АРТЪР КЛАРК

ОДИСЕЯ В КОСМОСА

Една одисея в космоса през 2001-та година

ПРЕДГОВОР

Зад всеки жив в сегашния момент човек стоят трийсет призрака, защото такова е съотношението между броя на живите и броя на мъртвите. От зората на времето до наши дни около сто милиарда човешки същества са тъпкали планетата Земя.

Тази цифра е интересна, защото по едно странно съвпадение нашата Галактика — Млечният път, се състои от приблизително сто милиарда звезди. Така че за всеки човек, който е живял на този свят, блести по една звезда.

И всяка от тези звезди представлява едно Слънце, често много по-блестящо и по-красиво от малката, най-близка до нас звезда, която ние наричаме Слънце. Много — а може би и повечето — от тези далечни слънца притежават планети, които се въртят около тях. Така всеки член на човешкия вид, като се започне от първия човек-маймуна, може да получи свой собствен свят, бил той рай или ад.

Колко от тези райски или адски светове са обитаеми днес и от какъв вид същества, ние все още не знаем; най-близкият от тях е един милион пъти по-отдалечен от нас, отколкото е Марс или Венера, тези все още твърде далечни цели на идващото поколение. Но бариерите на разстоянието започват да се рушат и един ден ние ще срещнем сред звездите равни нам или по-високо стоящи от нас.

Хората винаги са проявявали мудност при разглеждането на тази перспектива; някои все още мислят, че тя никога не ще се превърне в действителност. Обаче все повече хора се запитват: „Защо такива срещи не са ставали досега, щом и самите ние сме вече на път да се впуснем в космоса?“

Наистина защо? Тази книга дава възможен отговор на този напълно логичен въпрос. Но, моля, не забравяйте, че това е само една научнофантастична повест.

Действителността, както винаги, ще се окаже много по-странна.

Артър Кларк

I. Първобитна нощ

Пътят на изчезването

Сушата продължаваше вече десет милиона години и господството на чудовищните гущери отдавна беше завършило. Тук, на екватора, на континента, който един ден щеше да стане известен под името Африка, борбата за съществуване бе достигнала нов апогей на жестокост, а победителят все още не се очертаваше. В тази гола и изсушена земя можеха да благоденстват или поне да се надяват да оцелеят само дребните, бързите или свирепите.

Хората-маймуни от степта не притежаваха нито едно от тези качества и затова далеч не благоденстваха; в действителност те отдавна бяха тръгнали по пътя, водещ към изчезване на расата. Петдесетина от тях обитаваха няколко пещери, надвиснали над една малка изсъхнала долина; през нея бавно течеше рекичка, която получаваше водите си от снеговете в планините, отстоящи на 320 км на север. Понякога рекичката напълно изчезваше и всички живееха под угрозата на жаждата.

Членовете на това стадо бяха винаги гладни, а сега направо умираха от глад. Когато първите слаби проблясъци на зората проникнаха в пещерата, Муун-Уочър[1] видя, че през нощта баща му бе умрял. Той не знаеше, че Старият е негов баща, защото не бе в състояние да разбере подобно родство, обаче, когато погледна измършавялото тяло, почувства неясно безпокойство, което навярно бе предшественикът на тъгата.

Две бебета вече скимтяха за храна, но се умълчаха, когато Муун-Уочър им изръмжа. Една от майките, защищавайки бебето, което не бе в състояние да изхрани, както трябва, му отвърна с гневно ръмжене, но Муун-Уочър нямаше сили дори само да я плесне за тази нейна дързост.

Навън беше вече достатъчно светло, за да може да се излезе от пещерата. Муун-Уочър повдигна съсухреното тяло и го повлече след себе си, привеждайки се под ниския свод на пещерата. Щом излезе навън, той метна трупа през рамо и се изправи — единственото животно на този свят, способно да извърши това.

Сред членовете на своето стадо Муун-Уочър беше почти гигант. Той беше висок около метър и половина и въпреки че постоянно гладуваше, тежеше над 45 кг. Косматото му мускулесто тяло беше нещо средно между маймуна и човек, обаче главата му беше по-близка до човешката, отколкото до главата на маймуна. Челото му беше ниско, а над очните кухини черепът беше изпъкнал; неговите гени безпогрешно носеха зачатъка на бъдещото човечество. В погледа му, отправен към враждебния свят на плейстоцена, вече проличаваше нещо, което го отличаваше от маймуната. В тези тъмни, дълбоко хлътнали очи проблясваше съзнание — първото указание за разум, който вероятно нямаше да може да се изяви и след стотици хиляди години и който можеше скоро да угасне завинаги.

Нямаше признак за някаква опасност и Муун-Уочър се потътри надолу по почти отвесния склон пред пещерата, леко затрудняван от товара си. Сякаш очаквали неговия сигнал, останалите излязоха от близките скални жилища и се отправиха бързо към мътните води на рекичката на утринен водопой.

Муун-Уочър погледна към отсрещната страна на долината, за да види дали Другите са дошли. Нямаше ни следа от тях. Може би все още не бяха напуснали пещерите си или пък ровеха някъде по склона на хълма да търсят храна. Тъй като не се виждаше никой, Муун-Уочър ги забрави; той не беше в състояние да мисли едновременно за повече от едно нещо.

Най-напред Муун-Уочър трябваше да се освободи от Стария — това беше проблем, който изискваше съвсем малко размисъл. През този сезон имаше много смъртни случаи и един от тях бе станал в неговата пещера. Той трябваше просто да постави трупа там, където при последната четвъртина на Луната бе оставил новороденото мъртво бебе, а хиените щяха да извършат сами останалото.

Сякаш знаейки, че Муун-Уочър ще дойде, хиените вече чакаха на мястото, където малката долина се сливаше ветрилообразно със саваната. Муун-Уочър остави трупа под един малък храст — по-раншните кости бяха вече изчезнали — и забърза, за да се присъедини към своите. Той никога вече не помисли за баща си.

Двете женски от неговата пещера, възрастните от другите пещери и повечето малки се ровеха между недораслите от сушата дървета надолу по долината, търсейки ягоди, сочни коренчета и листа, а ако имаха щастие — и дребни гущери или гризачи. Само бебетата и най-слабите бяха останали в пещерите; само ако след цял ден търсене се окажеше излишък от храна, те може би щяха да бъдат нахранени. Ако не, щастието още веднъж щеше да се усмихне на хиените.

Но този ден беше щастлив, макар че Муун-Уочър не притежаваше способността да помни и не можеше да сравнява едно време с друго. В дънера на едно сухо дърво той бе открил пчелен кошер и се бе нагостил с най-финия деликатес, известен на неговото стадо. Муун-Уочър все още облизваше пръстите си от време на време, докато водеше групата през късния следобед на път за дома. Естествено, получил бе порядъчно ужилвания, но той едва обръщаше внимание на това. Той бе така близо до задоволството, както никога досега, защото, въпреки че все още бе гладен, всъщност не се чувстваше слаб от глад. Това беше максималното, към което можеше да се стреми един човек-маймуна.

Задоволството му обаче изчезна, когато групата стигна до потока. Другите бяха вече тук. Бяха се разположили на отсрещния бряг. Те идваха тук всеки ден, но това обстоятелство не ги правеше по-малко досадни.

На брой около трийсет, те не се различаваха от членовете на стадото на Муун-Уочър. Щом видяха, че се доближава, те започнаха да подскачат, да махат с ръце и да крещят. Групата на Муун-Уочър им отