един безочлив и самонадеян хлапак. Знаеш ли какви са тези толкова ценни предмети, които каза, че е забравил в Рама? Няколко от онези глупави Шекспирови роботчета. Така че той просто не желае да изпълнява команди — това е всичко. Мисли си, че има право да върши само нещата, които той самият счита за най-важни.

— Е, тогава не се различава кой знае колко от всички нас — обади се Франческа. За миг в стаята настъпи тишина. — Ричард е изключително умен — добави тя. — Сигурно има някаква неизвестна за нас причина, за да настоява толкова много да се върне в Рама.

— Надявам се само, че ще си дойде, преди да се стъмни, както обеща — каза Янош. — Мисля, че не бих могъл да понеса загубата на още един приятел.

Постепенно всички космонавти напуснаха преддверието на въздушния шлюз и тръгнаха по коридора към жилищното отделение.

— Къде е доктор Браун? — обърна се унгарецът към Франческа.

— С Яманака и Тургенева обмислят евентуалните задачи, които всеки от нас ще трябва да изпълнява по време на обратния полет. Броят на хората намаля значително, така че сигурно ще се наложи доста от членовете на екипажа да се преквалифицират, за да могат да се справят и с някои други дейности. — Франческа се разсмя. — Дейвид дори ме попита дали ще мога да се справя като помощник-пилот. Представяш ли си?

— Защо не? Сигурно вече си наясно с доста неща, така че лесно ще успееш да научиш функциите на който и да било от техническите специалисти.

Хайлман и О’Туул бавно крачеха отзад. Скоро стигнаха до коридора, отвеждащ към личните помещения на космонавтите и генералът се запъти натам.

— Почакай! — извика Ото след него. — Има още нещо, за което трябва да поговорим. Съвсем ми излезе от ума, заради тая история с Уейкфилд. Би ли дошъл за около час в кабинета ми?

— Всъщност това наистина е съществена промяна в първоначалния план „Триединство“ — отбеляза адмиралът, като посочи към все още неразшифрованата криптограма върху екрана. — Не съм изненадан обаче. Нормално е изпълнението му да бъде по-различно сега, след като узнахме доста повече неща за Рама.

— Но въобще не бе предвиждано да се използват и петте ядрени бомби! — отвърна О’Туул. — Двете допълнителни бяха натоварени като резерва, в случай, че не успеем да задействаме някоя от останалите три. А сега Рама направо ще бъде превърната в пара от толкова мегатона ядрен взрив.

— Именно това е целта — обясни Хайлман. Облегна се назад в стола си и продължи: — Между нас да си остане, но ми се струва, че върху Генералния щаб се оказва доста голям натиск. Очевидно се смята, че истинските възможности на този космически гигант са били значително подценени при първоначалните разисквания.

— Но защо искат да поставим двете най-големи бомби в тунела с товарната вагонетка, като няма съмнение, че една-единствена, тежаща цял мегатон, би била напълно достатъчна за целта?

— Възможно е да не избухне поради някаква причина. Затова трябва да бъде инсталирана и друга допълнителна, за всеки случай. — Адмиралът се наведе над бюрото и разпалено продължи: — Мисля, че тази промяна в плана ясно показва каква е стратегическата цел. Поставянето на две бомби в единия край на Рама ще гарантира пълното унищожение на структурната й цялост, така че след взрива тя няма да може да извършва повече никакви маневри. Останалите три ядрени глави ще разположим из вътрешността на кораба и по този начин всяка част от него ще бъде разрушена. Същевременно е важно експлозията да придаде достатъчно голямо ускорение на отломките, така че те да подминат Земята.

Генерал О’Туул се опита да си представи гледката, която щеше да представлява космическият гигант в мига, когато в неговите недра избухнат петте бомби. Определено нямаше да бъде приятна. Спомни си как преди петнайсет години, заедно с други двайсет члена на Генералния щаб бе наблюдавал от самолет взривяването на стокилотонна бомба в Тихия океан. Тогава техническите специалисти, отговарящи за ядрения опит, бяха успели да убедят световната преса и политическите лидери, че подобни демонстрации са необходими „поне веднъж на двайсет години“, за да се гарантира, че старите видове оръжия все още могат да бъдат използвани в критични ситуации. О’Туул и неговите колеги бяха поканени да наблюдават взрива, за да могат да се запознаят подробно с всички последици от един ядрен взрив.

Сега генералът бе изцяло погълнат от спомените си. Отново преживяваше сковаващия ужас, който бе изпитал при вида на огромната ядрена гъба, издигаща се в мирното тихоокеанско небе, и въобще не чу Хайлман, който му бе задал някакъв въпрос.

— Съжалявам, Ото — каза, — но бях се замислил за нещо.

Попитах те кога смяташ, че ще пристигне разпореждането да действаме по план „Триединство“.

— Имаш предвид, ние да получим подобно разпореждане?

— Разбира се! — потвърди Хайлман.

— Не мога да си представя, че ще изпратят такава заповед — бързо отговори генералът. — В официалната документация на експедицията изрично се казва, че бомбите ще бъдат използвани само в случай на открити враждебни действия от страна на рамианите. Спомням си дори точно как е формулирано — при евентуално „непровокирано нападение на чуждия космически кораб срещу Земята с оръжия от високо технологическо ниво, които са извън възможностите на нашата отбрана.“ Ситуацията в момента обаче е напълно различна.

Немският адмирал внимателно изгледа своя американски колега.

— Никой не бе предполагал, че Рама може да промени курса си така, че да се насочи право към Земята — каза той. — Ако не се отклони от сегашната си траектория на движение, този гигантски кораб ще пробие огромна дупка в повърхността на нашата планета и ще причини такива промени в климата, че навсякъде по земното кълбо температурите ще спаднат с няколко градуса и ще останат такива най-малко в продължение на десет години… Такова поне е становището на учените.

— Но това е просто абсурдно! — противопостави се Майкъл О’Туул. — Ти чу изказванията по време на конференцията. Няма нито един трезвомислещ човек, който да вярва, че Рама наистина има намерение да се сблъска със Земята.

— Всъщност, освен за подобен вид катастрофа, съществуват предположения и за други възможни бедствия. Помисли си какво би направил ти при такава ситуация, ако беше началник на Генералния щаб? Няма съмнение, че унищожението на Рама е единственото разумно решение.

Видимо потресен от целия този разговор, генерал О’Туул се извини на адмирала, като каза, че се чувства уморен, и се запъти към стаята си. За първи път, откакто бе започнал подготовката си като участник в експедицията, той си помисли, че е напълно възможно да му бъде наредено да използва своя RQ код за активиране на ядреното оръжие. До този момент генералът възприемаше наличието на бомбите в складовото помещение на военния кораб единствено като начин да се успокоят страховете на политиците.

Докато седеше пред компютъра си, Майкъл си припомни думите на Армандо Урбина, мексиканския борец за мир, който бе проповядвал цялостно дезактивиране на ядрения арсенал, с който разполагаше Съветът на правителствата: „Това, което се случи в Рим и Дамаск, ще ни бъде за урок — оръжията винаги ще бъдат използвани, щом ги има. Само ако всички те бъдат окончателно премахнати, човечеството ще може да си отдъхне и да забрави непрекъснато надвисналата заплаха от ядрено унищожение.“

Ричард Уейкфилд не се завърна на „Нютон“ дори и след като настъпи нощта. Тъй като радиостанцията в лагер Бета за препредаване на съобщенията се бе повредила по време на урагана (все пак екипажът на „Нютон“ успя да наблюдава размразяването на морето чрез картината, изпращана от инсталираните в Бета камери, преди накрая силният вятър да ги събори), Ричард излезе от обсега за радиовръзка още щом стигна до средата на Централната равнина. Последното съобщение, което изпрати на Янош Табори — решил по собствена инициатива да стои при радиоприемника, бе типично в негов стил. Когато установи, че сигналът, идващ от Рама, отслабва все повече и повече, унгарецът весело запита своя приятел с какво би искал да го запомнят неговите „почитатели“ в случай, че бъде погълнат от Великия галактически звяр.

— Кажете им, че обичах Рама от сърце, макар и безразсъдно[4] — изкрещя Ричард в отговор.

— Какво означава това? — учуди се Хайлман, който тъкмо бе влязъл, за да запита Янош нещо във връзка с някакъв технически въпрос.

— Той я уби — отвърна Табори, опитвайки се безуспешно да улови сигнала отново.

— Кой?… Кого е убил? — не разбра Ото. — Какво искаш да кажеш?

— Няма значение — каза унгарецът, завъртя се в стола си и се понесе безтегловен във въздуха. — Е, добре, сега съм на ваше разположение, адмирале.

Разтревожиха се едва когато Ричард Уейкфилд не се появи дори и след като вече бяха изминали няколко часа от новия рамиански ден. Предишната вечер почти всички изразиха убедеността си, че очевидно причината за закъснението на колегата им е, че се е захванал с някаква дейност.

— Вероятно се опитва да поправи радиостанцията в Бета — предположи Янош.

Решиха единодушно, че, погълнат от работата си, Ричард е изгубил представа за времето и когато се е стъмнило, е сметнал за по-благоразумно да не тръгва обратно към „Нютон“ преди да настъпи денят. Сутринта обаче той все още не се бе прибрал и тогава мрачно предчувствие обзе всички останали членове от екипажа.

— Питам се защо никой не смее да изкаже на глас нещо съвсем очевидно — внезапно наруши мълчанието по време на обяда Ирина Тургенева. — Уейкфилд не се завърна. Няма съмнение, че това, което хвана Такагиши и Дьо Жарден, е уловило и него.

— Говориш абсурдни неща, Ирина! — отвърна й разгорещено Янош.

— Да. Ти винаги казваш така. Дори когато генерал Борзов бе насечен на парчета и после биотът-рак се нахвърли върху Уилсън. Тогава счете това за чиста случайност. После и Дьо Жарден изчезна на свой ред в някаква загадъчна уличка…

— Съвпадение! — изкрещя унгарецът. — Просто съвпадение и нищо повече!

— Държиш се глупаво, Янош — развика се и Ирина. — Готов си да се довериш на всекиго и на всичко. Трябва още сега да вдигнем във въздуха този проклет гигантски кораб, преди да е станало…

— Хей, вие двамата, престанете веднага! — каза високо Дейвид Браун, когато двамата космонавти продължиха да се карат все по-ожесточено.

— Е, добре, всички сме малко напрегнати, но няма защо да избухваме и да се заяждаме помежду си — обади се и Майкъл О’Туул.

— Никой ли няма да слезе в Рама, за да потърси Ричард? — запита все още възбуденият и развълнуван Янош Табори, без да се обръща конкретно към някого.

— Човек трябва да се е побъркал, за да… — разкрещя се отново Ирина.

— Не, никой — прекъсна я адмирал Хайлман, отговаряйки на въпроса на унгареца. — Предупредих Ричард, че тъй като отиването му там е в нарушение на всички заповеди, той при никакви обстоятелства не трябва да очаква някой от нас да му се притече на помощ. Освен това доктор Браун и другите двама пилоти заявиха, че поради намаления състав на екипажа, а те все още включваха и Ричард в сметките си, ще ни бъде много трудно да управляваме корабите по време на обратния полет към Земята. Така че забранявам да се поемат повече рискове.

Около масата настъпи продължителна и тягостна тишина. Внезапно Дейвид Браун отмести стола си назад, изправи се и тържествено заяви:

— Бях решил да съобщя това, след като приключи вечерята, но ми се струва, че тъкмо сега една добра новина ще подейства окуражително на всички. Преди час пристигна заповед от Генералния щаб. Наредено ни е да напуснем Рама, когато до предполагаемия сблъсък на космическия гигант със Земята остават четиринайсет дни, с други думи на С–14 ден, където „С“ е код, означаващ „сблъсък“. Дотогава остава малко повече от една седмица. За този период трябва да преквалифицираме екипажа, да си починем за обратния път и да проверим дали всички системи на „Нютон“ работят нормално.

Тургенева, Яманака и Сабатини нададоха радостни викове.

— След като не са предвидени други проучвания на Рама преди отлитането ни за вкъщи, защо въобще е необходимо да се чака толкова много? — попита Янош Табори. — В края на краищата не са ни необходими повече от четири-пет дни, за да се подготвим за обратния полет.

— Доколкото знам, на нашите двама военни колеги е възложена специална задача, чието изпълнение изисква време — обясни Браун. — Всъщност през следващите няколко дни те ще бъдат заети предимно с нейната реализация. Мисля, че ще е необходима и помощта на някои от нас. — Той погледна към Хайлман. — Искаш ли да разясниш за какво става дума?

Адмиралът също се изправи.

— Първо трябва да обсъдим детайлите с генерал О’Туул — каза той с ясен глас, който отекна в трапезарията. — Така че ще ви информираме подробно утре сутринта.

Не беше нужно Майкъл да вижда съобщението, получено от адмирала преди двайсет минути, за да се досети какво пише в него. В съответствие с правилата, то съдържаше само две думи: АКТИВИРАЙТЕ „ТРИЕДИНСТВО“.

54.

А някога герой

Майкъл О’Туул не можа да заспи. Въртя се в леглото, мята се насам-натам, пусна любимата си мелодия и каза поне по десетина пъти „Отче Наш“ и „Аве Мария“. Дори и това не помогна. Генералът копнееше за нещо, което да отклони вниманието му от тревожните мисли, да го разсее и да го накара да забрави тежката отговорност, легнала на неговите плещи. Мечтаеше най-сетне душата му да си отдъхне.

АКТИВИРАЙТЕ „ТРИЕДИНСТВО“ — той знаеше, че не може вечно да пренебрегва смисъла на тези ужасни думи — истинската причина за неговото безпокойство. Какво всъщност означаваха те? — с помощта на автоматичното подемно устройство трябваше да се отворят капаците на контейнерите, да се извадят бомбите, които бяха с размерите на хладилник, да се проверят контролните им подсистеми, след което да се поставят в специалните силози, да се пренесат през въздушния шлюз и да се откарат с вагонетката до товарния асансьор.

„А после?“, помисли си генералът. Оставаше само едно нещо, за което не бе необходимо повече от минута. То обаче бе най-важният момент в цялата операция. Към всяка отделна бомба бе прикрепена допълнително малка цифрова клавиатура, чрез която както той, така и Хайлман трябваше да въведат определена последователност от цифри, наречена RQ код, чрез която се активираха ядрените глави. Без този код бомбите никога нямаше да избухнат.

Предварителните спорове дали подобно оръжие да бъде включено в ограничения товар на „Нютон“, огласяха седмици наред коридорите на Военния щаб на СНП, който се намираше в Амстердам. При проведеното гласуване становищата „за“ и „против“ получиха почти равен брой гласове. Накрая бе взето решение ядрените бомби да бъдат натоварени на кораба, но само при условие, че се вземат строги предохранителни мерки, за да се предотврати всякаква своеволна употреба на оръжието. По този начин намаляха тревогите и опасенията на тези, които се противопоставяха на плана „Триединство“.

По време на разискванията военните ръководители в Съвета на правителствата успяха да избегнат евентуалните протести от страна на обществеността, като пазеха в строга секретност факта, че „Нютон“ носи ядрено оръжие на борда си. Дори цивилните членове на неговия екипаж не бяха информирани за това.

Групата от експерти, която тайно работеше по отбранителния план „Триединство“, се събра седем пъти на четири различни места по земното кълбо. Реши се активирането на бомбите да стане чрез ръчно въведена команда, за да се предотврати евентуален опит да бъдат задействани по електронен път от неупълномощени за това лица. Така нямаше опасност ядреният взрив да бъде предизвикан от някой побъркан на Земята или пък от обезумял от страх космонавт, добрал се случайно до компютърния код. Настоящият началник на Генералния щаб — Кацуо Норимото, интелигентен, но неспособен на чувства офицер — бе изразил загриженост, че без използването на електронна команда за изпълнението на военната задача, трябва да се разчита единствено на съзнанието на няколко човека, макар и подбрани възможно най-внимателно. Все пак бяха успели да го убедят, че е за предпочитане да оставят реализацията на плана в ръцете на военните членове на експедицията, отколкото да се тревожат, че някой терорист или фанатик може да успее да разгадае как се задействат бомбите.

Същевременно не бе изключено да бъде обхванат от паника именно един от тези специално подбрани офицери. Как можеше тогава да бъде избегната опасността от индивидуалните действия на някой, решил да предизвика ядрен взрив? След продължителните дискусии, накрая бе приета една изненадващо проста защитна стратегия. За изпълнението на задачата бяха определени трима военни членове на екипажа. Всеки един от тях щеше да разполага с отделен RQ код, известен само на него. Активирането на бомбите щеше да бъде възможно чрез въвеждането на кои да е две от тези секретни последователности от цифри. По този начин планът бе защитен както срещу своеволните действия на някой от отговарящите за него офицери, така и срещу евентуален отказ той да бъде изпълнен поради страх или нежелание. „Триединство“ се прие единодушно — очевидно бяха взети всички възможни предпазни мерки.

„Но никой не предполагаше, че събитията могат да вземат подобен обрат — помисли си генералът, който все още лежеше буден в леглото. — Ето защо за настоящата ситуация не бяха предвидени мерки. Реши се единствено, че в случай на нападение, злополука или някаква друга опасност всеки от нас трябва да определи свой заместник, на който да разкрие секретната си последователност от цифри. Но кой можеше да си представи, че е толкова лесно да се умре при операция на апандисит? Сега обаче RQ кодът на Валери е погребан заедно с него, което означава, че останахме двама — точно колкото е и необходимият брой хора.“

О’Туул се обърна по корем и притисна лице към възглавницата. Сега вече ясно осъзнаваше какво не му дава покой. „Ако откажа да въведа личния си код, бомбите няма да избухнат.“ Спомни си разговора между него, Борзов и Хайлман една вечер по време на безгрижния им полет на път към Рама. „Ние с вас представляваме една идеална, взаимодопълваща се тройка — беше отбелязал Валери тогава. — Вероятно именно този факт е изиграл решаваща роля, за да бъдем избрани за плана «Триединство», Ото, например, би задействал взрива и при най-слабото подозрение за опасност. Ти, Майкъл, ще се терзаеш безспир доколко морално е това, дори и ако животът ти е застрашен. Очевидно аз се явявам този, който може да наклони везните в едната или в другата посока.“

„Но ти си мъртъв, Валери, а сега на нас ни нареждат да активираме бомбите“ — помисли си О’Туул. Той стана и се приближи към бюрото. Както бе свикнал винаги, когато му предстоеше да вземе някакво трудно решение, генералът извади джобния си електронен бележник и състави два кратки списъка — на причините, поради които счита, че унищожението на Рама е необходимо, и на доводите против подобно решение. Всъщност нямаше никаква логична причина да не изпълни заповедта за задействане на бомбите — очевидно бе, че космическият гигант е просто една машина без живот в нея, тримата му изчезнали безследно колеги почти със сигурност бяха мъртви и най-важното — Рама вероятно наистина представляваше сериозна заплаха за Земята. Но въпреки това Майкъл О’Туул се колебаеше. Подобно жестоко и безкомпромисно унищожение бе за него прекалено явен акт на враждебност и това караше съвестта му да се бунтува.

Генералът си легна отново, обърна се по гръб и впери поглед в тавана. „Мили боже — промълви той, — по какъв начин бих могъл да узная кое е правилното решение? Моля те, просветли ме!“

На следващата сутрин, едва трийсет секунди след иззвъняването на часовника, Ото Хайлман чу някой леко да чука на вратата на каютата му. Миг по-късно влезе генерал О’Туул, облечен в обичайната си униформа.

— Доста рано си станал, Майкъл — посрещна го адмиралът, докато се протягаше към чашата със сутрешното си кафе, което от пет минути се самозатопляше автоматично.

— Трябва да говоря с теб — отвърна генералът любезно.

— За какво?

— Искам да те помоля да отмениш събранието, предвидено за тази сутрин.

— Защо? — изгледа го с изненада Ото. — Както обсъдихме и при предишния си разговор, определено ще ни е необходима помощта и на други членове от екипажа. Колкото повече отлагаме изпълнението на операцията, толкова по-късно ще можем да отпътуваме обратно към Земята.

— Но аз още не съм готов.

Адмирал Хайлман сбърчи чело. После сръбна една голяма глътка от кафето си и изгледа внимателно своя колега.

— Разбирам — каза тихо. — И какво ти е нужно, за да се подготвиш за изпълнението на задачата?

— Трябва да поговоря с някого, вероятно с генерал Норимото, за да си изясня защо се налага да унищожим Рама. Наистина, вчера с теб разговаряхме за това, но искам да чуя и обяснението на този, който изпраща заповедта.

— Наясно си, че твой дълг като военен е да изпълняваш нарежданията на по-висшестоящите. Задаването на въпроси се приема за дисциплинарно нарушение…

— Знам това, Ото — прекъсна го генералът. — Но в момента не сме на бойното поле. А и аз не отказвам да изпълня заповедта. Просто искам да съм сигурен в… — Гласът му заглъхна и той зарея поглед нейде надалече.

— Сигурен в какво?

Майкъл О’Туул си пое дълбоко дъх и продължи:

— Сигурен в това, че постъпвам правилно.

Сутрешното събрание с екипажа на „Нютон“ бе отложено, а за О’Туул бе уредена видеовръзка с генерал Норимото. Тъй като в момента в Амстердам бе нощ, измина доста дълго време, преди съобщението от космическия кораб да бъде разшифровано и предадено на началника на Генералния щаб на СНП. Както обикновено, генерал Норимото също отдели няколко часа, за да подготви отговора си и да получи „единодушното му одобрение“ от страна на останалите членове на щаба.

Когато най-накрая видеозаписът от Земята пристигна, Майкъл О’Туул и адмирал Хайлман седяха сами в контролната зала на военния кораб. На екрана се появи генерал Норимото, облечен в пълната си военна униформа. Поздрави, без да се усмихва, офицерите от „Нютон“, постави очилата си и прочете предварително подготвеното изявление:

— Генерал О’Туул, обсъдихме внимателно вашите въпроси и мога да кажа, че същите тревоги и съмнения, които ви измъчват сега, присъстваха в списъка от проблеми, дискутирани предварително тук, на Земята, преди да се вземе окончателното решение за изпълнението на плана „Триединство“. Според специалната клауза, съдържаща се в съвместния работен протокол на СНП и Международната космическа агенция, както вие, така и останалите военни в екипажа на „Нютон“ сте временно под мое ръководство и аз съм вашият командващ офицер. Поради това съобщението, което получихте във връзка с „Триединство“, трябва да се възприема като заповед.

Генерал Норимото си позволи да се усмихне едва-едва и продължи:

— Въпреки това, като знаем колко значима е задачата, която ви е възложена, както и искрената загриженост, проявена от вас във връзка с последствията от нейното изпълнение. Генералният щаб реши да ви информира накратко за трите основни съображения, които ни накараха да преминем към реализация на плана „Триединство“.

Първо: Не знаем дали Рама е настроена враждебно или приятелски към нас, но и няма как да разберем това.

Второ: Рама се движи с огромна скорост срещу Земята. Напълно възможно е да се сблъска с нашата планета или да предприеме враждебни действия, щом се приближи на достатъчно разстояние. Съществува, разбира се, и вероятност да има добри намерения.

Трето: Чрез реализирането на „Триединство“, когато Рама все още се намира на не по-малко от десет дни разстояние от Земята, ние можем да гарантираме безопасността на нашата планета, независимо от истинската цел на чуждоземния кораб.

Норимото направи съвсем кратка пауза, след което завърши обръщението си:

— Това е всичко. Осъществете плана „Триединство“.

Екранът угасна.

— Сега удовлетворен ли си? — обърна се Хайлман към генерал О’Туул.

— Предполагам, че да — въздъхна Майкъл. — Нищо ново не чух, но и не бих могъл да очаквам някаква по-различна информация.

Адмиралът погледна часовника си.

— Изгубихме почти цял ден — отбеляза той. — Готов ли си да обявим събранието на екипажа за след вечеря?

— Бих желал да изчакаме още малко. Чувствам се уморен от изявлението на Норимото, а и почти не съм спал тази нощ. Нека да го отложим за утре сутринта.

— Добре — каза Хайлман след кратко колебание. После се изправи и постави ръка на рамото на своя колега. — Ще свикаме събранието веднага след закуска.

На другата сутрин генерал О’Туул не се яви на предвидената среща с екипажа. Обади се на адмирала и се извини, като каза, че има „жестоки стомашни болки“, след което го помоли да започне дискусиите без него. Майкъл се съмняваше, че Хайлман е повярвал на оправданията му, но това нямаше кой знае какво значение.

Той остана в стаята си, наблюдавайки срещата по видеоекрана, без нито веднъж да се обади или да прекъсне обсъжданията. Очевидно никой от останалите космонавти не бе особено изненадан от факта, че на борда на „Нютон“ се намират ядрени глави. Адмиралът подробно разказа на своите колеги в какво се състои планът „Триединство“, като поиска съдействието на Яманака и Табори, както предварително бяха решили с О’Туул. После обстойно разясни едно по едно действията, които щяха да завършат с инсталирането на бомбите в Рама най-късно след седемдесет и два часа. Така на екипажа оставаха три дни, през които да се приготвят за обратния полет към Земята.

— И кога ще се взривят ядрените глави? — попита неспокойно Янош, когато адмиралът приключи с обясненията си.

— Ще бъдат програмирани да избухнат шейсет часа след нашето заминаване. Както опитите с пробните модели показаха, нашите космически кораби ще са извън обсега на експлозията дванайсет часа след отлитането им от Рама. Въпреки това, като допълнителна мярка за сигурност бе решено бомбите да не се задействат, преди да са изминали двайсет и четири часа от нашето заминаване… В случай, че се наложи да се забавим, моментът на детонация може да бъде препрограмиран по електронен път.

— Това звучи ободряващо — отбеляза Табори.

— Други въпроси? — попита Хайлман.

— Само още един — обади се пак унгарецът. — Предполагам, че нищо не пречи, докато сме в Рама и разполагаме силозите на определените места, някой от нас да се поогледа за изчезналите ни приятели. Просто ей така — в случай, че се мотаят някъде и…

— Времето ни е изключително ограничено, космонавт Табори — отвърна адмиралът, — а и само инсталирането на ядрените глави във вътрешността на Рама ще отнеме поне няколко часа. За съжаление, поради това, че доста се забавихме с активирането на „Триединство“, разполагането на оръжието ще се извърши през нощта.

„Страхотно — помисли си Майкъл. — Ето още нещо, за което после ще кажат, че аз нося вина.“ Все пак не можеше да отрече, че Хайлман бе провел събранието отлично и бе организирал всичко както трябва. „Ото постъпи добре, като не спомена нищо за кода. Вероятно се надява, че ще се появя навреме. И май ще се окаже прав.“

Генерал О’Туул се събуди от кратката си дрямка малко след времето за обяд и почувства, че е зверски гладен. В трапезарията завари единствено Франческа Сабатини — тя допиваше кафето си, докато проучваше някакви технически данни на компютъра.

— По-добре ли си вече, Майкъл? — каза, когато го видя да влиза в помещението.

Той кимна и попита:

— Какво четеш?

— Ръководството за оперативните програми. Дейвид се тревожи, че без Уейкфилд няма дори да успеем да разберем дали компютърните системи на кораба работят нормално. Така че сега разучавам какви данни се получават при диагностичната самопроверка на компютърните терминали.

О’Туул изсвири от изненада.

— Това май е доста сложничко за една журналистка.

— Не чак толкова — отвърна Франческа и се разсмя. — Всъщност всичко е организирано по съвсем логичен начин. Мисля, че следващата ми професия ще бъде електронен инженер.

Генералът си направи сандвич, взе кутия с мляко и седна на масата до Сабатини. Тя постави ръката си върху неговата.

— Като говорим за бъдещи професии, Майкъл — каза Франческа, — искам да те попитам, мислил ли си за своята?

Той я погледна озадачено:

— Какво имаш предвид?

— Ами, в момента съм изправена пред обичайната си дилема като журналист — дългът ми на човек, длъжен да отразява обективно събитията, влиза в противоречие с моите лични чувства.

Изненадан, О’Туул спря да дъвчи.

— Хайлман те е осведомил, така ли? — попита той.

Франческа кимна и добави:

— Не съм толкова глупава, Майкъл. И сама щях да разбера, рано или късно. А това наистина е сензационна история — може би една от най-любопитните от началото на експедицията. Представи си само фурора, който ще предизвикат рекламните съобщения във вечерните новини: „Американски генерал отказва да изпълни заповед за унищожение на Рама. Подробности в пет часа.“

Генералът започна да се оправдава:

— Не е вярно, че съм отказал да следвам разпорежданията. Просто ще бъда необходим, за да въведа личния си код, едва когато бомбите бъдат извадени от контейнерите и…

— … и поставени в силозите — довърши Сабатини вместо него. — Е, предполагам, че това ще стане след около осемнайсет часа. Значи, не по-рано от утре сутринта… Длъжна съм да присъствам, за да увековеча това историческо събитие. — Тя стана от масата. — И ако случайно те интересува, знай, че в никой от репортажите си не споменавам за разговора ти с Норимото. Може би в собствените си мемоари ще разкажа и за това, но не се притеснявай — сигурно ще ги публикувам едва след пет години. — Франческа се обърна и погледна генерала право в очите. — Струва ми се, приятелю, че е съвсем вероятно да се превърнеш само за една нощ от интернационален герой в един презрян от всички човек. Надявам се, че внимателно си обмислил всички последствия от своето решение.

55.

Гласът на Майкъл

Генерал О’Туул прекара следобеда в стаята си, откъдето наблюдава на видеоекрана как Табори и Яманака правят проверка на ядрените бомби. Под предлог, че има стомашно разстройство, Майкъл бе помолил да бъде освободен от изпълнението на тази задача, за която, според разпорежданията, отговаряше той. Всъщност цялата процедура бе изненадващо проста и лесна — в конструкцията на оръжията нямаше нищо сложно или изискващо кой знае какви умения — едва ли някой би могъл да предположи, че са предназначени за унищожението на най-грандиозното творение на техниката, което човечеството някога бе виждало.

Преди да настъпи времето за вечеря, О’Туул поръча разговор със съпругата си. Рама все повече се приближаваше към Земята и сега закъснението при получаването на радиосъобщенията бе по-малко от три минути. Отново беше възможно да се установи рядко използваната и отживяла пряка телевръзка между събеседниците. Генералът разговаря мило и сърдечно с Катлийн за обичайните ежедневни неща, като и двамата изразиха радостта си, че скоро отново ще бъдат заедно. За миг той си помисли дали да не сподели с нея за своята морална дилема, но се отказа, знаеше, че връзките по видеофона могат лесно да бъдат подслушвани.

Когато дойде време за вечеря, Майкъл се присъедини към останалите от екипажа. Янош отново бе изпаднал в едно от буйните си жизнерадостни настроения и в момента забавляваше колегите си, като им разказваше за следобедните си занимания със „снарядите“, както му беше харесало да нарича ядрените оръжия.

— В един момент, когато тъкмо бяхме успели да закрепим неподвижно бомбите върху пода, наредени в права редица като пулове от домино — разгорещено обясняваше той на Франческа, която не бе спряла да се залива от смях, — аз бутнах нарочно първата от тях и те една след друга се затъркаляха с гръм и трясък във всички посоки. Направо изкарах акъла на Хиро. Очакваше да експлодират мигновено.

— Не се ли страхуваше, че можеш да повредиш някой важен елемент? — обади се Дейвид Браун.

— Ни най-малко. В упътването, което ми даде Ото, пише, че на тия дяволски изобретения няма да им стане нищо, дори и ако ги пуснеш от върха на Тръмп Тауър в Ню Йорк. Освен това, те все още не са активирани. Нали така, адмирале?

Хайлман кимна утвърдително и Янош се впусна да разказва поредната забавна история. Генерал О’Туул престана да го слуша, потънал в собствените си мисли, като напразно се опитваше да се отърси от ужасяващия спомен за издигащата се над Тихия океан огромна ядрена гъба, която съзнанието му настойчиво свързваше с разположените във вътрешността на Рама смъртоносни механизми…

Внезапно Франческа прекъсна унеса му.

— Майкъл, има спешно повикване за теб по личния ти видеоканал — каза тя. — Президентът Ботуел ще разговаря с теб след пет минути.

Разговорите около масата замряха моментално.

— Я гледай! — ухили се Янош. — Ти трябва да си някоя много специална личност. Не на всекиго се случва да му се обади лично Ботуел Поразяващия удар.

Генерал О’Туул помоли любезно да го извинят и се запъти към стаята си. „Сигурно вече са го уведомили — помисли си, докато чакаше търпеливо да се установи връзка със Земята. — Няма съмнение — та нали е президент на Съединените щати.“

Още от дете Майкъл беше страстно запален по бейзбола и бостънските „Ред Сокс“ бяха любимият му отбор. През 2141 — най-кризисната година на Големия хаос, бейзболният спорт изпадна в положението на напълно нерентабилен бизнес, но четири години по-късно група капиталовложители възстановиха отборите и дадоха ново начало на състезанията. През 2148 г., когато Майкъл бе едва шестгодишен, баща му го заведе на срещата между „Ред Сокс“ и „Хавана Хърикейнс“ на стадиона „Фенуей Доум“. Оттогава любовта към този спорт му остана за цял живот.

Между 2172 и 2187 година Шърман Ботуел играеше първи бейзман в бостънския отбор и бе прочут с поразяващия удар на лявата си ръка и с изключителната си бързина. Израснал в Мисури, той впечатляваше с вродената си скромност и със своето рядко срещано трудолюбие, както и с 527-те хоумръна /удари, даващи от една до четири точки/, които бе направил през шестнайсетте години като играч във водещи бейзболни отбори. Професионалната му кариера бе приключила, когато жена му загина вследствие на ужасяваща злополука с лодка, и Шърман се посвети скромно и без да се оплаква на отговорността да отгледа децата си. Това бе възхитило и трогнало не само неговите почитатели.

Три години по-късно Ботуел се бе оженил за Линда Блек, обичната дъщеря на губернатора на Тексас, и за много хора стана ясно, че той се бе насочил към политическа кариера. Издигна се изключително бързо през постовете заместник-губернатор и губернатор, след което се кандидатира за президент и през 2196 година бе избран със съкрушително мнозинство и влезе в Белия дом. Според очакванията на всички, по време на предстоящите общи избори през 2200 година Шърман несъмнено щеше да победи своя опонент от партията на християнските консерватори.

— Здравейте, генерал О’Туул — поздрави той, когато най-после образът му се появи на екрана. Беше облечен в син костюм и се усмихваше приветливо. — Аз съм Шърман Ботуел, вашият президент.

Не четеше от някакви предварително приготвени записки. Беше седнал, леко приведен напред, в един най-обикновен стол, опрял лакти на бедрата и сключил пръсти пред себе си. Държеше се така, сякаш двамата с Майкъл бяха стари приятели, които разговарят на канапето в нечия всекидневна.

— Както аз, така и жена ми и четирите ми деца, следим с огромен интерес вашата експедиция от самото й начало. Още от деня, в който „Нютон“ напусна Земята, всички ние се стараем да не пропуснем нито една новина или съобщение във връзка с рамианската мисия. Но последните няколко седмици, през които цяла поредица трагични злополуки сполетя вашите храбри колеги, аз изпитвам особено силна тревога. Боже мой! Кой би могъл да си представи, че е възможно да съществува подобно гигантско космическо творение като Рама? Наистина е смайващо и страшно.

Същевременно, както научих от нашия представител в Съвета на правителствата. Генералният щаб е издал нареждане за унищожението на чуждоземния пришълец. Сам знам, че подобни решения се взимат трудно и че тяхното осъществяване натоварва с много голяма отговорност всеки човек във вашето положение. Въпреки всичко, аз съм уверен, че това е правилният избор на действие.

Да, да, генерале, повярвайте ми, налага се да се вземат именно такива мерки. Трябва да ви кажа например, че дъщеря ми Кортни — тя е само на осем години — всяка нощ се събужда разплакана, защото е сънувала кошмари. Цялото семейство бяхме пред телевизора, когато предаваха директно от Рама опитите ви да хванете онзи биот, който прилича на рак, и последвалото нещастие бе наистина ужасяващо. А сега Кортни знае, защото за това се говори и съобщава навсякъде, че извънземният гигант лети право към нашата планета. Детето е изплашено до смърт. Мисли, че цялата страна ще бъде завладяна от страшните ракоподобни същества и те ще насекат на парчета всички — и нея, и приятелките й — така, както направиха с журналиста Уилсън.

Разказвам ви тези неща, генерале, защото съзнавам, че ви предстои да вземете изключително сериозно решение. Същевременно до мен достигна слухът, че се колебаете да причините унищожението на космическия гигант и неговите неразгадани тайни. Генерале, аз разказах на Кортни за вас и за целия екипаж на „Нютон“. Успокоих я, че ще направите Рама на пух и прах, много преди да успее да се доближи до Земята.

Ето за това се свързах с вас, О’Туул. Исках да знаете, че както аз, така и Кортни разчитаме на вас.

Преди да изслуша президента, генералът се надяваше, че ще може да се възползва от разговора си и да сподели своите колебания с водача на американския народ. Дори бе решил да запита Ботуел-Поразяващия удар какво е отношението му към хора, готови да унищожат нещо без много да му мислят, само защото според тях то представлява някаква, макар и абсолютно недоказана, заплаха. Но след кратката покъртителна реч на бившия бейзболист, Майкъл О’Туул не намери какво да каже. Знаеше само, че не би могъл да остане глух и безучастен към молбата, която му отправи президентът. Всички мънички Кортни Ботуел по цялата Земя в момента разчитаха на него.

Генералът се събуди и погледна часовника си — беше три часът през нощта. Значи бе успял да поспи около пет часа. Ясно съзнаваше, че му предстои да предприеме най-решителната стъпка в живота си. Имаше чувството, че всичко, което бе вършил досега — професионалната му кариера, религиозните занимания, дори семейните му ангажименти — всъщност са го подготвяли за този миг. Бог бе поверил именно на него отговорността за едно решение с грандиозни последици. Но каква всъщност бе божията повеля? Челото на О’Туул се покри със ситни капчици пот. Той коленичи пред една картина с разпнатия на кръста Христос, която висеше на стената зад бюрото му.

„Мили боже — прошепна, стиснал ръце в пламенна молитва, часът да взема окончателно решение наближава, а все още не съм прозрял каква е Твоята воля. Толкова е лесно просто да изпълня заповедта, както повелява военният ми дълг и както желаят всички останали хора. Но това ли е и Твоето желание? Как да разбера, подскажи ми?“

Майкъл затвори очи и отправи гореща молитва към Бог да го упъти в трудния му избор. Никога досега не бе влагал толкова плам в словата си. Неочаквано си припомни друг момент на изпитание, когато бе млад пилот на служба в частите на умиротворителния корпус е Гватемала. Една сутрин майор О’Туул и неговите хора се събудиха и установиха, че малката им военновъздушна база в джунглата е обградена от отряд десни сепаратисти, които по това време се опитваха да принудят младото демократично правителство на страната да се откаже от властта. Бунтовниците съобщиха на О’Туул, който бе командващият офицер, че искат да им бъдат предадени самолетите, като в замяна гарантират безопасното изтегляне на неговите войници.

В продължение на четвърт час Майкъл бе размишлявал и отправял молитви, преди накрая да вземе решение и да поведе хората си в бой. При последвалото сражение бяха разрушени самолетите и избити повече от половината му хора, но тази смела проява на символична съпротива срещу тероризма даде кураж на гватемалското държавно ръководство, както и на много други правителства от Централна Америка, по време, когато развиващите се страни полагаха отчаяни усилия да се преборят с опустошенията, причинени от продължилата двадесет години икономическа депресия. За проявената храброст и твърдост пред врага офицер О’Туул бе награден с Ордена за заслуги — най-високото военно отличие, което се връчваше от Съвета на правителствата.

Сега, години по-късно, вече генерал, той се намираше на борда на един космически кораб и му предстоеше да вземе далеч по-сложно и по-съдбоносно решение. В Гватемала младият майор поне не се бе съмнявал в моралната правота на действията си. Но унищожението на гиганта Рама бе съвсем различно нещо. Майкъл считаше, че досега чуждоземният пришълец не бе извършил нито един недвусмислено враждебен акт и беше съвсем наясно, че съществуват две основни причини за активирането на план „Триединство“: страхът от това, което Рама евентуално би могла да направи и негодуванието от страна на ксенофобски настроените обществени среди, призоваващи политиците да се погрижат за безопасността на Земята. Човешката история обаче показваше, че винаги, когато страхът и общественото мнение ръководят хората, те не са особено загрижени за морала на своите действия. Ако само можеше да научи по някакъв начин какви са истинските намерения на Рама…

Върху бюрото, над което висеше картината с разпнатия Христос, генералът бе поставил малка статуетка на млад мъж с къдрава коса и широко отворени очи — Сан Микеле от Сиена — и тя бе неотлъчно с О’Туул при всяко негово пътуване, още от времето, когато се бе оженил за Катлийн. Погледът на генерала случайно попадна върху фигурката и внезапно му хрумна нещо. Бръкна в едно от чекмеджетата на бюрото и извади електронния си бележник. Включи го, прегледа съдържанието на информацията, която съдържаше и извика азбучния списък на проповедите на Сан Микеле.

При думата „Рама“ генералът откри множество различни препратки, но само една от тях бе маркирана с черен шрифт. Именно нея търсеше. Това бе прочутата „Проповед за Рама“, изнесена от Сан Микеле пред събралите се пет хиляди новопокръстени негови последователи само три седмици преди трагедията в Рим. О’Туул започна да чете:

— Както сигурно ви подсказва заглавието на днешната ми проповед, бих желал да обсъдим с вас една тема във връзка с въпрос, повдигнат от сестра Джулия, а по-точно, на какво основание твърдя, че извънземният космически кораб Рама вероятно представлява знак за наближаването на второто пришествие. Трябва да разберете, че досега не съм имал щастието да бъда осенен от ясно и недвусмислено откровение. Бог ми подсказа обаче едно — това, което ще вести за повторното идване на Христос на Земята, трябва да бъде нещо необикновено и смайващо. В противен случай хората може и да не го забележат. Ето защо няма да са достатъчни просто един-два ангела, надуващи фанфари в небето. Предвестниците трябва да се проявят по наистина ефектен и грандиозен начин, за да успеят да привлекат вниманието ни.

За знаци, изпратени от небето, се споменава още в пророчествата на Стария Завет, които предсказват първото появяване на Исуса. Така например колесницата на свети Илия е била за онова време това, което е Рама сега за нас. В технологическо отношение, за хората тогава тя е била не по-малко загадъчна и необяснима. Струва ми се, че всички можем лесно да забележим един повтарящ се мотив от аналогии, който е в пълно съгласие с Божествения ред.

Но има нещо, което ме обнадеждва най-много и според мен недвусмислено сочи истинския смисъл на посещението на първата Рама от преди осем години — казвам „първа“, защото не съм уверен, че няма да се появят и други, и той е: най-накрая човечеството бе заставено да разбере, че представлява само една малка частица от безкрайното междузвездно пространство. Хората обикновено ограничават своите схващания за това, какво представлява Бог, поради което и техният духовен живот е в съвсем тесни граници. Истината е, че принадлежим на Вселената. Тя ни е създала и ние сме нейни рожби. Чиста случайност е, че точно тук, на Земята, от няколко попаднали от Космоса атома, са се появили форми на живот, които постепенно са се развили до равнището на съзнателни същества.

Рама ни накара да се замислим по друг начин както за Бог, така и за нас самите и да проумеем, че сме просто част от цялата Вселена. Трябва да сме благодарни на Неговата мъдрост и благоволение за това, че дойде този необикновен вестител. Защото, както често съм казвал, вече несъмнено сме закъснели за последния, най-важен етап от еволюцията ни като човешка раса, а именно необходимостта да признаем, че всички ние представляваме един общ и неделим организъм. Ето защо Рама е същевременно и знак, че е нужно да се променим и да завършим достойно еволюционното си развитие.

Генерал О’Туул остави електронния бележник на бюрото и разтърка очи. И преди беше чел същата проповед — всъщност точно преди срещата си с папата в Рим — но сега това, за което говореше Сан Микеле му се струваше много по-важно и значимо, отколкото тогава. „Какво си всъщност. Рама? — помисли си той. — Заплаха за Кортни Ботуел или вестител за второто Христово идване на Земята?“

Един час преди закуска генералът все още не бе взел никакво решение, нито пък имаше някаква представа какво ще направи най-накрая, когато настъпи съдбоносният момент. Най-много го измъчваше мисълта, че бе получил съвсем точна и недвусмислена заповед от командващия офицер. Помнеше добре, че при приемането му за участник в рамианската експедиция, той се бе заклел не само да изпълнява нарежданията, но и да се грижи за безопасността на всички малки Кортни Ботуел по планетата. Разполагаше ли всъщност с истинско и неопровержимо доказателство, че заповедта за разрушаването на Рама бе толкова необоснована и несправедлива, че да има право да престъпи клетвата си?

Ако мислеше за космическия гост просто като за една гигантска машина, генерал О’Туул лесно можеше да приеме унищожението му. В края на краищата нямаше да загинат никакви рамиани. Но в съзнанието му непрекъснато звучаха думите на Уейкфилд, че този кораб-пришълец е вероятно много по-интелигентен дори и от най-развитите в умствено отношение същества на Земята, включително и от човека. Нима тогава не е възможно по-съвършеният интелект на една машина да заема специално място сред божиите творения и даже да се намира на по-високо стъпало от биологичните форми на живот?

Най-накрая О’Туул се предаде на умората. Чувстваше, че просто няма повече сили, за да се справи с безкрайния низ от въпроси, на които не можеше да намери отговор. Изтощен от безсъние и тежки размисли, той реши, макар и неохотно, да сложи край на мъчителния спор, който водеше със самия себе си, и да изпълни възложената му задача.

Първото, което направи, бе да наизусти отново личния си RQ код — една определена последователност от петдесет цели числа, известна само на него и на компютърните процесори в бомбите. Още преди началото на полета Майкъл лично бе въвел кода си във всяка една от бомбите и внимателно бе проверил дали е запаметен правилно. Имаше напълно основателна причина за шифър да бъде избрана толкова дълга поредица от цифри — по този начин се ограничаваше вероятността някой да успее да налучка комбинацията по електронен път. От Генералния щаб посъветваха тримата военни, отговарящи за реализацията на плана „Триединство“, да измислят такава числова последователност, която да се съобразява с две изисквания: да се запомня лесно и да е трудна за отгатване — с други думи да не е нещо съвсем просто като например поредицата от телефонните номера на роднините, за което всеки би могъл да се досети, стига да погледне в личните досиета на екипажа.

От сантиментални подбуди Майкъл О’Туул избра девет от числата да отговарят на неговата рождена дата — 29 март ’42 и на тази на жена му — 7 февруари ’46. Ясно съзнаваше, че всеки специалист по дешифриране би търсил на първо място именно подобни аналогии, затова реши да разпръсне тези девет цифри между останалите четиридесет и една. Сега обаче оставаше да реши какви да бъдат те на свой ред. Числото 41 винаги бе предизвиквало интереса на генерала. За първи път се заинтригува от него като второкурсник в Масачузетския технологически институт, когато веднъж заедно с няколко колеги вечеряше пица с бира и всички разговаряха оживено. Тогава един от тях — млад, но изключително талантлив математик, занимаващ се с теорията на числата, чието име О’Туул отдавна бе забравил — обясни на Майкъл, когато и двамата бяха порядъчно пийнали, че числото 41 е много специално, защото е първото в най-дългата последователност от квадратичнонеделими елементи (т.е., коренът им не е цяло число).

Майкъл никога не успя да разбере напълно какво означава терминът „квадратично неделимо число“, но бе очарован от откритието си, че в цифровата поредица 41, 43, 47, 53, 61, 71, 83 и 97 всеки следващ елемент се получаваше като към предходния се прибавеше разликата между него и по-предишното число, увеличена с две единици. Така се образуваха точно четиридесет последователни квадратично неделими елементи. Коренът от четиридесет и първия обаче се оказваше цяло число, с други думи 1681 =41×41 и това слагаше край на математическата прогресия. Единственият човек, с когото О’Туул сподели тази малко известна числова гатанка, бе жена му Катлийн, по повод на четиридесет и първия й рожден ден, но тя бе проявила такава липса на интерес, че генералът реши да запази това откритие за себе си.

Сега обаче то можеше идеално да послужи за таен код, особено ако успееше да го замаскира добре. За тази цел Майкъл състави поредица от 41 числа, всяко от които представляваше сумата от първите две цифри на съответния член на квадратичната прогресия. Така 5 се явяваше първият елемент от новата математическа редица, защото 4 + 1=5. Следваше 7 за 4 + 3; 1 за 4 + 7 = 11, което генералът съкрати на 1; 8 за 5 + 3 и т.н. След това О’Туул размести цифрите от двете рождени дати, използвайки Редицата на Фибоначи в обратен ред (34, 21, 13, 8, 5, 3, 2, 1, 1) и по този начин определи местата им в кода.

Получилата се последователност от петдесет цифри не бе никак лесна за запаметяване, но генералът не желаеше да я запише върху хартия, защото щеше да му се наложи да я разнася със себе си до момента на активирането на бомбите. При подобни обстоятелства кодът можеше да попадне в ръцете на някого, който да го използва на своя глава и ако О’Туул отново променеше решението си, нещата вече нямаше да бъдат в негова власт.

След като научи шифъра наизуст, генералът унищожи всички листа с изчисления и се отправи към трапезарията, за да закуси с останалите космонавти.

— Ето това е копие от моя таен код за Франческа. Другите две ще дам на Ирина и на Хиро Яманака. Съжалявам, Янош — продължи Хайлман и се усмихна широко, — но няма повече „снарядчета“. Може би генерал О’Туул ще се съгласи да предостави на теб въвеждането на неговия личен шифър поне в една от бомбите.

— Няма нищо, адмирале — намусено отвърна унгарецът. — Мога да мина и без някои привилегии в живота.

Хайлман правеше истинско представление от подготовката около активирането на ядреното оръжие. Беше приготвил множество екземпляри от своя код и сега разясняваше на останалите по какъв хитър и оригинален начин го бе измислил. От сто километра си личеше самодоволството, с което благоволяваше да допусне за участие в операцията и другите членове на екипажа.

Цялото шоу страшно допадаше на Франческа. Ето на това казваше супер кадри, от които щеше да излезе невероятен репортаж. На О’Туул му мина през ума, че вероятно именно тя бе подшушнала на Хайлман идеята за подобно представление, но той не се спря дълго на тази мисъл. Вниманието му бе заангажирано много повече от учудващото спокойствие, което изпитваше. Беше прекарал толкова неспокойни часове, измъчван от неразрешими въпроси, а сега му се струваше, че ще изпълни възложената му задача без никакви угризения и колебания.

Адмиралът се обърка за миг, докато въвеждаше кода си (сам призна, че се чувства нервен) и в един момент забрави докъде беше стигнал в поредицата от цифри. Компютърните специалисти бяха предвидили подобна ситуация и затова точно над клавиатурите на бомбите бяха прикрепени две лампички — зелена и червена. След въвеждането на всеки десет числа светваше едната от тях, в зависимост от това дали тази поредица съответства на предварително заложената в процесора последователност от цифри. Комисията по сигурността бе изразила загриженост, че тази допълнителна мярка прави по-уязвима компютърната система, тъй като е много по-лесно да разшифроваш десет, отколкото петдесет елемента. Многократните проверки преди излитането на „Нютон“ обаче показаха, че лампичките са необходими.

Когато Хайлман въведе и втората поредица от числа, той видя червената лампичка да светва:

— Сгрешил съм някъде — отбеляза адмиралът. Личеше си, че е притеснен и объркан.

— По-високо! — провикна се Франческа от мястото, където стоеше с камерата си. Беше хванала в кадър процедурата изключително добре, така че се виждаха както силозите, така и ядрените бомби.

— Направих грешка! — повтори по-ясно Хайлман. — Целият този шум само ме разсейва. Трябва да изчакам трийсет секунди, преди да започна отначало.

Когато най-накрая той приключи успешно с въвеждането на кода в първата бомба, дойде ред на доктор Браун. Той изглеждаше едва ли не отегчен. Във всеки случай, докато натискаше клавишите, не показа никакъв особен ентусиазъм. Ирина Тургенева извърши процедурата при третата ядрена глава, след което направи кратко, но пламенно изявление, подчертавайки убедеността си в абсолютната необходимост от унищожението на Рама.

Следващите бяха Хиро Яманака и Франческа, които изпълниха задачата си мълчаливо. Италианката обаче успя да впечатли колегите си изключително много, като въведе първите трийсет числа по памет. Това наистина беше нещо забележително, като се има предвид, че до преди час тя въобще не знаеше за кода на Хайлман и оттогава насам не бе оставала сама повече от две минути.

Дойде редът и на О’Туул. Усмихнат, той се приближи спокойно към първата бомба. Всички заръкопляскаха, изразявайки както уважението си към генерала, така и своето съпричастие с душевната му борба. Той помоли за тишина и обясни, че е наизустил своя таен код, след което започна да въвежда първите десет числа.

Светна зелената лампичка. О’Туул се спря за секунда и в съзнанието му мигновено възкръсна споменът за един от стенописите в храма на Сан Микеле в Рим. Видя съвсем ясно младия мъж в синя роба, застанал с вдигнати към небето очи на стъпалата на паметника Виктор Емануел. Чу го да проповядва пред хиляди възторжени поклонници. Внезапно в главата на генерала прокънтя ясен и силен глас:

— Не!

Той рязко се обърна и се втренчи в останалите космонавти.

— Каза ли някой нещо? — запита с разтреперан глас.

Те поклатиха глави. Зашеметен и объркан, О’Туул отново застана пред бомбата. Опита се да си спомни следващите десет цифри, но не успя. Сърцето му биеше лудо, а съзнанието му продължаваше да пита: „Какъв бе този глас?“. От твърдата му решимост да изпълни дълга си нямаше и следа.

Генералът пое дълбоко дъх, завъртя се и тръгна да прекосява обширното складово помещение. Когато мина покрай смаяните си колеги, той чу Хайлман да се провиква:

— Какво правиш, за бога?

— Отивам в каютата си — отвърна О’Туул, без да забави крачка.

— Няма ли да активираш бомбите? — обади се и доктор Браун.

— Не. Или поне, не още.

56.

Чута молитва

До края на деня генералът не излезе от каютата си. Около час след отказа му да въведе кода, при него се отби Хайлман. Размениха няколко общи приказки (Ото никак не умееше да води подобни разговори) и накрая адмиралът зададе неизбежния въпрос.

— Готов ли си да продължиш с процедурата?

О’Туул поклати глава.

— Тази сутрин мислех, че най-после съм взел окончателно решение, но сега, Ото… — той разбра, че не е необходимо да се доизказва.

Хайлман се изправи и рече:

— Наредих на Яманака да инсталира първите две бомби в тунела, водещ към вътрешността на Рама. Това ще стане най-късно до вечеря — казвам ти го в случай, че промениш решението си. Другите три ще останат засега в склада. — Той се втренчи в колегата си и го гледа безмълвно в продължение на няколко секунди, след което продължи: — Надявам се, че ще се осъзнаеш, преди да е станало прекалено късно, Майкъл. Вече доста сме загазили с тия от Щаба.

Два часа след това се появи Франческа с камерата си. Начинът, по който разговаряше с генерала, ясно показа какво бе отношението към него поне от страна на останалите космонавти — очевидно всички считаха, че той страда от силно нервно напрежение и че отказът му не е продиктуван просто от желание да предизвика неприятности. Освен това О’Туул не беше заявил официално, че има намерение да не изпълни заповедта. Никой от екипажа не би търпял подобно нещо, защото беше ясно какви щяха да са последиците. Поради тези причини неговите колеги смятаха, че нервите му вероятно не са в ред.

— Казах на всички да не те безпокоят с излишни разговори — заяви Франческа съчувствено, докато обхождаше стаята с поглед, а журналистическият й ум вече си представяше кадрите от предстоящото интервю. — Телефоните се късат да звънят, особено откакто изпратих на Земята репортажа от тази сутрин. — Тя се приближи до бюрото на О’Туул и започна да разглежда поставените отгоре неща. — Това не е ли Сан Микеле от Сиена? — попита, като взе в ръце статуетката.

Генералът се усмихна едва-едва и отговори:

— Точно така. Мисля, че знаеш и кой е разпнатият на кръст мъж на онази картина.

— Да, и то много добре… Виж, Майкъл, знаеш защо съм дошла. Искам в това интервю, което ще направя с теб, да те представя във възможно най-благоприятна светлина. Естествено, нямам намерение да те галя с перце — това е ясно, сам разбираш, но съм решила да ти дам шанс, та онези хиени там долу, на Земята, да чуят и това, което ти имаш да кажеш…

— Значи вече си точат зъбите за кожата ми, а?

— Разбира се, ти какво си мислиш? А ще стане и по-лошо. Колкото повече забавяш активирането на бомбите, толкова по-силен ще става гневът и няма съмнение, че яростта на хората ще се насочи към теб.

— Но защо? — запротестира О’Туул. — Не съм извършил никакво престъпление. Просто отложих малко момента на задействане на едно оръжие, чиято унищожителна мощ надвишава…

— Това няма значение в дадения случай — прекъсна го Франческа. — В техните очи ти не си изпълнил задълженията си на военен. Пренебрегнал си своя най-висш дълг — защитата на човешката раса. Не могат да се ориентират в цялата тази космическа дивотия и не проумяват какво означава пристигането на Рама. Обещано им е, че извънземният гигант ще бъде унищожен, а сега ти отказваш да сложиш край на техните кошмари…

— Кошмари… — тихо повтори Майкъл. — Същото, което Ботуел…

— Какво щеше да кажеш за президента? — полюбопитства италианката.

— А, няма значение. — Генералът отмести очи от изпитателния поглед на журналистката. След малко нетърпеливо попита — Е, и какво още?

— Добре, както вече ти обясних, искам да бъдеш възможно най-представителен. Среши се и си сложи униформата, вместо този летателен костюм. Ще те разкрася с малко грим, та да не изглеждаш съвсем зле. — Франческа отново застана до бюрото. — Ето тук, до картината с разпнатия Христос и статуетката на Сан Микеле ще сложим на видно място и снимките на жена ти и децата. Добре си помисли какво възнамеряваш да кажеш. Имай предвид, че ще те попитам защо се отказа да активираш бомбите тази сутрин.

Италианката се приближи до О’Туул и постави ръка на рамото му.

— При представянето преди интервюто смятам да обясня, че си преживял силен нервен стрес. Не искам да те уча какво да говориш, но предполагам, че ще бъде от полза, ако покажеш малко слабост. Това несъмнено ще подейства на публиката — особено на твоите съотечественици.

Генералът следеше със свито сърце как журналистката умело подрежда предметите в каютата, подготвяйки я за предстоящото пряко телевизионно предаване и се чувстваше все по-притеснен.

— Налага ли се да правим всичко това? — попита той с измъчен глас.

— Да, разбира се. Освен ако не искаш да те помислят за Арнолд Брешански — отговори му рязко италианката.

Малко преди вечеря при него се отби Янош.

— Интервюто ти с Франческа премина изключително добре — излъга той. — Ако не друго, ти поне повдигна някои морални въпроси, на които би трябвало всички ние да обърнем внимание.

— Глупаво беше от моя страна да се впускам в тези философствания — каза ядосано О’Туул. — Трябваше да последвам съвета на Франческа и да съобщя, че за действията ми са виновни умората и нервното напрежение.

— Е, Майкъл, стореното сторено. Не дойдох при теб, за да предъвкваме отново събитията на деня. Сигурен съм, че сам си премислил всичко хиляди пъти досега. Всъщност се отбих, за да те попитам дали не мога да ти помогна по някакъв начин.

— Мисля, че не, Янош. Но ти благодаря за загрижеността.

Настъпи продължително мълчание. Накрая унгарецът се изправи и бавно се запъти към вратата. Там се обърна:

— Какво смяташ да правиш сега? — запита тихо.

— И аз бих искал да знам. Но май не ми хрумва нищо. Чувствам се съвсем празен.

Космическият пришълец Рама, с кацналия на него „Нютон“, продължаваше да се движи към Земята със страхотна скорост. С всеки изминал ден разстоянието между тях намаляваше, а заплахата ставаше все по-реална и неизбежна. Един огромен цилиндър се носеше неотклонно напред и очевидно предстоеше страхотен и гибелен удар, освен ако Рама не извършеше в скоро време нова серия от маневри. Изчислено бе, че мястото на сблъсъка ще бъде някъде в провинция Тамил Наду, южна Индия, недалеч от град Мадураи. Всяка вечер телевизионните канали излъчваха интервюта с физици, които обясняваха какви са очакваните последствия. Това се превърна и в главна тема на разговор по време на партита и семейни вечери, като „земетръсни вълни“ и „вулканични изригвания“ бяха най-често употребяваните изрази.

Майкъл О’Туул бе заклеймен от всички и охулен от световната преса. Франческа се оказа напълно права — американският генерал се превърна в основен прицел за гнева на световната общественост. Някои хора дори предлагаха той да бъде съден от военен съд още на борда на „Нютон“ и екзекутиран, заради отказа си да изпълни дадената му заповед. Никой вече не си спомняше неговите изключителни подвизи и безкористна самопожертвувателност, нито това, че бе отдал почти половината си живот в служба на хората. Жена му Катлийн бе принудена да напусне апартамента им в Бостън и да се скрие при своя приятелка в Мейн.

Генералът се измъчваше от неспособността си да вземе някакво решение. Ясно съзнаваше, че вреди непоправимо както на семейството, така и на кариерата си, като отказваше да активира бомбите. Но всеки път, когато успяваше да се убеди, че е готов да изпълни заповедта, Майкъл отново чуваше същото отчетливо и звънливо „Не“, което бе прозвучало за пръв път предишната сутрин.

В интервюто с Франческа, направено един ден преди изследователският кораб да отлети към Земята, генерал О’Туул бе дал доста объркани и несвързани отговори. Наистина, италианката му бе задала някои много провокационни и трудни въпроси. Попита го, например, защо Рама все още не бе извършила никакви маневри, отклоняващи я от директен удар със Земята, ако, както той твърди, намеренията й са да застане в орбита около планетата. Майкъл моментално се оживи и обясни, че AEROBREAKING — излъчването на енергия в атмосферата под формата на топлина — е най-ефикасният начин за преминаване в орбита около космическо тяло с атмосфера. Но когато Франческа му предостави възможност да допълни изказването си, като обясни по какъв начин Рама би могла да промени формата си в аеродинамична, генералът се обърка и не отговори нищо. Гледаше я втренчено, но сякаш не я виждаше.

О’Туул излезе от каютата си единствено за прощалната вечеря, организирана в чест на Сабатини, Браун, Табори и Тургенева, преди четиримата космонавти да се отправят с изследователския кораб към Земята. Присъствието му обаче развали празненството. Ирина се държа изключително враждебно с генерала, като му отправи злостни обвинения и отказа да седне на една маса с него. Дейвид Браун въобще не му обърна внимание и се захвана да описва до най-дребните детайли изграждащата се в момента в Тексас лаборатория, в която щеше да бъде настанен плененият биот. Само Франческа и Янош се държаха приятелски с него. Майкъл О’Туул се прибра в стаята си веднага след вечеря, без да се сбогува официално с никого.

На другата сутрин, едва час след отлитането на научноизследователския кораб, генералът позвъни на адмирал Хайлман и го помоли да се срещнат.

— Значи най-накрая взе решение? — запита Ото развълнувано, когато пет минути по-късно О’Туул влезе в кабинета му. — Чудесно. Все още не е много късно. До момента на сблъсъка остават 12 дни, така че ако побързаме, след четири дни ще сме готови да детонираме бомбите.

— Сигурно скоро ще реша как да действам, Ото, но още не съм готов. Мисля непрекъснато за това и то изключително напрегнато. Струва ми се, че има две неща, които първо бих желал да направя: да поговоря с папа Йоан Павел и да отида в Рама за последен път.

Отговорът на генерала бе толкова неочакван, че Хайлман направо онемя.

— Проклятие! — ядосано възкликна той след малко. — Пак се започва, по дяволите! Сигурно ще трябва да…

— Опитай се да разбереш, Ото — каза американецът и погледна колегата си в очите. — Това всъщност е добра новина. Веднага щом се върна, още същата минута ще съм готов да въведа кода си, освен ако не се случи нещо непредвидено при разговора ми с папата или докато съм в Рама.

— Сигурен ли си?

— Да. Обещавам — твърдо заяви О’Туул.

Генералът не скри и най-дребната подробност от мъчителните си терзания по време на доста продължителната си и емоционална изповед, която изпрати по видеоканала до папата в Рим. Знаеше, че записът ще бъде прегледан и от секретните служби на Щаба, но това вече нямаше значение. Едно-единствено нещо владееше мислите му: как да изпълни задълженията си с чиста съвест и без угризения да активира ядрените бомби.

Изпълнен с нетърпение, Майкъл седеше и очакваше отговора. Най-накрая образът на Йоан Павел V се появи на екрана. Седеше на едно кресло в същата стая, където О’Туул бе разговарял с него при посещението си във Ватикана точно след Коледа. В дясната си ръка папата държеше малък електронен бележник и от време на време поглеждаше надолу към него, докато говореше.

— Непрестанно и горещо се молих заедно с вас, сине мой — започна Негово Светейшество на съвършен английски език. — Особено през тези последни няколко дни на душевен смут и мъчителни съмнения, които преживявате като истински герой. Не мога обаче да ви дам съвет — аз също не знам отговорите на въпросите, които ви тревожат. Остава ни единствено да се надяваме, че Бог, в безкрайната си мъдрост, ще откликне на вашите молитви и недвусмислено ще ви посочи какво да сторите.

Що се отнася до религиозните запитвания, които отправяте в посланието си към мен, мисля, че мога да ви предложа малък коментар. Горещо желая да ви бъде от полза… Не знам дали гласът, който сте чул, е бил на Сан Микеле или сте преживял така нареченото религиозно просветление, но лично аз твърдя, че има сфера от човешкия духовен живот, определена като религиозна, поради липса на по-подходящ термин, която наистина съществува, макар и да не може да бъде обяснена чрез чисто рационални или научни подходи. Така например преди да стане апостол Павел, Саул от Тарсус наистина е бил заслепен от небесна светлина при покръстването му в християнска вяра. Ето защо гласът, достигнал до вас, може и да е бил на Сан Микеле, но това ще съумеете да определите единствено вие.

Както обсъдихме и по време на нашия разговор преди три месеца, няма никакво съмнение, че независимо какво представляват, рамианите също са Божи чада. Но Бог е създал и вирусите и бактериите, които причиняват страдания, болести и смърт. Не можем да продължим да славим Господа, нито поотделно, нито като раса, ако не оцелеем. Затова едва ли Той очаква, че няма да предприемем отбранителни действия, ако животът на хората е наистина застрашен.

Трудно е да се определи дали корабите Рама са наистина вестители на Второто пришествие. Има свещеници, които поддържат становището на Сан Микеле, но те определено са малцинство. Повечето от нас обаче смятат, че в двата гигантски космически пришълеца липсва истинско духовно присъствие, за да бъдат пратеници на Бога. Няма съмнение, че те представляват изключително чудо на техниката, но от тях не се излъчва топлина или състрадание, нито каквото и да било друго чувство, което обикновено се очаква от някой Месия и следователно е основната характеристика на Христос. Затова смятам, че е малко вероятно Рама да има някаква религиозна значимост.

Така че, в края на краищата това е решение, което трябва да вземете сам. Продължете молитвите си, което, сигурен съм, сам съзнавате, че е необходимо, но не очаквайте Бог да ви изпрати отговора си под звуците на фанфари. Той говори по различен начин на всекиго от нас и посланията Му никога не пристигат в един и същи вид. И не забравяйте: мнозина от нас тук, на Земята, ще ви придружават в молитвите си при вашето последно посещение на Рама и ще се молят горещо най-после да откриете каква е Божията воля. Не се съмнявайте нито миг, че Господ ще ви изпрати знак: трудността е в това да успеете да го забележите и разчетете.

Накрая Йоан Павел V благослови генерал О’Туул, след което каза „Отче наш“. Майкъл импулсивно падна на колене и зашепна молитвените слова заедно със своя духовен водач. Екранът угасна. Генералът повтори на ум всичко, което му бе казал папата, и отново почувства да го обземат увереност и готовност да следва решението си. „Несъмнено съм на прав път — каза си той. — Но не трябва да се надявам, че Бог ще ми поднесе посланието си на поднос.“

О’Туул не бе очаквал, че гледката, която се разкри пред очите му при това последно посещение в Рама, ще го развълнува толкова много, нито че ще предизвика такъв възторг в душата му. Вероятно причината за подобно усещане бяха гигантските размери на космическия пришълец, който надвишаваше хиляди пъти и най-огромните конструкции, създадени от човешка ръка. Но нищо чудно емоционалното въздействие да бе подсилено и от факта, че Майкъл бе стоял прекалено дълго в тесните помещения на „Нютон“, както и от възбуденото му душевно състояние напоследък. Във всеки случай, генералът направо онемя, поразен от неповторимата панорама, която се простираше километри напред.

Не можеше да прецени какво го впечатлява най-силно. Много пъти усети, че гърлото му пресъхва и сълзи бликват в очите му, но ако някой го попиташе, едва ли щеше да успее да определи кое е най-изумителното от всички чудеса наоколо — дали блесналата под бялата светлина на шестте изкуствени слънца Централна равнина, която се простираше пред погледа му, докато той се спускаше надолу със седалковия лифт; дали когато, застанал до всъдехода на брега на Цилиндричното море, оглеждаше с бинокъла си загадъчните небостъргачи на непознатия град отсреща; или слисващата гледка, която представляваха гигантските рогове в Южната чаша. О’Туул бе завладян от страхопочитание и благоговение, прехласнат от всичко, на което се спираше погледът му. Беше се почувствал по същия начин, когато преди години влезе в една древна европейска катедрала.

Прекара рамианската нощ в лагер Бета, като се подслони в забравена от космонавтите резервна палатка. Откри бележката на Уейкфилд, писана две седмици по-рано и първият му импулс бе да сглоби втората платноходка и да се отправи през морето към Ню Йорк. Надмогна обаче това свое желание и се съсредоточи върху главната цел на посещението си.

Безспорно този невероятен космически кораб бе наистина нещо изумително. Въпреки това генералът реши, че великолепието и грандиозността на Рама не трябва да бъдат фактор при взимането на окончателно решение. Всъщност беше ли видял до този момент нещо, което можеше да го накара да се отърси от колебанието си? Не, неохотно призна той сам на себе си. Когато лампите в гигантския цилиндър светнаха отново и настъпи поредният рамиански ден, О’Туул вече бе почти сигурен, че ще задейства атомните бомби още преди да падне мракът.

Въпреки това, той продължаваше да се бави и да чака някакъв знак, подсказващ, че извънземният кораб не бива да бъде унищожен. Обиколи няколко пъти с всъдехода покрай брега на морето, като оглеждаше през бинокъла Ню Йорк от различни ъгли, както и другите чудновати места из Рама, а също и високото петстотин метра възвишение, обграждащо морето от южната страна. Когато мина за последен път през Бета, Майкъл реши да вземе със себе си няколко дреболии, включително известен брой лични вещи, забравени от космонавтите при принудително бързото им оттегляне от лагера. Всъщност оцелелите след урагана предмети бяха много малко, но генералът успя да открие няколко сувенири от Рама, събирани от космонавтите и сега заклещени от бурния вятър между кутиите в складовото помещение.

Когато се събуди от доста продължителната си дрямка, генерал О’Туул седна във всъдехода и се отправи към въжения лифт. Точно преди да се качи обаче, в съзнанието му отново изникна картината на това, което му предстоеше да направи, още щом пристигне на борда на „Нютон“, и той коленичи, за да се помоли за последен път. В един момент, още в началото на изкачването с лифта, когато се намираше на не повече от петстотин метра над Централната равнина, Майкъл се обърна назад и хвърли последен прощален поглед на величествената рамианска панорама. „Скоро всичко това вече няма да го има — помисли си скръбно генералът, — унищожено, превърнато в слънчева клада, подпалена от човека.“ Отмести очи по посока на Ню Йорк и внезапно му се стори, че забелязва някакво черно петънце, което бавно се движеше в небето.

С треперещи ръце, О’Туул повдигна бинокъла и погледна през него. След няколко секунди успя да открие отново загадъчното петно, все още размазано, макар и вече уголемено от лещите на обектива. Генералът нагласи бинокъла и установи, че движещите се в небето неща бяха всъщност три — три птици, подредени в триъгълник, които се отдалечаваха на юг. Той примигна, но картината пред очите му не се промени. Нямаше никакво съмнение — високо над Цилиндричното море се носеха някакви странни хвъркати създания.

Сърцето му биеше лудо. На няколко пъти той извика от радост, проследявайки полета на птиците през бинокъла, докато накрая те не се изгубиха от поглед. Останалите тридесет минути от изкачването до върха на стълбище Алфа му се сториха цяла вечност. Когато най-накрая пристигна, без да губи време, О’Туул се качи на една от слизащите надолу седалки на лифта и отново се заспуска към равнината. Молеше се горещо да му се удаде възможност да види тези птици поне още веднъж. „Само ако можех да ги снимам! — помисли си той, решен да се отправи с всъдехода към Цилиндричното море, в случай, че се наложи. — Тогава щях да докажа, че в този чуден извънземен свят има живи същества.“

Намираше се вече на около два километра над равнината. Погледна за пореден път през бинокъла, но не успя да забележи нищо и това леко го разочарова. Каква бе изненадата му обаче, когато само няколко минути по-късно, той бе зашеметен от поредната неочаквана среща! Канеше се да слезе от седалката и тъкмо сваляше бинокъла от очите си, но видя нещо, което го накара да се дръпне стреснато назад. В основата на лифта, застанали един до друг, го чакаха Уейкфилд и Никол дьо Жарден.

Генералът радостно прегърна и двамата, след което, разплакан, коленичи на земята и промълви:

— Мили боже!

Майкъл безмълвно отправяше благодарствена молитва към Бога.

57.

Трима са достатъчно

Повече от час тримата космонавти разговаряха оживено. Имаха толкова много да си кажат — на всеки му се бяха случили цял куп неща, откакто се бяха видели за последен път. След като Никол описа преживения от нея ужас в мига, когато неочаквано се бе изправила лице в лице с мъртвия Такагиши в леговището на октопаяка, генералът за миг потъна в мълчание. После поклати глава и каза:

— Тук, в Рама има още много неразгадани тайни. — Вдигна поглед към небето. — Наистина ли таиш лоши намерения? — запита той, макар да знаеше, че няма кой да отговори на въпроса му.

Както Ричард, така и Никол похвалиха О’Туул за куража, който бе проявил, отказвайки да изпълни заповедта за активиране на бомбите. И двамата бяха смаяни от безапелационната заповед за унищожение на Рама, изпратена от Съвета на правителствата.

— Ще бъде абсолютно непростимо, ако използваме атомни оръжия срещу този кораб! — възкликна французойката. — Убедена съм, че в същината си той не таи враждебни намерения спрямо нас и вярвам, че Рама извърши тези маневри наистина с цел да се срещне със Земята, но не за да се сблъска с нея, а защото ни носи някакво незнайно послание.

Ричард закачливо упрекна Никол, че изгражда хипотезата си, повлияна от собствените си чувства, а не въз основа на доказани факти.

— Може и така да е — съгласи се тя, — но и онези в Щаба не са разсъждавали особено логично, когато са взели решение космическият пришълец да бъде унищожен. Сега вече разполагаме с неоспорими доказателства, че той е поддържал връзка с първата Рама. Както знаем, съществува голяма вероятност да се появи и трети подобен гигантски цилиндър. Ако тази флота от загадъчни кораби наистина има някакви враждебни намерения, то мисля, че Земята е обречена. Дори и сега да успеем да взривим втория, няма съмнение, че това ще бъде предупреждение за следващия приближаващ се насам космически гигант, който вече ще е предизвестен и съответно подготвен за срещата си със Земята. Технологически, рамианите са толкова по-напред от нас, че няма никаква надежда да успеем да оцелеем при масирана атака от тяхна страна.

Генерал О’Туул изгледа Никол с възхищение.

— Прекрасно хрумване! — заяви той. — Направо е непростимо, че не присъства на дискусиите с представителите на Международната космическа агенция. На никой не му дойде наум, че…

— Защо не отложим този разговор за по-късно, когато вече ще сме на „Нютон“? — намеси се Ричард. — Часовникът ми показва, че нощта ще настъпи само след трийсет минути, така че няма да успеем да се изкачим с лифта, преди да се стъмни. Във всеки случай не ми се иска да вися сред непрогледния мрак повече, отколкото е необходимо.

И тримата бяха убедени, че виждат Рама за последен път. Докато изтичаха последните минути, през които възхитителният пейзаж наоколо все още бе облят от ярка светлина, всеки от космонавтите хвърли прощален поглед на загадъчните конструкции и форми, простиращи се километри напред в далечината.

В душата на Дьо Жарден преобладаваше чувството на възторжено ликуване, стигащо почти до екзалтация. По природа бе предпазлива в очакванията си, затова едва сега, когато най-после се изкачваше нагоре с лифта, тя допусна в съзнанието си дълго потисканата мисъл, че може би скоро щеше да настъпи мигът, в който ще притисне до гърдите си своята любима Женевиев. Това я изпълни с дълбока радост. Представи си пасторалната красота на Бовоа по това време на годината и пред очите й оживя до най-дребния детайл сцената на нейното завръщане, когато отново щеше да види баща си и дъщеря си. „Сигурно остава около седмица или най-много десет дни до тогава“ — каза си Никол, изпълнена с трепетно очакване. Когато стигна с лифта до върха на стълбище Алфа, тя едва успяваше да сдържа щастието и възбудата си.

Докато се изкачваше нагоре, разположил се удобно в столчето, закачено за въжената линия, Майкъл О’Туул за пореден път промени решението си, отказвайки се да активира бомбите. И когато точно в очаквания момент нощта внезапно се спусна над Рама, той вече бе обмислил окончателно какво обяснение ще даде на ръководителите от Земята, както и по какъв начин ще ги убеди да приемат плана му. Имаше намерение да се свърже незабавно с МКА, след което Ричард и Никол щяха да разкажат накратко за своите преживявания и открития по време на продължителния си принудителен престой в Рама. Най-важното беше Дьо Жарден да представи съображенията си, че унищожението на непознатия космически кораб би било „непростимо“. Генералът бе убеден, че при тези обстоятелства ужасяващата заповед щеше да бъде отменена.

Той запали фенерчето си в последния момент, преди да слезе от столчето. Застана до Никол и двамата изчакаха Уейкфилд, след което заедно заобиколиха по кръглата платформа и се отправиха към намиращата се на около стотина метра релсова вагонетка, която преминаваше през тунела, отвеждащ до въздушния шлюз — изхода на Рама. Тъкмо се бяха качили и се готвеха да изминат последната отсечка, деляща ги от „Нютон“, когато лъчът от фенера на Ричард случайно попадна на някакъв голям метален предмет, поставен до стената на тунела.

— Това да не е една от бомбите? — попита той.

По форма тя наистина страшно приличаше на гигантски снаряд. „Колко странно — помисли си Никол и потрепери, защото по гърба й пролазиха ледени тръпки. — А можеше да изглежда по всякакъв друг начин. Питам се чие ли извратено съзнание е подтикнало конструкторите да изберат точно тази форма?“…

— А за какво е това странно приспособление отгоре? — обърна се Уейкфилд към О’Туул.

Генералът сбърчи чело, втренчвайки се в необикновеното устройство, осветено от лъча на фенера.

— Не знам. Досега не бях го забелязал — призна той след малко. Не помнеше да е виждал нещо подобно на бомбата, когато се опита да въведе кода си в нейния компютър преди няколко дни.

Тримата слязоха от вагонетката и се приближиха до силоза с ядрената глава. Разгледаха внимателно странната машинка, поставена точно над цифровите клавиши. Представляваше плосък метален правоъгълник, малко по-голям от клавиатурата и закрепен към бомбата с помощта на четири дълги болта. От долната страна на плочата, захванати отвесно за нея, имаше десет малки чукчета, които в този момент бяха вдигнати нагоре. Приличаха на зъбци на кондукторски перфоратор — или поне така му се стори на О’Туул. Сравнението се оказа доста сполучливо — само след няколко секунди едно от миниатюрните чукчета се спусна надолу и удари клавиша с цифрата 5. Последва го друго, което натисна 7 и след това още осем чукчета активираха по същия начин още осем цифри. Светна зелената лампичка — първите десет числа бяха въведени успешно.

След по-малко от минута същата зелена лампичка отново показа, че бе задействана и следващата поредица от кодови елементи. Майкъл се вцепени, обхванат от неизказан ужас. „Боже мой! — мина му светкавично през ума. — Това е моят личен шифър! По някакъв начин са успели да го отгатнат…“ Обхваналата го паника намаля миг по-късно, когато след третата десетка светна червеният индикатор. Това означаваше, че въвеждането на цифрите е било погрешно.

— Доколкото разбирам — обади се след кратко мълчание генералът, отговаряйки на въпрос на Ричард, — нашите колеги са изобретили това устройство и са го нагласили така, че да въведе личния ми код, докато мен ме няма. Успеели са обаче да запомнят единствено първите две десетки от цифри — единствените, чиито клавиши натиснах при задействането на бомбите. За миг се уплаших, че… — той не можа да продължи, обхванат от силна тревога и гняв.

— Сигурно са решили, че няма да се върнеш — подхвърли Никол със спокоен тон.

— Ако наистина са го поставили Хайлман и Яманака — отговори Майкъл. — Разбира се, не можем напълно да изключим възможността това устройство да е било прикрепено към бомбите от извънземни същества… или дори от биотите.

— Едва ли — намеси се и Уейкфилд. — Техническият замисъл не е нещо кой знае какво, а и изпълнението е прекалено грубо и посредствено.

— Във всеки случай нямам намерение да поемам никакъв риск — заяви О’Туул, като отвори раницата си. Оттам той извади някакви инструменти и се зае да отделя импровизираното приспособление от повърхността на „снаряда“.

В края на тунела, отвеждащ до въздушния шлюз, те откриха и втората бомба, снабдена със същия метален правоъгълник с десет чукчета. Наблюдаваха, докато те удряха един подир друг различни клавиши, опитвайки се да налучкат кода, но резултатът беше същият — третата десетка от цифри се оказваше погрешна. Откачиха и това устройство, след което преминаха през шлюза и напуснаха Рама.

Никой не ги посрещна, когато стъпиха на борда на военния кораб. Отначало генералът предположи, че адмиралът и Хиро Яманака в момента спят, затова веднага отиде да провери в стаите им — така или иначе, искаше първо да поговори насаме с Хайлман. Тях обаче ги нямаше там. На тримата новопристигнали не им трябваше много време, за да установят, че техните колеги не бяха в нито едно от другите работни или жилищни помещения на сравнително малкия кораб. Напразно ги търсиха и в склада, намиращ се в задната част на „Нютон“, но пък тук откриха нещо друго — една от спасителните капсули липсваше. Това породи нови, не по-малко объркващи въпроси. Защо Яманака и Хайлман са взели капсулата и накъде са тръгнали с нея? И какво ги е накарало да нарушат основното и най-важно правило — изискването на борда на кораба винаги да остава поне един член от екипажа?

Никол, Ричард и Майкъл се върнаха в командната зала, за да обсъдят какво да правят по-нататък. Бяха озадачени и напълно объркани, без да могат да проумеят какво може да се е случило. О’Туул пръв се осмели да разбуди злокобния призрак на гибелта и унищожението, като изрази на глас предположението си, че е възможно да се е случило най-страшното.

— Мислите ли, че някой от онези октопаяци или пък от биотите са успели да се качат на кораба? — обърна се той към своите колеги. — В края на краищата не е никак трудно да се проникне тук, освен ако не е задействан режимът „Автоматична защита“.

Никой не смееше да признае това, от което всички се страхуваха. Ако някакво същество или пък изумително постижение на техниката бе уловило, а по-вероятно и убило двамата им колеги, то можеше все още да се навърта наоколо и тогава те също се намираха в опасност…

— Защо не се свържем със Земята и не им съобщим, че сме живи? — пръв наруши тишината Ричард.

— Страхотна идея! — възкликна, радостно усмихнат, О’Туул и се приближи към командното табло. Включи възможно най-бързо всички устройства и механизми. Бордовият компютър извърши обичайната пълна проверка на корабните системи и резултатите мигновено се изписаха върху големия екран.

— Странно — промълви, озадачен, генералът. — Според данните тук връзката ни със Земята е прекъсната. Възможни са единствено радиосъобщения на близки разстояния. Не разбирам обаче защо конфигурацията на системата от данни е сменена.

Той въведе няколко прости команди, чрез които се установяваше обичайната многоканална далекомерна връзка със Земята. Екранът бе затрупан от съобщения за грешки.

— Какво, за бога, става тук? — възкликна Уейкфилд. — Изглежда, че цялата видеосистема е отишла по дяволите. — Той се обърна към О’Туул. — Това е от твоята специалност, генерале. Можеш ли да дадеш някакво обяснение за тази компютърна бъркотия?

— Никак не ми харесват подобни неща, Ричард — отвърна с голяма тревога Майкъл О’Туул. — Само един път досега съм виждал да се появяват едновременно толкова много съобщения за грешки — веднъж, по време на една от първите ни тренировъчни ситуации, някакъв идиот беше забравил да инсталира програмите за радио — и видеовръзка. Ето защо мисля, че проблемът е със софтуера — вероятността от такова огромно количество повреди в хард диска на компютъра е почти равна на нула.

Уейкфилд предложи на генерала да направи стандартния авто тест на програмите. Резултатите, които принтерът разпечата, показаха, че буферната памет за грешки се бе препълнила още преди да е завършил и един процент от софтуерната самопроверка.

— Значи наистина причината е във видео — и радиопрограмите — заключи англичанинът и на свой ред въведе някакви команди. — Ще ми трябва известно време, за да определя къде точно функциите им блокират.

— Почакайте малко! — намеси се неочаквано Никол. — Не е ли по-добре първо да опитаме да си обясним какво всъщност е станало тук и чак тогава да се заемем с някакви конкретни задачи? — двамата мъже прекъснаха работата си и зачакаха колежката им да продължи. — Яманака и Хайлман са изчезнали. Липсва и една от спасителните капсули. — Дьо Жарден говореше, крачейки замислено из залата. — От друга страна, някой се е опитал да активира по автоматичен път атомните бомби в тунела с релсовата вагонетка. Като връх на всичко видеовръзката със Земята внезапно отказва да функционира нормално, след като е работила безотказно в продължение на стотици дни, включително и по време на цялата предварителна предстартова подготовка. Може ли някой от вас да предложи правдоподобно обяснение на тази объркана ситуация?

Настъпи продължителна тишина. След малко се обади Ричард:

— Защо да не приемем за вярно предположението на генерала, че незнайни вражески сили са завзели кораба? Вероятно Хайлман и Яманака са избягали, за да се спасят, а тайнствените пришълци в яда си нарочно са повредили софтуера на компютъра.

Никол изрази съмнение:

— Досега не видях нищо, което да доказва, че някакви извънземни или дори биотите са били на „Нютон“. Единствено ако открием конкретни доказателства…

— Може би именно адмиралът и Хиро са се опитали да налучкат втория секретен код — продължаваше да измисля хипотези Ричард — и в един момент са се уплашили, че…

— Тихо, тихо. Чакайте! — внезапно извика французойката. — Нещо става с екрана.

Двамата мъже се обърнаха точно навреме, за да видят лицето на адмирал Хайлман, което в този момент се появяваше на екрана зад тях.

— Здравейте, генерал О’Туул — каза усмихнато Ото. — Този видеозапис се включи при влизането ви през въздушния шлюз на „Нютон“. Направен е точно преди с космонавт Яманака да напуснем кораба в една от спасителните капсули, когато само три часа по-късно щеше да започне деветия от дните, оставащи до момента на сблъсъка между Рама и Земята. Получихме нареждането само час след като вие тръгнахте на последната си разходка из космическия пришълец. Отложихме нашето заминаване колкото бе възможно, но накрая трябваше да изпълним дадените ни инструкции.

Що се отнася до вас, заповедта е съвсем проста и не изисква някакви особени усилия. Наредено ви е да въведете личния си код в двете бомби, намиращи се в тунела с релсовата вагонетка, а после да задействате и другите три ядрени глави, които останаха в складовото помещение на „Нютон“. Напускате кораба с втората капсула не по-късно от осем часа след активацията. Електронните механизми, инсталирани върху двете бомби в тунела, не трябва да ви безпокоят — от военния щаб на СНП разпоредиха да ги поставим над клавиатурите, за да се изпробва някаква нова свръхсекретна технология за разшифроване на кодове. Сам ще установите, че те могат много лесно да бъдат отделени от „снарядите“ с помощта на клещи или щипци.

В командния компютър на капсулата е инсталирана помощна система за автоматично аварийно излитане, която е програмирана да насочи ракетката към предварително определено и отдалечено на безопасно разстояние място, където ще бъде очаквана от космически кораб-влекач. Единственото, което се изисква от вас, е да въведете в бордовия компютър точното време на излитането. А сега внимавайте: алгоритмите на аварийната система за управление се задействат само ако тръгнете преди С–6 ден, т.е., до изчисления момент на сблъсъка трябва да остават не по-малко от шест дни. Ако закъснеете дори няколко часа, насочващите параметри ще отдалечават все повече капсулата от предвиденото място за среща с влекача, така че ще стане почти невъзможно да ви спасят.

Хайлман направи кратка пауза и когато отново продължи, гласът му бе настойчив и разтревожен:

— Не губи повече време, Майкъл. Задействай бомбите и веднага се качвай в капсулата. Погрижихме се предварително да я снабдим с храна и вода, както и с другите необходими неща… Желая ти лек път и успешно завръщане у дома. Ще се видим отново на Земята.

58.

Всичко или нищо

— Убеден съм, че Хайлман и Яманака са обмислили всичко изключително внимателно — обясняваше Ричард. — Вероятно са тръгнали възможно най-рано, което им е позволило да вземат допълнителен товар. Защото спасителните капсули са толкова леки, че всеки излишен килограм може да се окаже от жизненоважно значение.

— В какъв смисъл? — осведоми се Никол.

— Ами нищо чудно именно от него да зависи дали вместо да влязат в орбита около Земята… те само ще прелетят покрай нея и то толкова бързо, че няма да има никакъв шанс да бъдат спасени.

— Означава ли това, че с капсулата ще може да замине само един от нас? — загрижено попита О’Туул. В гласа му се долавяше тревога.

Уейкфилд се замисли, преди да отговори:

— Страхувам се, че е напълно възможно. Всичко зависи от момента, в който ще излетим. Колкото по-късно тръгнем, толкова по-малко ще е разстоянието до Земята. Ето защо, когато приближим планетата, скоростта, придадена на капсулата от помощната система за автоматично излитане, все още ще е прекалено голяма и поради тази причина товарът трябва да бъде минимален, за да влезем в орбита. Необходимо е обаче да направя някои изчисления, за да определя точната връзка между времето на стартиране и необходимото тегло на капсулата. Във всеки случай не виждам защо да не се приберем с „Нютон“. Мисля, че ще успеем да го управляваме — в края на краищата съм изкарал курсовете за помощник-пилот… Наистина, ще разполагаме само с ограничен контрол върху системите за управление, тъй като корабът е прекалено голям, но ако се ограничим само до най-необходимите неща, няма съмнение, че ще се справим… Все пак е добре да направя нужните изчисления.

Генералът и Ричард възложиха на Никол да провери с какви провизии бе снабдена капсулата, като прецени дали са подходящо подбрани и какво още е необходимо да се добави към тях. После французойката трябваше да определи приблизително обемът на пакетите и кутиите, както и теглото на храната и другите неща, нужни за пътуването на двама или трима човека. Ричард, който все още поддържаше идеята да се опитат да стигнат до Земята с военния кораб, помоли Никол да прегледа списъка на корабния товар и да прецени колко от него можеше да бъде изхвърлен, за да направят „Нютон“ по-лек при обратното пътуване.

Уейкфилд и О’Туул останаха да работят на компютрите в командната зала, а Дьо Жарден се запъти сама към складовото помещение. Първо се залови да направи подробен преглед на втората капсула. Малките летателни устройства се използваха обикновено за работа в космическото пространство извън кораба и бяха предвидени само за един човек. Същевременно можеха да бъдат използвани и като спасително средство в случай на аварийно напускане на кораба. Полиците в задната част на малката кабина сигурно щяха да поберат припасите, необходими за една седмица, а зад здравото прозрачно предно стъкло все някак щяха да се вместят двама души. „Но трима? — запита се Никол. — Невъзможно! Някой ще трябва да се свие под полиците. Но тогава няма да остане никакво място за провизии и други нужни за пътуването неща.“ За миг тя си представи какво е да прекараш седем или осем дни в едно съвсем ограничено пространство, почти без да имаш възможност да се помръднеш. „Изглежда още по-кошмарно от престоя ми на дъното на ямата.“

Въпреки всичко Дьо Жарден реши да прегледа какво съдържат нахвърляните набързо от Яманака и Хайлман пакети с припаси за пътуването на О’Туул. Храната бе добре преценена, както по количество, така и по съдържание и несъмнено щеше да бъде предостатъчна за едноседмичен престой в капсулата. Положението с лекарствата, обаче, бе направо плачевно. Никол си отбеляза някои по-важни неща и състави подробен списък на всичко, от което щяха да се нуждаят двама души в продължение на около седем дни. После направи приблизителна оценка на теглото и обема им и когато най-сетне привърши работата си, французойката се запъти към изхода.

Погледът й се спря на приличащите на огромни снаряди атомни бомби, които лежаха мирно и кротко точно до въздушния шлюз, извеждащ от „Нютон“. Никол се приближи и докосна една от тях. После прокара разсеяно пръсти по гладката метална повърхност. „Значи това са най-великите и страшни оръжия за унищожение, които човечеството е успяло да изобрети до този момент — помисли си тя. — Резултат от най-забележителните открития във физиката на двадесети век. — Каква тъжна равносметка за нашата раса — продължи да размишлява младата жена, докато разглеждаше бомбите. — От звездния безкрай пристига посетител, за да се срещне със земните хора. Не знае езика ни, но успява да открие в кое кътче на Галактиката живеем. Тъкмо свива в нашата посока, с все още незнайни намерения, и за «добре дошъл» ние го превръщаме в прах и пепел.“

Никол се отправи с бавна крачка към жилищните помещения. Усещаше, че я завладява дълбока и необяснима тъга. „Проблемът при теб е, че винаги очакваш прекалено много — каза си тя. — Не само от себе си, но и от тези, които обичаш. Дори от човешката раса като цяло. А всички ние сме още прекалено незрели като цивилизация.“

Внезапно почувства, че й се повдига и това я накара да се спре. „Какво ми става? — запита се Никол. — Нима ми прилошава само от вида на тези бомби?“ Тя смътно си припомни как преди петнайсет години бе имала подобно неприятно усещане в самолета, с който пътуваше от Лос Анжелис към Париж. „Не може да бъде. Но не е зле да проверя все пак…“

— Ето това е и втората причина, поради която не можем да отлетим със спасителната капсула и тримата едновременно. Но недей да се измъчваш, Никол. Дори и ако всички успеем да се поберем в кабината, като вземем и необходимите провизии, с ограничените си възможности за промяна в скоростта капсулата пак няма да успее да застане в орбита около Земята, поради прекалено голямата маса на своя товар. Така че шансовете ни да бъдем спасени са буквално равни на нула.

— Е, добре — усмихна се французойката на Ричард, като се опитваше да изглежда спокойна и безгрижна. — Все пак разполагаме и с още една възможност. Можем да се приберем у дома с големия кораб. Доколкото успях да преценя, можем без проблеми да се лишим дори от десет хиляди килограма товар…

— Страхувам се, че това вече няма значение — прекъсна я генерал О’Туул.

Никол погледна Ричард въпросително.

— Какво иска да каже Майкъл? — попита тя.

Уейкфилд стана от стола и се приближи към приятелката си. Взе ръцете й в своите и, гледайки я в очите, каза:

— Системата за управление също е повредена. Компютърните алгоритми за обработка на много цифри едновременно, които Хайлман и Яманака са използвали, опитвайки се да дешифрират кода на О’Туул, са били въведени по такъв начин, че са изтрили всички подпрограми за видеовръзка и командно управление. Така че „Нютон“ е напълно безполезен в момента като превозно средство.

Генералът заговори с глас, който сякаш идваше от много далеч и в него липсваше обичайната енергична нотка:

— Сигурно са се заели с това още щом напуснах кораба. Ричард разчете командната памет и откри, че софтуерът за дешифриране е бил инсталиран в компютъра само час-час и половина след моето тръгване за Рама.

— Но какво ги е накарало да вземат подобно решение и да извадят от строя „Нютон“? — отново попита Никол.

— Не разбираш ли? — продължи О’Туул разгорещено. — Други неща вече са имали първостепенно значение. Детонирането на бомбите е била най-важната задача и тъй като не са искали да губят време с изпращане на съобщения до Земята, на които после да чакат отговор, Яманака и Ото са решили да направят изчисленията си тук, в командната зала, където компютърът е проверявал една след друга без прекъсване възможните кодови комбинации.

— Не можем да отречем заслугите на Контролната комисия на експедицията — намеси се Ричард — и да не признаем, че една спасителна капсула с двама души в нея, задвижвана чрез помощна система за автоматично излитане, има всъщност много по-големи възможности за промяна на орбитата си, отколкото военния кораб „Нютон“. Ето защо отговарящият за сигурността вероятно е преценил, че ако корабът бъде изваден от строя, рискът да се тръгне с капсулата няма да е по-голям.

— Но всичко това въобще не трябваше да се случва! — разгорещи се още повече генералът. — По дяволите! Можеха просто да изчакат завръщането ми!

Неочаквано Никол се свлече рязко в един от близките столове. Главата й се въртеше и за момент тя се почувства съвсем замаяна.

— Какво ти е? — каза разтревожено Уейкфилд и се приближи до нея.

— Днес ми прилоша на няколко пъти. Мисля, че съм бременна. Ще знам със сигурност след двайсет минути. — Французойката се усмихна, когато видя слисаното изражение на Ричард. — Изключително рядко нещо е жена да забременее, преди да са изтекли деветдесет дни от инжектирането на „нютрабриолат“. Но се е случвало и преди. Мисля, че няма да…

— Поздравявам ви и двамата! — прекъсна я О’Туул ентусиазирано. — Не знаех, че възнамерявате да имате семейство.

— Аз също не знаех — отговори Ричард, който все още бе съвсем зашеметен от неочакваната новина. Силно притисна Никол до гърдите си и добави: — Не и до този момент.

— Няма смисъл да говорим повече по този въпрос — заяви О’Туул решително и твърдо. — Дори и ако Никол не носеше дете от теб, аз пак щях да настоявам да остана тук, а с капсулата да заминете вие двамата. Това е единственото разумно решение при дадените обстоятелства. Първо, всички знаем, че в конкретния случай теглото е най-важният параметър, а моите килограми са почти колкото вашите, взети заедно. Освен това съм доста възрастен, а и ти, и Ричард сте съвсем млади още. Знаете как се управлява подобно летателно устройство, а аз не съм опитвал нито веднъж. Пък и на Земята — завърши сухо той — без съмнение ме очаква военен съд заради отказа ми да изпълня възложената ми заповед. А на теб, докторке, мисля, че не е нужно да обяснявам — бебето в твоята утроба е едно много специално малко създание. Той или тя ще бъде единственото човешко същество, което някога е било заченато в извънземен кораб. — Генералът се изправи и се огледа. — А сега предлагам да отворим бутилка вино и да отпразнуваме последната си вечер заедно.

Никол проследи с поглед О’Туул, който се отправи към шкафчето с питиета, отвори го и затършува вътре.

— Ще бъда напълно доволна и от чаша сок, Майкъл — каза тя. — Така или иначе за известно време няма да мога да пия повече от една чаша вино на ден.

— Разбира се — веднага се съгласи генералът, — за момент забравих за бебето. Надявах се просто, че бихме могли да направим нещо по-специално на прощаване и да изживеем за последен път заедно… — той прекъсна монолога си и сложи питиетата на масата. Подаде чаша сок на французойката, а после наля вино на себе си и на Ричард. Когато заговори отново, той вече се бе поуспокоил. — Искам и двамата да знаете, че не мога да си представя по-прекрасни хора от вас. Желая ви щастие и късмет, а също и на бебето.

Тримата космонавти пиха мълчаливо в продължение на няколко секунди.

— На всички ни е ясно, нали? — промълви едва чуто генералът. — Ядрените ракети ще достигнат до Рама съвсем скоро. Колко време ми остава, според теб, Ричард?

— Съдейки по това, което каза Хайлман във видеозаписа, смятам, че първата атомна ракета ще се появи не по-рано от петия ден преди сблъсъка. Така нещата ще са съобразени както с безопасността на капсулата, която по това време вече ще се намира извън обсега на експлозията, така и с необходимото ускорение, което трябва да се придаде на отломките от Рама, за да се отклонят достатъчно и да не засегнат Земята.

— Съвсем ме объркахте — обади се Никол. — За какви атомни ракети говорите?

Ричард се наведе към нея и започна да й обяснява със сериозен глас:

— Двамата с Майкъл сме уверени, че онези от Съвета на правителствата са планирали атака срещу извънземния пришълец, тъй като не могат да бъдат сигурни дали генералът въобще ще се върне от Рама. Но и в такъв случай пак нищо не им гарантира, че той ще активира бомбите. Освен това едва ли вярват, че ще постигнат нещо кой знае какво, като са инсталирали над клавиатурите онова импровизирано дешифриращо устройство. Единствено масирано нападение срещу космическия гигант би могло да защити Земята от предполагаемата катастрофа.

— Така че разполагам с малко повече от четиридесет и осем часа, през които да се подготвя за срещата си с Бог — обади се генералът, след като постоя замислен известно време. — Сега разбирам, че животът ми наистина е бил забележителен. Има много неща, за които съм искрено благодарен. Мисля, че мога да отида в селенията Божи, без да съжалявам за нищо.

59.

Сън-провидение

Никол протегна ръце над главата си и после встрани, при което леко перна Ричард, застанал вляво от нея, и разклати някакъв контейнер за вода, който се беше издал леко напред върху един от рафтовете в задната част на кабината.

— Май ще ни бъде доста тесничко — отбеляза французойката, намествайки се по-удобно в седалката.

— Очевидно — отговори разсеяно Уейкфилд. Вниманието му бе насочено към екрана пред мястото на пилота. Той въведе няколко команди и зачака отговора. Когато данните най-накрая се появиха на монитора, Ричард се намръщи недоволно.

— Е, явно отново трябва да се опитам по някакъв начин да намаля товара с провизии — въздъхна Никол, като се обърна назад и огледа рафтовете с наредени по тях кутии. — Мога да освободя малко пространство и да изхвърля още около четиринайсет килограма, но само ако има гаранция, че ще бъдем спасени след не повече от седем дни.

Не последва никакъв отговор, но след малко Ричард ядосано изруга.

— Дяволите да го вземат! — каза той, когато върху екрана се появиха някакви числа.

— Какво има? — попита французойката.

— Нещо тук не е както трябва. Кодът за управление на капсулата е бил програмиран така, че да се задейства единствено при товар, значително по-малък от този, който се намира сега в кабината. Ето защо ако някой от акселерометрите се повреди, навигационният код може да се самоизключи. — Никол търпеливо го чакаше да продължи обяснението си. — Това може да стане дори и при най-лекото сътресение по време на пътуването и тогава ще ни се наложи да спрем капсулата и да задействаме отново кода.

— Но ти не каза ли, че разполагаме с достатъчно гориво, дори и за екипаж от двама души?

— Да, но същевременно има някои фини детайли в препрограмирането на навигационните алгоритми, които не позволяват теглото на капсулата да надвишава сто килограма. С други думи, само О’Туул и количеството провизии, необходими за един човек.

Ричард бе сбърчил чело, дълбоко замислен, и Никол ясно виждаше силната му тревога.

— Все пак мисля, че ще успеем да стигнем до мястото на срещата с влекача, стига да не се случи някаква авария по пътя — продължи той. — Но досега никоя капсула не е била управлявана при подобни обстоятелства.

През предното стъкло на кабината видяха Майкъл, който прекосяваше складовото помещение и очевидно се беше запътил към тях. Носеше нещо в ръката си. Скоро двамата космонавти видяха, че това беше Великият Бард / Ви Би/ — едно от малките Шекспирови роботчета на Уейкфилд.

— За малко да забравя, че е при мен — каза генералът, след като изненаданият Ричард му бе благодарил многократно, а сега се носеше в безтегловност насам-натам, щастлив като малко дете, с озарено от широка усмивка лице.

— Мислех, че завинаги съм ги загубил всичките! — изкрещя отдалеч Ричард, понесен от възторженото си ликуване нагоре към тавана покрай една от стените на склада, встрани от мястото, където бяха застанали Майкъл и Никол.

— Съвсем случайно минах през стаята ти, точно преди научноизследователският кораб да си замине — извика в отговор О’Туул. — Табори прибираше нещата ти, но ме помоли да задържа това роботче. Ей така, за всеки случай…

— Благодаря ти. Благодаря и на теб, Янош — каза, вече поуспокоен, англичанинът. Спусна се с леки стъпки надолу по стената и накрая застана неподвижно на пода. — Всъщност, това е един много специален робот, Майкъл — продължи той с блеснали очи, като включи своето малко електронно приятелче. — Знаеш ли някой сонет от Шекспир?

— Да, има един, който Катлийн харесва много. Ще се опитам да си го припомня… Мисля, че започва така: „Това годишно време…“

Това годишно бреме виждаш в мен,

когато зъзнат тук-таме листа

и пее само вятърът студен,

където птици свиреха с уста.

Във мен ти виждаш онзи тъжен час,

когато гасне слънчевият зрак

и тоя свод, отнет сега от нас,

като смъртта забулва всичко в мрак…

Нежният женски глас, с който неочаквано заговори Ви Би, изненада и трогна както Никол, така и О’Туул. Думите, които произнесе роботчето, докоснаха най-съкровените струни в душата на генерала. Беше безкрайно развълнуван и в очите му бликнаха сълзи. Когато Барда произнесе и последния стих от сонета. Дьо Жарден взе ръката на Майкъл в своята и я стисна с разбиране и съчувствие.

— Не каза на генерала нищо за проблемите с навигационната система на капсулата — обади се Никол. Двамата с Уейкфилд лежаха един до друг в една от малките стаи на военния кораб.

— Да, реших да не му споменавам за това — отговори тихо англичанинът. — Не исках излишно да го безпокоя. Вярва, че ние с теб ще успеем да се спасим, така че не виждам защо трябва да бъде измъчван от съмнения, когато отлетим с капсулата.

Никол протегна ръка и нежно докосна Ричард.

— Можем да останем тук. Ти и аз. Тогава поне Майкъл със сигурност ще успее да се спаси.

Уейкфилд се обърна към нея. Младата жена усещаше, че я гледа в мрака, но тя самата едва успяваше да го различи.

— И на мен ми мина същата мисъл — промълви той. — Но съм убеден, че той ще откаже, ако му предложим подобно нещо… Всъщност може би най-доброто решение е да заминеш сама. Какво ще кажеш?

— Не, не съм съгласна — отвърна Никол, след като помисли малко. — По-скоро ще замина заедно с теб, освен ако…

— Освен ако какво?

— Ами, не би имало никакъв смисъл, ако рискът е прекалено голям. Щом един човек има пълни шансове да се спаси, а двама почти със сигурност са обречени, то явно би било глупаво…

— Не мога да пресметна с абсолютна точност каква е вероятността да оцелеем — прекъсна я Ричард. — Но не мисля, че ще има кой знае каква разлика, ако заминем заедно. Познанията ми за управление на капсулата може би все пак си струват допълнителния товар. При всички случаи обаче, имаме по-големи шансове, ако тръгнем с капсулата, отколкото ако останем тук.

— Значи наистина си убеден, че срещу Рама вече са изпратени атомни ракети?

— Да, абсолютно сигурен съм — не е възможно да не са прибегнали към последната предохранителна мярка, която би опазила Земята от евентуална катастрофа. Дори се хващам на бас, че разработването на подобен план за защита е започнало още щом Рама промени посоката си на движение и се отправи към нашата планета.

Отново се умълчаха. Никол се опита да заспи, но напразно. Бяха решили да си починат около шест часа, за да съберат поне малко сили, преди да се отправят на това трудно и изтощително пътуване през открития Космос. Но французойката не можеше да избяга от една ужасяваща картина, която неумолимо я преследваше — представяше си как генерал О’Туул изгаря в огромното огнено кълбо на атомния взрив.

— Той наистина е един чудесен човек — прошепна Никол. Не беше сигурна дали приятелят й не беше заспал.

— Да, права си — отвърна Ричард също толкова тихо. — Възхищавам се от силата на неговия характер и от огромното му самообладание. Съмнявам се, че бих могъл с такава готовност да пожертвам живота си заради някой друг. — Той се замисли за миг, след което продължи: — Предполагам, че това е свързано с дълбоките му религиозни убеждения. Майкъл не вижда смъртта като край, а само като едно преходно състояние.

„А аз съм готова да отдам живота си — винаги бих го направила за Женевиев — каза си Никол. — Може би дори за Ричард и за нашето все още неродено дете. Вероятно според религиозните вярвания на О’Туул всички хора са част от едно общо семейство.“

През това време Ричард изживяваше мъчителна вътрешна борба. Дали не проявява егоизъм, като не се опитва да бъде по-настойчив и да накара Никол да замине сама? Наистина ли способностите му на пилот са достатъчно оправдание за допълнителния риск от неговото присъствие в спасителната капсула? Реши да не обръща внимание на тези въпроси и да се постарае да мисли за други работи.

— Не си ми казал нищо за бебето — обади се отново Никол, след като бяха помълчали известно време.

— Ами, досега нямаше кога да се сетя за него и да се опитам да му намеря място сред всичко, което се случи през последните няколко седмици. Сигурно съм ти се сторил ужасно груб и бездушен… Трябва обаче да знаеш, че съм страхотно щастлив и че просто искам първо да се завърнем живи и здрави у дома, преди да се замисля сериозно за задълженията си на баща. — Ричард се наведе и нежно целуна младата жена. — А сега, мила, ще те помоля да не се обиждаш, но бих желал да поспя малко. Нищо чудно да не ни се удаде скоро друга такава възможност…

— Разбира се — каза тя. — Извинявай, че съм толкова бъбрива.

Мислите й бързо се понесоха в друга посока и тя си представи едно малко бебе. „Чудя се дали и то ще бъде също толкова умно — мина й през ума. — И дали ще има сините очи на Ричард и неговите дълги пръсти?“

Беше се свила на топка в един от ъглите на мрачната и слабо осветена стая, в която бе обядвала с птицеподобните. Все още усещаше в устата си вкуса на пъпеша-манна. Сепна я неочаквано и странно потупване по рамото. Тя вдигна поглед и видя, надвесена над нея, сивата кадифена птица-водач. Кървавочервените пръстени около шията й проблясваха в заобикалящия ги мрак.

— Хайде, стани — каза й тя умолително. — Трябва да дойдеш с нас.

Никол последва крилатото създание надолу по късия коридор, след което свиха вдясно, отдалечавайки се от шахтата. Другите птицеподобни стояха смълчани покрай стената и внимателно наблюдаваха французойката. После цялата процесия тръгна подир сивия водач, който се отправи към един от хоризонталните тунели.

След няколко минути стигнаха до голямо тъмно помещение. Една-единствена малка лампа на отсрещната стена осветяваше далечния край на залата, но в останалата й част цареше пълен мрак. Никол усещаше и присъствието на други, но не можеше да ги види, колкото и да се напрягаше. От време на време успяваше да зърне бегли силуети, които пресичаха лъча светлина, идващ от самотната лампа отсреща. Понечи да попита нещо, но сивата птица я накара да замълчи.

— Шшшш… — прошепна й тя. — Скоро ще дойдат.

Откъм срещуположната страна на помещението се чуха някакви далечни звуци, които постепенно се приближаваха. Приличаха на шум от каруца с дървени колела, която се движи по неравен път. Трополенето се усилваше и постепенно птиците около Никол започнаха да се отдръпват назад и да я притискат към стената.

Само миг по-късно пред тях лумна буен огън. Върху горяща платформа на колела бе поставена великолепна погребална носилка. Никол онемя, когато видя на нея да лежи тялото на майка й, облечена в блестящо зелените си одежди на кралица. В трепкащата светлина, която хвърляха наоколо танцуващите пламъци на огъня, французойката успя да разпознае някои от другите присъстващи в помещението. Там беше Ричард. Усмихваше й се, хванал за ръка малко тъмнокожо момиченце на една-две годинки. По-близо до горящата клада Никол видя генерал О’Туул, коленичил в безмълвна молитва, а точно зад него се бяха скупчили десетина най-различни по вид биоти, както и няколко странни създания, които приличаха на октопаяци.

Пламъците бързо погълнаха дървената платформа и се плъзнаха по тялото на Анауи. Тя започна бавно да се повдига и когато обърна глава към дъщеря си, Никол забеляза, че това вече не беше нейното, а лицето на Омех, който я гледаше с огромните си блестящи очи.

— Роната — чу го да произнася отчетливо и ясно племенното й име. — Пророчеството трябва да се изпълни. Семето на сенуфо ще бъде разпространено дори и сред звездите. Миноуе ще остане тук, но Роната трябва да продължи с тези, които дойдоха при нас отдалеч. Върви сега и спаси непознатите, както и децата на Роната.

60.

Завръщане в Рама

„Не мога да повярвам, че наистина правя това“ — помисли си тя, когато разтовари за последен път релсовата вагонетка и отнесе нещата до товарния асансьор в началото на стълбище Бета. В Рама беше нощ и светлината от фенера на Никол се губеше някъде в непрогледната бездна отдолу.

Всичко в съня й бе изглеждало толкова реално, че изминаха повече от пет минути, преди да успее да дойде на себе си и да си спомни къде се намира. Дори сега, след цели два часа, стига да затвореше очи, младата жена отново виждаше съвсем ясно пред себе си лицето на Омех и чуваше как с напевен пророчески глас на магьосник той монотонно изрича словата на своето послание към нея. „Дано само Ричард не се събуди, преди да напусна окончателно «Нютон» — помисли си тя. — Не виждам как би могъл да разбере.“

Никол се върна при вагонетката и отново прекоси дебелата няколко километра външна обвивка на Рама, отправяйки се за последен път към военния космически кораб. От половин час се опитваше да измисли как да обясни внезапното си решение във видеозаписа, който смяташе да остави на двамата мъже и с който щеше да се сбогува с тях. Сега обаче, когато моментът бе дошъл, тя се чувстваше смутена и объркана. „Скъпи Майкъл и мой най-любими Ричард — щяха да бъдат първите й думи. — Миналата нощ сънувах най-невероятния и загадъчен сън през живота си. Яви ми се Омех — старият шаман на племето сенуфо, и каза, че ми е предопределено да остана в Рама.“

Дьо Жарден мина през въздушния шлюз и се отправи към командната зала. Там седна пред камерата и се изкашля, за да прочисти гласа си. „Това е просто смешно — помисли си, преди да включи светлините. — Сигурно съм се побъркала.“ Но настойчивият и жив образ на Омех, който сякаш наистина стоеше пред нея в този миг, накара Никол да преодолее и последните си съмнения. Само след секунди тя вече записваше прощалното си послание, което искаше да остави за спомен на своите приятели.

„Трудно ми е да обясня само с няколко думи какво огромно значение са имали Омех и моят африкански произход през целия ми съзнателен живот. Ричард, ти би могъл да разкажеш на Майкъл, докато пътувате с капсулата към Земята, за някои от преживяванията ми, свързани с племето сенуфо. Достатъчно е само да кажа, че досега старият жрец винаги се е оказвал прав и нито веднъж не ме е заблудил. Знам много добре, че гласовете, които човек чува в съня си, нямат материална същност и най-вероятно са просто продукт на подсъзнанието, но въпреки това аз взех решение да се вслушам в словата на Омех.

Имам намерение да направя всичко възможно, за да предупредя Рама, че към нея летят ракети с ядрен заряд. Не ми е много ясно как ще предам това съобщение на съществата, създали този необикновен космически гигант, но ще имам достатъчно време да си помисля, докато сглобявам платноходката, с която ще прекося Цилиндричното море. Ричард, аз все още си спомням добре обясненията ти за командите, които отвеждат до по-високо ниво в йерархията на рамианския компютър…

Ужасно се измъчвам, че се налага да се сбогуваме по такъв глупав начин, който трябва да замени прощалната ни прегръдка, но ако не спяхте в този момент, вие никога нямаше да ми позволите да остана в Рама… Любими, не се съмнявай нито за миг, че те обичам с цялото си сърце. Макар да знам, че е невъзможно, аз се надявам ние с теб да се съберем някога отново, на друго място и ти обещавам, че ако оцелея и нашата дъщеря се роди жива и здрава, аз непрестанно ще й разказвам за това колко умен, забавен и чувствителен е бил нейният баща.

Имам една последна молба. Ако успеете да пристигнете на Земята, а аз повече никога не се появя, моля ви да разкажете на Женевиев за всичко, което преживях тук, без да изпускате и най-малката подробност. Нека да знае цялата история, включително и за съня, за зеленото шишенце, което Омех ми даде в Рим, за виденията ми, когато изпих течността в него, както и за ритуала Поро. Кажете й, че я обичам и мисля за нея непрекъснато.“

Когато свърши, Никол стана и пренави видеокасетата. Сълзите се стичаха по лицето й и тя усещаше да я изпълва дълбока тъга. Прегледа само около минута от записа, за да провери дали е сполучлив, след което стана и се отправи към въздушния шлюз.

„Боже господи! — мина й през ума. — Май наистина съм готова да го направя!“

Докато се спускаше надолу с лифта в заобикалящата я зловеща тъмнина, Никол бе обхваната от силно предчувствие, че е взела погрешно решение, с което по напълно безсмислен начин се излага на сигурна гибел. Най-накрая успя да се освободи от настойчиво преследващите я страхове, но само с цената на върховното самообладание, с което винаги съумяваше да контролира чувствата си. Скоро вече пътуваше с всъдехода, прекосявайки Централната равнина по посока към морето, и обмисляше по какъв начин би могла да предупреди рамианите за надвисналата опасност от ядрено унищожение. „Най-добре ще е да използвам графични изображения, а когато е възможно — и точен научен език. Това поне успях да науча от Ричард.“

Мисълта за любимия отново я накара да изпита силна мъка и безпокойство. „Сигурно ще реши, че просто съм го изоставила — каза си тя със свито сърце. — А и какво би могъл да си помисли?“ Спомни си първите дни от бременността си с Женевиев — колко самотна и потисната се бе чувствала тогава, без да има с кого да сподели тревогите и страховете си. За пореден път в нея надделя инстинктивното желание да се отправи обратно към „Нютон“ и да напусне завинаги чуждоземния космически пришълец. В този миг настъпи новият рамиански ден и светлината отново заля пейзажа наоколо. Невероятната и зашеметяваща гледка, която се разкри пред очите на Никол, я накара да забрави всичко друго. Макар че не за пръв път присъстваше на този изумителен спектакъл, французойката стоеше омаяна и хипнотизирана пред загадъчните чудеса, създадени от един непознат технически интелект. „Едва ли някъде във Вселената съществува подобна грандиозност и великолепие“ — каза си тя, удивена от всяко едно нещо, на което се спираше погледът й.

Скоро тя стигна до мястото, където все още личаха останките от лагер Бета, и без да губи време, се зае да изважда частите на платноходката, които се намираха на дъното на един голям метален контейнер. За късмет нямаше нищо повредено. Тя веднага започна да сглобява малкия плавателен съд и това я отвлече от мъчителната мисъл дали не е направила фатална грешка, решавайки да напусне „Нютон“ и да остане в Рама завинаги. Както и предполагаше, конструкцията на техническите съоръжения определено не бе нейното призвание. Почти се отчая, когато й се наложи да демонтира една от главните части на платноходката, след като повече от десет минути се бе мъчила да я направи, съединявайки най-различни сложни елементи. Цялата тази досадна и объркана работа й напомни за няколко доста изтощителни коледни вечери в Бовоа, когато двамата с Пиер бяха полагали невероятни усилия, за да сглобят новите играчки на Женевиев. „Трябва да се издаде закон, позволяващ единствено продажбата на цели предмети и налагащ глоба на тези, които ги продават на части“ — измърмори Никол, докато се опитваше да проумее инструкциите за конструирането на платноходката и тази мисъл я накара да се разсмее.

Тя пренесе готовия корпус на плавателния съд надолу по врязаните в крайбрежната стена стъпала и го постави до водата. Нарочно извършваше сглобяването на основните части от лодката на възвишението горе, където бе по-светло, след което слизаше и ги оставяше край морето. Бе така погълната от това да съединява, демонтира и пробва отново дали си съответстват най-различните по вид и форма елементи, че не чу стъпките зад гърба си. Долови ги, едва когато се бяха приближили на около два-три метра разстояние. Застанала на колене, Никол обърна глава надясно и видя силуета на нещо, което всеки миг щеше да връхлети отгоре й. Тя изпищя, почти обезумяла от ужас.

Миг по-късно бе вече в прегръдките на Ричард, който нежно я целуваше.

— И Майкъл ще дойде — каза той, като седна на земята до своята любима и веднага се захвана да конструира платноходката. — Отначало, когато му обясних, че нямам никакво намерение да замина без теб и че животът ми на Земята би бил немислим, ако ти не си с мен, О’Туул заяви, че и двамата сме се побъркали. Но след като си поговорихме и аз му споменах за идеята да се опитаме да предупредим рамианите по някакъв начин, генералът взе решение да прекара последните часове от живота си с нас, вместо да се отправи с капсулата на една почти толкова вероятна, но далеч по-самотна и мъчителна смърт.

— Но ти нали каза, че ако в кабината има само един човек, не съществува никакъв риск?

— Не е съвсем сигурно. Допълнително въведените в бордовия компютър програми са кошмарно объркани. Всичко е било направено надве-натри и явно Яманака и Хайлман са бързали толкова много, че не им е останало време да проверят дали софтуерът работи нормално. Наистина, ако отлети сам, О’Туул има далеч по-голям шанс да се спаси в сравнение с нас двамата, в случай, че се бяхме качили заедно в капсулата… Спомни си обаче какви сериозни проблеми го очакват на Земята. И не току-тъй спомена за военен съд…

— Едва ли се плаши кой знае колко от това, че вероятно ще го обявят за престъпник. Може би по-скоро е искал да спести на семейството си…

Разговорът им внезапно бе прекъснат от някакъв далечен вик и те видяха генерала, който им махаше, приближавайки се с всъдехода към тях.

— Само че хич не ми е ясно как е успял да пристигне тук толкова бързо — обади се Никол. — Да не би случайно ти да си дошъл пеш?

— Разбира се, че не — разсмя се Ричард. — В долния край на лифта поставих мощен прожектор, а когато пристигнах в Бета и видях, че вече си успяла да отнесеш към брега на морето всички части на платноходката, аз върнах обратно всъдехода, като го включих на автоматично задвижване и след това се запътих насам.

— Проявил си голяма храброст, решавайки да дойдеш дотук без превозно средство — подхвърли французойката. — Би ли ми казал само какво щеше да правиш, ако, пристигайки след разходката си пеша, откриеше, че вече съм отплавала?

Уейкфилд се надвеси от края на възвишението и погледна надолу към стоварения на брега на морето корпус на лодката.

— Всъщност трябва да призная, че си се справила далеч по-добре, отколкото очаквах — с престорена заядливост каза той. — Наистина можеше след един-два часа да си приключила със сглобяването.

Никол се опита да го плесне, уж ядосано, по лицето, но Ричард й хвана ръцете.

Само генерал О’Туул умееше да управлява платноходка и затова, когато изминаха почти половината от разстоянието през морето, той възложи на Уейкфилд да застане на носа с едното гребло и да го използва като оръжие в случай, че двете следващи ги отблизо биоти-акули атакуват лодката.

— Това отсреща определено не е Статуята на свободата, но пътуването си заслужава — каза генералът, втренчил поглед в извисяващите се небостъргачи на Ню Йорк.

Докато прекосяваха водната площ, Ричард напразно се опитваше да убеди изплашената Никол, че е малко вероятно акулоподобните морски обитатели да се осмелят да ги нападнат.

— В края на краищата — успокояваше я той, — те не са обърнали никакво внимание на лодките на първата рамианска експедиция. Мен започнаха да преследват сигурно заради нещо по-впечатляващо в конструкцията на новата моторница, с която бях.

— Кое те кара да бъдеш толкова сигурен? — попита французойката, която не отделяше тревожен поглед от двете тъмносиви сенки под водата, които се движеха успоредно с платноходката. — И защо тогава не ни оставят толкова дълго време?

— Може би просто са ужасно любопитни, а и ние сме нещо съвсем непознато за тях — отговори й Ричард. В следващия момент обаче самият той се стегна от напрежение, когато едната от акулите внезапно се насочи право към лодката, но след миг се гмурна под нея, за да се появи отново от другата страна, където се присъедини към своята другарка. — Виждаш ли? — продължи окуражен англичанинът. — Казах ти, че няма защо да се безпокоиш.

Закотвиха платноходката близо до брега, в подножието на стената, обграждаща Ню Йорк, след което тримата космонавти се изкачиха нагоре по най-близките стълби. Тъй като О’Туул идваше за първи път в централния рамиански град, той естествено бе изпълнен с любопитство и страшно впечатлен от всичко наоколо. Ето защо решиха Ричард да избърза напред, за да започне незабавно да работи с компютъра в Бялата стая, а Никол да поразведе генерала из Ню Йорк, за да му покаже най-забележителните и интересни места.

Когато след известно време приключиха с разглеждането на града, и се спуснаха в третото подземие, за да се присъединят към Уейкфилд. Приятелят им вече бе постигнал някои резултати, за които веднага радостно ги уведоми.

— Предположението ми се оказа съвсем вярно. Мисля, че най-сетне успях да се добера до пълния списък от данни и изображения, които всички видове сензорни и наблюдателни устройства, намиращи се в Рама, изпращат до този централен компютър. Убеден съм, че някъде на космическия гигант трябва да има радар или някакъв друг вид радиолокатор за засичане на приближаващи се обекти. Ще се постарая да го открия, а през това време вие може да се опитате да съставите подробна диаграма или някаква поредица от графични изображения, с помощта на които да уведомим рамианите за очакваното нападение с атомни ракети. Постарайте се схемите да бъдат съвсем прости и лесни за разбиране. Най-вероятно нападението ще започне след не повече от двайсет и четири часа.

„Двайсет и четири часа — помисли си французойката. — Остава само още един ден.“ Погледна първо към Ричард, погълнат от работата си на компютъра, а след това и към О’Туул, който в този миг разглеждаше с явен интерес натрупаните в един ъгъл на стаята черни предмети, останали тук от предишните опити на англичанина. Заля я топло чувство на обич и привързаност към двамата мъже, но само след секунда то бе изместено от внезапен и сковаващ страх. Неочаквано Никол съвсем ясно осъзна грозящата ги опасност — вероятно смъртта бе неизбежна. „Дали ще загинем утре?“ — запита се тя.

61.

Космическият кораб в опасност

— Всъщност това не трябва да ни изненадва — унило каза Ричард, седнал с двамата си приятели пред големия черен екран на рамианския компютър. — Всички очаквахме такова нещо, нали?

— Да, но все пак се надявахме, че грешим в предположенията си — обади се О’Туул. — Понякога е ужасно мъчително да разбереш, че си бил прав.

Помълчаха, след което Никол се обърна към Ричард:

— А ти убеден ли си, че всяка от тези мигащи светлини върху монитора представлява някакъв приближаващ се насам обект?

— Мисля, че няма никакво съмнение — отговори англичанинът. — Знам със сигурност, че това, което виждаме, е картина, предавана от външна камера. Дори мога да ви покажа как се променя перспективата.

Уейкфилд натисна няколко клавиша и на екрана се появи изображението на цилиндър — очевидно Рама — разположен в центъра на нещо като фуния от все по-уголемяващи се концентрични кръгове. След това Ричард отново въведе някаква команда и обектите на монитора започнаха да се движат: цилиндърът ставаше все по-малък и по-малък, докато накрая се превърна в едва забележима черна точка. Кръговете около него също се смалиха към средата на картината, като същевременно от ъглите на екрана се появяваха нови, по-големи окръжности. Най-накрая в дясната част на изображението Никол и Майкъл забелязаха шестнайсет малки, разпръснати блестящи точици.

— Но как разбра, че това са атомни ракети? — пожела да узнае французойката, като посочи мигащите светлинки.

— Така предполагам, тъй като се вижда ясно, че летят почти по права линия от Земята към Рама. Може и да са пратеници за мир, но дълбоко се съмнявам в това.

— И колко време остава докато пристигнат? — запита на свой ред О’Туул.

— Трудно е да се прецени с абсолютна точност — отговори му Ричард, като помисли няколко секунди. — Вероятно първата ракета ще се появи не по-рано от осемнайсет-двайсет часа. Не предполагах обаче, че ще се движат на толкова голямо разстояние една от друга. Във всеки случай, ще трябва да ги наблюдавам поне час, за да успея да изчисля точния момент на сблъсъка.

Генералът изненадано свирна с уста и се замисли, но след малко се обади отново:

— Е, явно трябва да се опитаме да уведомим интелекта, управляващ Рама, че предстои ядрено нападение срещу кораба, но преди това, Ричард, бих желал да те помоля да ми отговориш на един прост въпрос.

— Нямам нищо против, стига да мога.

— Какво те кара да мислиш, че Рама разполага с начин да се защити от атаката на шестнайсетте ракети? Естествено, ако въобще успеем навреме да я информираме за това.

Уейкфилд не отговори веднага. Едва след няколко секунди той се обърна към генерала:

— Не знам дали си спомняш, Майкъл, но веднъж, когато преди около година пътувахме заедно от Лондон за Токио, с теб започнахме един разговор на религиозна тема.

— Когато ти казах, че в момента чета Евзебий?

— Струва ми се, да. Тогава ти ми разказа за възникването и ранната история на християнството… Както и да е, по едно време аз неочаквано те попитах защо вярваш в Бог. Спомняш ли си какво ми отговори ти тогава?

— Разбира се. Същото казах и на най-големия си син, когато на осемнайсет години ми заяви, че е атеист.

— Е, точно същия отговор бих ти дал и аз по отношение на конкретната ситуация в момента, защото чувствам нещата по подобен начин. Всички сме единодушни, че Рама представлява истинско постижение на техническата мисъл, връх, който човечеството няма да достигне скоро. Убеден съм, че когато е била конструирана, нейните създатели са предвидили не един начин за защита срещу евентуално вражеско нападение… Кой знае, нищо чудно този космически пришълец да разполага с някаква невероятно мощна система за светкавично маневриране. Хващам се на бас, че…

— Мога ли да те прекъсна за момент? — обади се Никол. — Май двамата забравихте едно нещо: аз не бях с вас по време на полета от Лондон за Токио. Така че искам да ми кажете какъв е бил отговорът на Майкъл.

Генералът и Ричард се спогледаха, след което О’Туул се обърна към Никол и повтори думите, които бе казал в самолета:

— Вярата ми е подкрепена от размишления и от това, което виждат очите ми.

— Първата част от плана ви не е много трудна за изпълнение. Напълно съм съгласен с подхода, който сте избрали, но явно имам доста слабо въображение и не мога да си представя как да изобразим и обясним деленето на ядрото, нито по какъв начин да покажем връзката между графичната рисунка на верижната реакция и приближаващите се ракети — много е важно да стане ясно, че именно те ще причинят процеса на разпадане на атомите.

— И тези неща ще се опитаме да разработим, Ричард, докато ти се занимаваш с компютърното представяне на първата част от картините — успокои го Никол. — Майкъл казва, че все още не е забравил познанията си по ядрена физика.

— Най-важното е да не разводнявате изображенията с прекалено много примери за евентуални последствия или с ненужни обяснения за това, какво би могло да стане в един или друг случай — напомни англичанинът. — Трябва да сме сигурни, че всяка част от съобщението, което ще изпратим на рамианите, е достатъчно съдържателна сама по себе си и без излишни детайли.

В този момент той и Никол бяха сами в Бялата стая. След като се бе трудил неуморно цели два часа, опитвайки се да направи рисунките, представящи атомния взрив, генерал О’Туул излезе за малко и се запъти надолу по тунела, отвеждащ към входното стълбище на подземието. Нямаше го вече пет минути и приятелите му започнаха да се безпокоят.

— Вероятно е отишъл някъде да се облекчи — предположи Ричард.

— Може да се загуби, ако се е отдалечил прекалено много.

Уейкфилд отиде до началото на тунела и се провикна:

— Ехоо… Майкъл!… Добре ли си?

— Всичко е наред — чуха го да отговаря някъде откъм централната шахта. — Може ли за малко да дойдете тук с Никол?

— Станало ли е нещо? — попита разтревожено англичанинът, когато след няколко секунди двамата с Дьо Жарден се приближиха към О’Туул. Той стоеше до входното стълбище на подземието и гледаше към високия таван.

— Запитвали ли сте се някога кой е построил това скривалище? И с каква цел?

— Не можем да дадем отговор на този въпрос — отвърна Ричард нетърпеливо. — И съм убеден, че през следващите няколко минути, или дори часове, няма да успеем да разберем какво се крие зад всички загадки тук. Междувременно ни чака една изключително сериозна задача…

— Бъдете така добри да ми обърнете още малко внимание — прекъсна го Майкъл с твърд глас. — Трябва първо да поговоря с вас, иначе няма да мога с чиста съвест да продължа да върша нещо, което все още не съм убеден дали е правилно. — Ричард и Никол мълчаха в очакване приятелят им да продължи. — Без много да му мислим, ние с вас се юрнахме да предупредим колкото се може по-бързо рамианите или които там са съществата, управляващи непознатия космически кораб, че срещу тях е подготвена атака с атомни ракети. Очевидно по този начин ще им дадем възможност да вземат необходимите предохранителни мерки. Но какво ни кара да бъдем толкова сигурни, че не сме взели погрешно решение? Не смятате ли, че също толкова вероятно е в момента да извършваме предателство срещу човечеството, с други думи, срещу нашата собствена раса?

Генералът посочи с ръка обширната пещера, в която се намираха, и продължи:

— Зад всичко това тук вероятно се крие някакъв грандиозен замисъл. Не може такива огромни и изградени по толкова сложен начин подземни скривалища да са били направени без определена цел. Същото се отнася и за останалите загадъчни неща в Рама. Тогава възникват хиляди въпроси. Защо например са оставени в Бялата стая всички тези имитации на предмети, принадлежали на участниците в първата експедиция? И каква е причината, поради която рамианите очевидно ни подканват да установим контакт помежду си? Какво представляват, ако въобще са живи същества, тези гигантски птицеподобни и страшни октопаяци, подвизаващи се из Ню Йорк? — Генералът поклати глава, объркан и разтревожен от безкрайния низ неразгадаеми тайни. — Когато трябваше да изпълня заповедта за унищожение на Рама, аз се поколебах и накрая отказах да извърша подобно нещо. Сега обаче изпитвам не по-малки съмнения. Да приемем, че успеем да предупредим навреме съществата, управляващи този кораб, и те успеят да избегнат ядреното нападение. Нима не е възможно след това с леко сърце да причинят гибелта на Земята, именно благодарение на нашата помощ?

— Едва ли, Майкъл. Та нали първата Рама премина покрай родната ни планета, без въобще да…

— Почакай малко, Никол — прекъсна я Ричард внимателно. — Нека аз да отговоря на генерала, ако нямаш нищо против.

Англичанинът се приближи, сложи ръка на рамото на О’Туул и каза:

— Това, което ме впечатли най-много още първия път, когато се запознах с теб, Майкъл, бе невероятната ти способност да успяваш винаги да отличиш въпросите, на които може да се даде отговор — чрез дедукция или по пътя на научния подход — от въпросите, чието решение е непостижимо за човешката логика. Сега ние тримата сме изправени пред подобна дилема. От една страна, няма начин да узнаем предварително какво се готви да прави Рама в следващия момент. Не разполагаме с никакви данни — все едно да се опитваме да решим система от линейни уравнения, в които има много повече променливи, отколкото зависимости между тях. Така че съществуват множество еднакво верни решения.

О’Туул се усмихна и кимна с глава.

— Това, което знаем със сигурност, е, че доста голям брой ракети се приближават насам — продължи Ричард. — Най-вероятно е да са с ядрени заряди. Съществуват две възможности: да предупредим рамианите или да не ги предупредим. Каквото и решение да вземем обаче, то може да се основава единствено на информацията, с която разполагаме в момента.

Уейкфилд извади портативния си компютър и застана до генерала.

— И така, нека представим графично ситуацията под формата на таблица, състояща се от три редици и две колони. Да приемем, че Рама би могла да действа по един от трите начина: приятелски или най-малкото — без да прояви интерес, враждебно, като извърши нападение срещу Земята, единствено в случай, че бъде атакувана. Това са трите хоризонтални редици на таблицата. Що се отнася до това, какво можем да направим ние, съществуват, както вече казах, две възможни решения, които изписвам в отвесните колони на графиката.

Никол се присъедини към Майкъл и двамата надникнаха над рамото на Ричард, вперили погледи в малкия екран, докато той чертаеше своята диаграма и продължаваше да обяснява:

— Нека сега видим какво се получава при всяка една от шестте комбинации, представляващи шест отделни ситуации. Мисля, че след като преценим доколко вероятно е да се случи всяка една от тях, ние вече ще разполагаме с достатъчно информация, въз основа на която да вземем решение. Съгласни ли сте с мен?

Генералът кимна, силно впечатлен от това по какъв бърз и стегнат начин Уейкфилд бе успял да представи проблема, който им предстоеше да разрешат.

— В средната редица двата резултата са напълно еднакви — обади се Никол. — Ако рамианите са враждебно настроени, няма да има никакво значение дали ще узнаят предварително за ракетната атака, тъй като най-вероятно разполагат с много по-усъвършенствани технологии за защита и нападение. Рано или късно човешката раса ще бъде унищожена, ако не още сега от втората Рама, то след известно време от друг подобен гигантски цилиндър.

Ричард не заговори веднага, а първо погледна към О’Туул, за да се увери, че генералът не бе изпуснал нишката на разговора.

— Същевременно — добави англичанинът, — в случай че Рама не желае да напада Земята при никакви обстоятелства, то тогава няма да сгрешим, предупреждавайки управляващите я същества, тъй като и да знаят, и да не знаят за нападението, те не биха причинили зло на нашата планета. Затова пък, ако успеем да ги предизвестим, това ще спаси от унищожение едно истинско чудо на космическата технология.

Майкъл се усмихна и най-накрая наруши мълчанието си:

— Така че остава само един-единствен проблем — можем да го наречем „Тревогата на О’Туул“ — макар първоначално Рама да не е възнамерявала да прояви враждебност към Земята, тя вероятно ще промени намеренията си, когато научи за предстоящата ядрена атака срещу нея.

— Напълно прав си — отговори Ричард. — Вярвам обаче, че с изпращането на предварително предупреждение до рамианите бихме могли да намалим опасността от евентуални враждебни действия от тяхна страна. В края на краищата…

— Добре, добре — съгласи се генералът. — Ясно ми е какво целиш с тези думи. Ако приемем, че съществува съвсем малка вероятност да се случи именно ситуацията, от която се страхувам най-много, то общият извод е, че ще бъде далеч по-добре да уведомим рамианите за предстоящото нападение. — Неочаквано Майкъл се разсмя. — Наистина е чудесно, че не си член на Генералния щаб. В противен случай можеше да успееш по пътя на логиката да ме убедиш, че трябва на всяка цена да активирам атомните бомби…

— Съмнявам се — обади се Никол. — Никой не би могъл да защити с разумни доводи подобни безумни действия, чиито привърженици наистина трябва да са абсолютни параноици.

— Благодаря ви и на двамата — усмихна се генералът. — Мисля, че успокоихте съмненията ми. Всъщност бяхте страшно убедителни. Е, нека тогава се захващаме на работа.

Часове наред тримата космонавти работиха без прекъсване, подтиквани от мисълта за неумолимо приближаващата се заплаха от ядрена гибел. Никол и Майкъл съставиха предупредителното послание в две отделни части. Първата включваше поредица от изображения, които същевременно служеха и като основа за разработването на графичната техника, с чиято помощ Ричард, Никол и Майкъл смятаха да предадат съобщението си. Тези рисунки представяха траекториите на движение на всички космически тела, които имаха някакво отношение към ситуацията в момента — на първо място Рама и пътят, изминат от нея през Слънчевата система, а също така двата кораба „Нютон“, които отлитат от Земята и се събират заедно малко преди срещата си с непознатия извънземен пришълец. Естествено имаше и изображение на извършените от Рама маневри, както и на шестнайсетте ракети, изстреляни от Земята срещу приближаващия се космически гигант.

Най-накрая Уейкфилд можеше да бъде доволен — оказваше се, че ненапразно бе прекарал толкова часове пред клавиатурата на рамианския компютър, вперил поглед в огромния черен екран. Сега той успяваше доста лесно да превърне схемите и чертежите, изработени от двамата му приятели, в точни графични картини, а през това време Никол и генерал О’Туул се мъчеха да измислят по какъв начин и как най-добре биха могли да предадат останалата, много по-важна информация.

Оказа се обаче, че бе далеч по-сложно да бъде разработена втората част от посланието, тъй като нещата, за които космонавтите искаха да съобщят, не можеха да бъдат представени толкова лесно във вид на графика. Трябваше да се обясни, че ракетите, приближаващи се към Рама, носят ядрен заряд, който причинява експлозия вследствие на верижна реакция и че както топлинното излъчване, така и ударната вълна и радиацията, които се получават при подобен взрив, могат да имат гибелни последствия. Самото изображение на атомната бомба и на ядрената гъба след експлозията не бе толкова трудно. Майкъл и Никол обаче въобще не бяха наясно на базата на какво сравнение да дадат представа за унищожителната мощ на ядрените заряди и то по начин, който да бъде напълно разбираем за извънземния интелект, управляващ Рама.

— Но това е невъзможно! — възкликна Ричард на края на силите си от умора и нервно напрежение, когато Дьо Жарден и генералът настояха, че предупреждението няма да е пълно, ако не се опитат да изобразят чрез някаква графика силата на топлинното излъчване и ударната вълна, както и обсега на радиацията. — Защо просто не покажете количеството атомен разпад, който ще се получи при верижната реакция? — продължи англичанинът. — Тези рамиани без съмнение са страхотни физици. Ловя се на бас, че сами ще успеят да изчислят обхвата на взрива и останалите параметри.

Не само Уейкфилд, но и другите двама космонавти бяха страшно изтощени, а до предполагаемото пристигане на първата ракета с ядрен заряд оставаха само още няколко часа. Накрая Майкъл се предаде на умората и по настояване на французойката легна да поспи малко. Никол сериозно се бе разтревожила, когато видя показанията от биометричните му изследвания — генералът бе претоварил сърцето си прекалено много. Дори и Ричард подремна около деветдесет минути. Тяхната приятелка обаче не можеше да си позволи дори и съвсем кратка почивка — твърдо беше решила да измисли някакъв възможно най-разбираем начин, чрез който да представи унищожителната сила на атомния взрив.

Когато двамата мъже се пробудиха от краткия си сън, Никол веднага започна да ги убеждава, че е необходимо да прибавят към втората част от съобщението си още една серия от примерни изображения на това, какво би се случило с някой земен град или гориста местност, ако някъде наблизо избухне атомна бомба с мощност едва от един мегатон. Но за да стане ясно какво точно се опитват да обяснят с тези картини, налагаше се Ричард да измисли, наред със символите на химическите елементи, които вече беше дефинирал с математическа точност, някаква мащабна скала, даваща представа за относителните размери на обектите върху рисунките.

— Ако успеят да разберат това, значи са далеч по-умни отколкото някога съм предполагал — подхвърли англичанинът, докато съвестно чертаеше отвесни оразмерителни линии от лявата страна на картините с графични изображения на дървета и сгради.

Най-после посланието до рамианите бе напълно готово и въведено в компютъра. Прегледаха го още веднъж, като направиха няколко последни поправки и допълнения.

— Имам основания да считам, че пет от командите, които така и не можах да разбера за какво служат, вероятно са предназначени за установяване на връзка с процесор от по-високо ниво. Естествено, това е само едно предположение, но разполагам с някои доказателства, че не греша. Затова сега ще въведа нашето съобщение по веднъж с всяка от тези пет команди. Да се надяваме, че поне една от тях ще го предаде на централния компютър и така ще успеем да предупредим рамианите навреме.

Още докато обясняваше всичко това на своите приятели, Уейкфилд се залови за работа пред клавиатурата. Майкъл и Никол решиха да се поразходят, докато го чакат да свърши с изпращането на посланието. Те се изкачиха нагоре по стълбите и излязоха на повърхността, след което тръгнаха между нюйоркските небостъргачи, разглеждайки странните и неразгадаеми конструкции наоколо.

— Наистина ли вярваш, че рамианите са очаквали от нас да влезем в техния кораб и да намерим Бялата стая? И че дори са се надявали да го направим? — обърна се генералът към своята спътничка.

— Да, и то съм убедена — отвърна тя.

— Но защо? Какво целят с това? Ако просто желаят да установят контакт с човешката раса, не е необходимо да го правят по толкова сложен и загадъчен начин. Пък и на всичко отгоре поемат сериозен риск, тъй като лесно може погрешно да разберем намеренията им — надали не осъзнават този толкова очевиден факт.

— Не знам какво да ти отговоря, Майкъл. Вероятно поради някаква причина просто искат да ни изпитат, за да проверят реакциите ни при дадени обстоятелства и да разберат що за същества сме.

— Господи, това звучи ужасно! — възкликна генералът. — Сега сигурно ще бъдем квалифицирани като дивашка цивилизация, която посреща звездните си гости с атомни ракети.

— Точно така — съгласи се французойката.

Тя заведе О’Туул до хангара с дупките, в една от които бе прекарала толкова дълги и мъчителни дни, а също и до гигантската мрежеста решетка, от която бе измъкнала кадифената птица. После му показа изумителните многостенни конструкции, заобикалящи площадите и естествено не пропусна да му разкрие входовете към другите две подземния. Чувстваше се смъртно уморена, но знаеше, че не би могла да заспи, преди да разбере как ще свърши всичко.

— Искаш ли вече да се връщаме? — попита я О’Туул, след като се разходиха и до Цилиндричното море, за да проверят дали нещо не се е случило с платноходката.

— Да — отговори Никол. От гласа й личеше колко е изтощена. Погледна часовника си — до пристигането на първата атомна ракета оставаха точно три часа и осемнайсет минути.

62.

Последният час

Вече от пет минути никой не говореше — и тримата бяха потънали в собствените си мисли, припомняйки си може би за последен път различни неща, случили се в отделни моменти от живота им. Мълчаха, изпълнени с тревожно очакване. Ядрената атака щеше да започне след по-малко от един час.

Уейкфилд прегледа набързо за последен път всички данни и изображения, изпращани от камерите и другите сензорни устройства в Рама, като търсеше нещо, което да подсказва, че управляващите този гигантски космически кораб взимат мерки за защита срещу атомното нападение.

— По дяволите! — изруга той, вперил поглед в предаваното от радара уголемено изображение на приближаващата се все по-близо и по-близо ракета-водач, след което се отправи към ъгъла, в който седеше Никол.

— Мисля, че се провалихме — тихо каза Ричард. — Не се забелязват никакви промени.

Французойката разтърка очи.

— Жалко, че се чувствам толкова изтощена — усмихна се тя на своя любим. — Можехме да използваме оставащите ни петдесет минути за нещо по-приятно. — Замълча за няколко секунди и после мрачно добави: — Мисля, че сега вече знам какво са изпитвали хората, строени в Редиците на смъртта.

Генерал О’Туул, който до този момент стоеше в другия край на стаята, също се приближи. В лявата си ръка държеше две от малките черни топки, получени от рамианския компютър.

— Винаги съм се питал какво ли ще направя, ако знаех точно в кой момент ще умра — каза той. — И сега, когато се намирам именно в такава ситуация, в ума ми се върти едно-единствено нещо.

— И какво е то? — поинтересува се Никол.

— Вие двамата кръщавани ли сте някога? — запита колебливо Майкъл.

— Моля? — възкликна, изненадан, Уейкфилд и се разсмя.

— Явно ти не си, Ричард — продължи генералът. — Ами ти, Никол?

— Аз също не съм кръщавана — отговори му сериозно тя. — Баща ми е католик, но по-скоро по традиция, отколкото поради някакви дълбоки вътрешни убеждения. Така че почти не съблюдава църковните ритуали.

— Е, тогава, ако искате, мога да ви кръстя и двамата.

— Тук? И то тъкмо сега? — изуми се Уейкфилд. — Да вярвам ли на ушите си, Ники? Наистина ли този господин ни предлага да посветим последния час от живота си на някаква кръщавка?

— Но това няма да отнеме… — понечи да обясни О’Туул.

— Защо не, Ричард? — прекъсна го Никол, обръщайки се към англичанина. — Какво друго смяташ, че можем да правим през малкото време, което ни остава? — Тя се изправи и нежно му се усмихна. — Много по-добре е да приемем предложението на Майкъл, вместо да седим тук унили и отчаяни, в очакване на неизбежната ядрена атака.

Ричард се разкикоти неудържимо.

— Страхотно! — провикна се весело той. Идеята очевидно го беше вдъхновила. — Не мога да повярвам — аз, Ричард Уейкфилд, заклет атеист, съм готов да се съглася да бъда кръстен в последния миг от живота си и то не къде да е, а на извънземен космически кораб! Направо ще падна! Та това адски ми харесва!

— Спомни си какво пише Паскал — подхвърли французойката.

— А, да. Съвсем проста формула, предложена от един от най-големите мислители в историята на човечеството. Първо: Бог или съществува, или не. Второ: аз мога да вярвам в него, но мога и да не вярвам. Губя единствено в случай, че той наистина съществува, а аз отричам това. Така че е по-добре да вярвам, защото тогава рискът е минимален. — Ричард се разсмя. — Но аз се съгласих само да бъда кръстен, което не означава, че ще призная съществуването на Бога.

— Все пак приемаш предложението на Майкъл, нали? — запита младата жена.

— Защо не, Никол? — отговори й той, като имитираше начина, по който беше реагирала тя преди малко. — Така поне няма да отида при добродетелните езичници и некръстените деца в ада. — Уейкфилд се обърна към О’Туул и весело продължи:

— Е, добре, генерале. Сега и двамата сме в твои ръце. Можеш да се захващаш за работа.

— Отваряй си ушите. Ви Би — каза Ричард. — Сигурно си единственият робот в цялата Вселена, който има възможност да присъства на истинска кръщавка, макар и скрит в джоба ми.

Усети как Никол го сръгва в ребрата. О’Туул търпеливо изчака няколко секунди и след това започна церемонията.

Англичанинът беше настоял да излязат от подземието и да отидат на площада, защото искаше в последните минути от своя живот да вижда над себе си „небето на Рама“. Докато Майкъл приготвяше всичко необходимо за ритуала, Никол се отправи към Цилиндричното море, за да напълни с вода термоса, който щеше да послужи като кръщелен купел. Генералът очевидно гледаше много сериозно на импровизираната религиозна церемония, но въпреки това не се обиждаше от честите саркастични подмятания и шеги на Ричард.

О’Туул накара двамата си приятели да коленичат пред него и поръси с вода главата на англичанина.

— Ричард Колин Уейкфилд, кръщавам те, в името на Отца и Сина, и Светия Дух. Амин.

По същия непретенциозен и простичък начин Никол също бе официално приета в Христовата вяра. Когато Майкъл привърши с ритуала, неговият английски приятел се изправи и с широка усмивка заяви:

— Не мога да кажа, че се чувствам по-различно от обикновено. Май нищо не се е променило в мен — както и преди малко, губя ума и дума от страх при мисълта, че само след трийсет минути ще бъда превърнат в прах и пепел от ядрения взрив.

До този момент генералът не бе помръднал от мястото си, но сега се обърна към Уейкфилд и много мило и деликатно каза:

— Ричард, може ли да те помоля да коленичиш отново? Искам да отправя една кратка молитва към нашия Отец Спасител.

— Ама какво става тук? — озадачи се англичанинът. — Първо кръщаване, а сега пък и ще се молим. — Погледът му срещна очите на Дьо Жарден, в които се четеше молба да отстъпи пред желанието на О’Туул. — Е, добре — съгласи се той. — Както съм тръгнал, не виждам защо да не премина през всички ритуали. Мисля, че моментът е подходящ за това.

— Всемогъщи Боже, бъди милостив и чуй нашата молба — започна генералът със силен и отчетлив глас, като коленичи до Ричард и Никол, затвори очи и молитвено събра длани. — Вероятно ни остава само един час преди да се пренесем завинаги в небесните селения, но през тези няколко минути аз и моите приятели искаме да Ти отдадем последна почит и да благодарим за всичко, което си направил за нас. Умоляваме Те да помислиш за това, колко вярно бихме продължили да служим на Твоите Всевечни цели, в случай че проявиш милост и запазиш живота ни. Но ако волята Ти е да посрещнем смъртта си тук, на този незнаен космически пришълец, то нека тя бъде безболезнена и мигновена. Спести ни страшните мъки и ни приеми с мир в небесното Си царство. Амин.

Генералът помълча няколко мига, след което започна да изговаря бавно и отчетливо словата на „Отче Наш“. Едва бе произнесъл: „Отче наш. Ти, който си на небето, да се слави Твоето име…“, когато светлините в гигантския кораб внезапно угаснаха и наоколо настъпи пълна тъмнина. Отминал бе още един рамиански ден. Въпреки непрогледния мрак, Ричард и Никол търпеливо изчакаха приятелят им да завърши молитвата си и едва тогава извадиха своите фенери от раниците си.

Французойката топло прегърна генерала и му благодари за вниманието, което бе проявил.

— И така, положението в момента е следното — обади се нервно Уейкфилд. — Разполагаме точно с двайсет и седем минути и няколко секунди. Току-що бяхме кръстени и Майкъл се помоли за спасението на душите ни. Е, предстои ни единствено да решим как да прекараме възможно най-забавно последните мигове от живота си. Някакви предложения? Дали да не пеем? Или може би да танцуваме? Хайде да измислим някаква игра.

— Лично аз бих предпочел да се усамотя тук някъде и да посветя на размисъл и молитва времето, което ми остава до смъртта — отговори О’Туул със сериозен глас. — Освен това предполагам, че и вие двамата желаете да останете насаме един с друг.

— Е, Ники — обърна се Ричард към своята любима. — Предоставям на теб да избереш мястото, където ти и аз ще се целунем за последен път. Ако искаш, можем да отидем в Бялата стая или пък да слезем до брега на морето.

Никол не беше спала въобще в продължение на повече от трийсет и два часа и сега се чувстваше напълно изтощена, затова просто се отпусна в прегръдките на Уейкфилд и затвори очи. В същия миг мракът, настъпил едва преди няколко минути, бе прорязан от множество ярки светкавици, които заиграха из цялото рамианско небе.

— Какво става, за бога? — попита О’Туул разтревожено.

— Това трябва да са роговете! — извика Ричард развълнувано. — Хайде бързо да отидем да проверим.

Тримата космонавти се втурнаха към другия край на Ню Йорк и впериха погледи в гигантските остриета, които стърчаха в Южната чаша. В този момент им се стори, че в разположението на седемте пилона имаше нещо символично, но същевременно и безкрайно загадъчно. Между всеки два от шестте рога, обграждащи централния монолит в средата, прескачаха ослепителни ивици светлина, приличащи на жичките в електрическа крушка. Чуваше се един особен пукот, сякаш въздухът изгаряше в огнения си досег с жълтите припламващи дъги. В средната си част те се извиваха вълнообразно, подобно на разлюлени от вятъра гирлянди, но краищата им при малките рогове бяха прави като тетива. Далечното пращене сякаш наистина служеше за специално подбран акомпанимент към изумителното зрелище, което се разкриваше пред удивените погледи на тримата наблюдатели.

— Невероятно! — възкликна генералът, завладян от благоговение и възторг. — Аз съм просто смаян. Тази гледка е направо поразителна.

— Значи най-после Рама е решила да маневрира! — обади се след малко и Ричард, който едва се сдържаше да не закрещи от радост. Грабна Никол в прегръдките си и шеметно я завъртя, после прегърна Майкъл и накрая отново притисна французойката до гърдите си и започна да я целува като луд.

— Йееее…! — разкрещя се той, почти обезумял от щастие и се затича нагоре-надолу по стената, отделяща града от Цилиндричното море.

— Хей, Ричард, почакай! — провикна се след него Никол. — Не мислиш ли, че вече е прекалено късно? Възможно ли е Рама да успее за толкова кратко време да се отклони достатъчно от сегашния си курс, така че да се измъкне от атомната атака?

Англичанинът бързо дотърча обратно.

— Имаш право, Никол — задъхано й отговори той. — А и вероятно тези проклети ракети са снабдени със самонасочващи ги механизми. — Уейкфилд отново се затича, само че този път към площада. — Отивам да ги наблюдавам с радара — извика той, докато се отдалечаваше.

Французойката погледна въпросително към О’Туул.

— И аз ще дойда — каза й той. — Само че вече ми се събра доста тичане за един ден. Освен това искам да погледам поне още една-две минути този изумителен спектакъл от светлини. Ако желаеш, тръгвай, пък аз ще те настигна след малко.

Никол реши да изчака генерала и двамата заедно се отправиха към подземието с Бялата стая. Докато бързо крачеха нататък, той благодари на спътничката си за това, че се бе съгласила да бъде кръстена от него.

— Глупости, Майкъл. Всъщност аз трябва да ти благодаря — прекъсна го французойката и го прегърна през рамо. „Самата церемония не беше най-важното нещо — продължи да размишлява на ум Никол. — От много по-голямо значение за мен е фактът, че ти прояви истинска загриженост за спасението на нашите души. Приехме твоето предложение, защото и двамата те обичаме и уважаваме. Или поне така ми се струва на мен“ — усмихна се тя на себе си.

Земята под краката им започна да се тресе силно и генералът се спря, за момент обхванат от страх.

— Сигурно същото нещо се е случило и при предишните маневри на Рама — отбеляза Дьо Жарден. — Макар че тогава лично аз лежах в несвяст на дъното на една яма и пропуснах цялото представление.

— Предполагам, че танцът на светлините около седемте рога служи като предизвестие за предстоящата промяна в курса.

— Вероятно е точно така. И затова Ричард изпадна в такъв възторг.

Едва успяха да отворят капака на подземието, когато забелязаха Уейкфилд да се изкачва с шеметна скорост нагоре по стълбите.

— Направиха го най-сетне! — развика се той, още щом ги видя. — Успяхме, приятели!

О’Туул и Дьо Жарден го гледаха с нетърпеливо очакване, докато англичанинът се опитваше да си поеме дъх и да обясни подробно всичко.

— В момента Рама е плътно обгърната от нещо като мрежа или гъста плетеница от нишки, направени от неизвестен материал. Тази защитна обвивка е с дебелина от около шестстотин, а може би дори осемстотин метра и покрива цялата повърхност на кораба. — Ричард се обърна и тръгна надолу по стълбите. — Хайде, елате и сами ще се убедите — подкани той приятелите си и започна да прескача по три стъпала наведнъж.

Въпреки че бе безкрайно изтощена, Никол успя да събере достатъчно сили, за да го последва също толкова енергично и ентусиазирано. После се втурна през тунела и за нула време се озова в Бялата стая. Уейкфилд стоеше пред големия черен екран и ту извикваше картината, представяща космическия кораб отвън, на която ясно се забелязваше странния мрежест материал, обгръщащ Рама, ту я сменяше с предаваното от радара изображение на приближаващите се ракети.

— Очевидно са успели да разберат съобщението ни — каза Ричард, когато видя, че Никол е застанала до него, и без да може повече да сдържа радостта си, той я вдигна високо във въздуха и започна да я целува. — Успяхме, мило мое момиче. Благодаря ти. Твоята последна идея ни помогна толкова много. Французойката също изпитваше огромно вълнение, но все още не бе убедена, че защитните мерки, предприети от Рама, ще предотвратят ядреното унищожение на кораба. След малко в помещението влезе О’Туул и англичанинът веднага се зае да му обяснява това, което се виждаше върху екрана пред тях. Когато тримата най-сетне се поуспокоиха, до началото на ядреното нападение оставаха само девет минути. Никол усещаше, че стомахът й се беше свил на топка, а гърлото й беше съвсем пресъхнало. Земята под краката им продължаваше да се тресе — Рама все още не бе приключила с маневрите си.

Явно срещу космическия пришълец наистина бяха изпратени самонасочващи се ракети, защото въпреки промяната в траекторията на кораба, те продължиха да се носят по права линия към него. От увеличеното радарно изображение ставаше ясно, че шестнайсетте приближаващи се нападатели се движат на доста голямо разстояние един от друг. Доколкото Ричард успя да изчисли, ядреното нападение срещу Рама щеше да продължи около час, докато пристигне и последната ракета, насочена към извънземния пришълец.

Възбудата и нетърпението на англичанина нарастваха и той нервно крачеше напред-назад из стаята. Неочаквано извади от джоба си Ви Би, постави го на пода и започна оживено да си приказва с него, сякаш малкото роботче бе най-близкият му приятел. Ричард говореше объркано и несвързано, като скачаше от тема на тема, без изобщо да довършва мислите си. В един миг казваше на Барда, че е време да се подготви за предстоящия ядрен взрив, а в следващия вече обясняваше как по някакъв загадъчен и чудодеен начин Рама ще успее да се измъкне от нападението на ракетите.

Генерал О’Туул се опитваше да запази хладнокръвие, но това беше направо невъзможно, тъй като Ричард непрекъснато сновеше из стаята като някакъв Тасмански дявол и дори за секунда не спираше да говори възбудено. По едно време Майкъл понечи да каже нещо на своя разгорещен приятел, но вместо това реши да се оттегли на спокойствие надолу по тунела.

В един от редките моменти, когато Ричард се поспираше на място, Никол се приближи до него и взе ръцете му в своите.

— Трябва да се успокоиш, скъпи — нежно каза тя. — Повече нищо не можем да направим.

Уейкфилд се взря в очите на своята любима и приятелка и в продължение на няколко секунди не отмести поглед, а после силно я притисна в прегръдките си. Целуна я пламенно и се отпусна на тресящата се земя, като привлече младата жена към себе си.

— Ужасно ме е страх, мила — каза той, целият треперещ. — Май направо съм обезумял от уплаха. Страшно мразя в подобна ситуация да не мога да направя нищо и да трябва да стоя със скръстени ръце.

— Аз съм не по-малко изплашена от теб, Ричард — тихо отговори французойката, като галеше нежно ръцете на своя любим. — И не мисли, че Майкъл също не изпитва страх.

— Но и двамата успявате да не го показвате, докато аз тук се държа като пълен идиот. Търча обезумял насам-натам и говоря щуротии, все едно че съм тигъра от „Мечо Пух“.

— Хората реагират на смъртта по различен начин. Общото е, че всеки човек изпитва страх в подобен момент, макар някои да го скриват, а други не.

Уейкфилд се беше поуспокоил. Погледна отново към екрана на рамианския компютър, а след това и към часовника си.

— Остават още три минути.

Никол гальовно обгърна лицето му с ръце и го целуна по устните.

— Обичам те, Ричард — прошепна.

— Аз също те обичам, мила — нежно й отговори той.

Двамата седяха мълчаливо на пода в Бялата стая, хванали се за ръце и вперили погледи в големия черен монитор. О’Туул, който се беше върнал при тях преди около трийсет секунди, стоеше до входа на помещението и също наблюдаваше съсредоточено екрана. Видяха как първият атомен нападател се приближава към плътната мрежеста материя, обгръщаща Рама и само след миг се блъсва с огромна сила в нея. Защитната обвивка хлътна под тежестта на ракетата, като по този начин омекоти удара. След това обаче металното тяло бе пропуснато да навлезе по-навътре в гъстата плетеница от нишки, част от които моментално се обвиха около него, образувайки със светкавична бързина нещо като пашкул. Всичко стана само за част от секундата. Когато ядреният заряд експлодира, ракетата-носител се намираше на повече от двеста метра разстояние от повърхността на Рама, стегната здраво в гъстата и дебела, подобна на паяжина материя. Космонавтите видяха как част от мрежата наоколо се разтърсва при взрива, но в стаята, където се намираха те, детонацията се усети съвсем слабо.

— Ухаа! — обади се пръв Ричард, като скочи и се приближи към екрана. — Видяхте ли това?

— Да. И всичко се случи за нула време — добави Никол, заставайки до него.

Генералът отправи кратка благодарствена молитва към Бога, след което бързо се присъедини към своите приятели.

— Какво стана всъщност? — попита той.

— Нямам представа — отговори англичанинът. — Но очевидно пашкулът около ракетата ограничи експлозията до един съвсем малък периметър. Предполагам, че по някакъв начин нишките са попречили на верижната атомна реакция да се разпространи. Тази защитна рамианска обвивка трябва да е направена от някакъв направо изумителен материал. — Уейкфилд извика на монитора изпращаната от радара картина на останалите петнайсет нападатели.

— Я да наблюдаваме следващия по-отблизо. Мисля, че ще пристигне след няколко…

Внезапно на екрана блесна ослепителна светлина и в следващия миг картината върху него изчезна. Последва мощен страничен удар, при който Рама се разлюля силно, а космонавтите изпопадаха на земята. Лампите в Бялата стая угаснаха и космическият кораб престана да се тресе.

— Някой пострада ли? — попита Ричард, търсейки опипом в мрака ръката на Никол.

— Аз не — чу се гласът на О’Туул. — Блъснах се в стената, но с гръб и само си понатъртих единия лакът.

— И с мен всичко е наред, скъпи — обади се и французойката. — Какво стана?

— Предполагам, че втората ракета се е взривила предварително, още преди да достигне мрежата и корабът бе разтърсен от ударната вълна.

— Не разбирам как е възможно да се получи ударна вълна, след като експлозията е станала във вакуум? — озадачи се генералът.

— Всъщност не е било ударна вълна в истинския смисъл на думата — започна да обяснява Уейкфилд, но сам се прекъсна, възкликвайки възторжено: — Охоо! Я гледай ти! Рама ни поднася поредната си изненада — очевидно разполага с резервни отбранителни сили. — Само преди миг лампите в стаята бяха светнали отново и земята започна да се тресе — космическият гигант продължаваше своите маневри.

— Добре ли си? — попита Ричард, когато видя, че приятелката му се олюлява несигурно, опитвайки се да се изправи на крака.

— Ударила съм си коляното, но не е нещо сериозно.

Успокоен, англичанинът се зае да търси на компютъра списъка с изображенията и данните, изпращани от резервните камери и радарни устройства, като същевременно продължи да отговаря на въпроса, който О’Туул му беше задал:

— И така, ядреният заряд е избухнал предварително, унищожавайки самата ракета. По-голяма част от нея се е изпарила моментално, но все пак са останали дребни парчета, които, заедно с отделилите се пара и газ, са образували ударна вълна поради огромната скорост, придадена им от силата на взрива. Мрежестата защитна обвивка около Рама е поела част от ударната мощ.

Никол отиде в единия край на стаята и седна на пода, като се намести удобно, опряла гръб на стената.

— Искам да съм подготвена за следващото нападение — обясни тя.

— Питам се колко още атаки ще издържи Рама — измърмори Уейкфилд.

След малко генералът се приближи и се разположи на пода до французойката.

— Отминаха две. Предстоят още четиринайсет — каза той и всички се усмихнаха. Поне бяха останали живи.

След няколко минути Ричард успя да открие с кои команди се достига до компютърния лист с изображенията, изпращани от резервните камери и радарни устройства в Рама и извика на екрана картината, показваща приближаващите се атомни ракети.

— О-хоо! — възкликна, след като беше наблюдавал в продължение на около десетина секунди четиринайсетте мигащи на монитора светлинки. — Ако не греша, когато вторият ядрен заряд се взриви преди малко, неговата ракета-носител се е намирала на доста голямо разстояние от Рама — поне няколко километра. Така че имахме късмет. Да се надяваме само, че следващите експлозии няма да станат прекалено близо до предпазната мрежа.

Тримата космонавти видяха как още две ракети бяха уловени в гъстата плетеница от нишки, които се омотаха със светкавична бързина около металните им корпуси. После англичанинът се изправи и каза:

— Сега можем да си отдъхнем малко — следващият удар ще бъде след три минути, когато ще последват четири последователни нападения.

Никол също реши да стане и в този миг забеляза, че генералът се държи с една ръка за гърба.

— Сигурен ли си, че си добре, Майкъл? — разтревожена го полита тя.

Той кимна, като продължаваше напрегнато да наблюдава екрана, а през това време Уейкфилд се приближи до тях и хвана Никол за ръката. Седнаха един до друг на пода и опряха гръб на стената, в очакване на следващата атака. Тя не се забави много — бяха изминали само двайсет секунди, когато тримата приятели усетиха втори страничен удар, този път значително по-мощен от първия и светлините в Рама угаснаха отново. Спряха и трусовете. Французойката долови в мрака учестеното дишане на генерала, който явно с мъка успяваше да си поеме дъх.

— Майкъл, добре ли си? — попита го разтревожено и тъй като не последва никакъв отговор, запълзя бързо към него. Не трябваше обаче да прави това. Трети мощен удар разтърси кораба и Никол, която не се държеше за нищо, изхвърча встрани и се блъсна с всички сили в стената. Главата й се удари в твърдата, подобна на метал повърхност и в същия момент тя загуби съзнание.

Генералът остана да се грижи за Никол, а Ричард излезе на повърхността, за да огледа какво е положението в Ню Йорк. Скоро се завърна и съобщи на Майкъл, че е забелязал само едно разрушение и то не кой знае колко сериозно. Двамата мъже разговаряха тихо, за да не обезпокоят ранената си приятелка. Най-накрая и последната атомна ракета бе уловена в защитната мрежа на Рама и обезвредена, без да причини никакви щети. Трийсет минути по-късно светлините в кораба отново бяха запалени и обичайните трусове се възобновиха.

— Виждаш ли, — обърна се Уейкфилд към О’Туул, като се усмихна уморено. — Бях прав, когато ти казвах, че всичко ще бъде наред. Рамианите винаги правят най-важните неща по три пъти.

Никол остана в безсъзнание още един час. Когато започна да се съвзема, тя дочу като през мъгла гласовете на своите приятели, които тихо разговаряха в другия край на стаята. Макар че все още се чувстваше замаяна, французойката усети вибрациите на земята под себе си и веднага си припомни къде се намира. Бавно отвори очи и се заслуша.

— Смисълът на тези маневри е да се увеличи скоростта на Рама по хиперболата — обясняваше в този момент Ричард. — Така че ще прекосим орбитата на Земята много по-рано, отколкото ако корабът беше запазил предишната си посока на движение. Това означава, че няма да се сблъскаме с планетата, а ще се разминем с нея.

— И на какво разстояние? — попита О’Туул.

— Предполагам, че дистанцията ще бъде доста голяма, но всичко зависи от това, кога ще свършат маневрите. Ако в този момент Рама спре да изменя курса си, тя ще премине на повече от един милион километра разстояние от Земята, което е два пъти повече отколкото от тук до Луната.

— Добро утро! — провикна се Никол бодро. Беше се изправила и сега седеше на земята и се усмихваше на своите приятели.

Зарадвани, те веднага отидоха при нея.

— Как се чувстваш? — попита Ричард и я целуна нежно.

— Мисля, че вече съм във форма — отговори тя, докато опипваше буцата отстрани на главата си. — Вероятно известно време ще имам главоболие. А ти добре ли си, Майкъл? Спомням си как точно преди третото ракетно нападение те чух, че дишаш тежко и това много ме разтревожи.

— Да, май че все още не бях дошъл на себе си от предишния удар. Но поне за следващите атаки се бях подготвил. А и гърбът вече не ме боли.

Ричард веднага започна да разказва на Никол какво бе открил след прегледа на данните и изображенията, изпращани от външните сензорни устройства на кораба.

— Успях да чуя част от твоите обяснения, докато разговаряхте с Майкъл — каза му тя. — От думите ти разбрах, че ще се разминем със Земята и то на доста голямо разстояние. Но в такъв случай къде отива Рама?

Англичанинът повдигна рамене и помогна на приятелката си да стане.

— Не открих никакви планети или астероидни тела в близост до сегашната траектория на кораба. Същевременно той продължава да увеличава скоростта си в хиперболична зависимост и съвсем скоро ще напусне Слънчевата система, освен ако не извърши някакви допълнителни маневри.

— Значи ни предстои да станем междузвездни пътешественици — обади се тихо Никол.

— Може и да не доживеем дотогава — подметна генералът.

— Лично аз не смятам да се тревожа с излишни мисли, за това, какво ни очаква отсега нататък. Или поне не още — заяви Уейкфилд, като се усмихна закачливо. — И така, приятели, време е вече да отпразнуваме по някакъв начин факта, че успяхме да оцелеем след страшния атомен обстрел. Моето предложение е да излезем на повърхността и да представим Майкъл на нашите стари познати. Е, Никол, какво ще кажеш, с птицеподобните ли да го запознаем първо или с октопаяка?

Французойката поклати глава и се усмихна:

— Ти наистина си безнадежден случай, Ричард. Възможно ли е да не издигам пречки…

— „Да не издигам пречки и стени пред брака на сърцата“ — прекъсна я внезапно Великия Бард. Тримата космонавти го изгледаха стреснато, но почти веднага избухнаха в смях, докато в същото време малкото роботче продължаваше невъзмутимо да рецитира шекспировия сонет:

Обич не е

това, което времето мени

или със остарелия старее.

Любов — това е в бури греещ знак,

негаснещ и в мъглите, вечно зрима

звезда е тя за бродещия в мрак,

чиято стойност е неизмерима…

Уейкфилд взе барда в ръце и го изключи. Погледна към Никол и Майкъл, които се кикотеха като малки деца, и нежно ги прегърна.

— Не мога да си представя по-добра компания от вас тримата — каза той и вдигна роботчето високо над главата си. — За мен е вече без значение къде отиваме сега.

1

Герои от комикс — б.пр.

2

от „Алиса“ — б.пр.

3

The best laid plans of mice and men gang aft agley. — Robert Burns „To a Mouse“.

4

„Tell them that I loved Rama not wisely, but too well.“ — парафраза на цитат от „Отело“ — „Then must you speak of one that lov’d not wisely, but too well.“

Content

Артър Кларк, Джентри Лий
Рама II

1. Рама се завръща

2. Обучение и проби

3. Заседание на екипажа

4. Големият хаос

5. След катастрофата

6. Синьора Сабатини

7. Пъблик Рилейшънс

8. Биометрия

9. Диастолични изменения

10. Космонавтът и папата

11. Сан Микеле от Сиена

12. Рамиани и римляни

13. Честита Нова година

14. Сбогом, Хенри!

15. Срещата

16. Рама, Рама, жива жар

17. Смъртта на воина

18. Посмъртно

19. Обредът

20. Благословената дрямка

21. Кубът на Пандора

22. Зора

23. Падането на нощта

24. Звуци в мрака

25. Приятел в нужда се познава — I

26. Второ посещение в Рама

27. Лов на биот

28. Предположения

29. Гонитбата

30. Посмъртно — ІІ

31. Детето-чудо от Орвието

32. Изследовател на Ню Йорк

33. Безследно изчезнал

34. Необикновени спътници

35. Пропадане

36. Курс към сблъскване

37. Изоставена

38. Посетители

39. Водите на мъдростта

40. На гости при извънземните

41. Приятел в нужда се познава — II

42. Изследователи

43. Психология на неживата природа

44. Още едно подземие

45. Ники

46. Повече от смелост

47. Матрици

48. Добре дошли, хора от Земята

49. Взаимопомощ

50. Надеждата никога не умира

51. Спасителни ремъци

52. Полет 302

53. Триединство

54. А някога герой

55. Гласът на Майкъл

56. Чута молитва

57. Трима са достатъчно

58. Всичко или нищо

59. Сън-провидение

60. Завръщане в Рама

61. Космическият кораб в опасност

62. Последният час

1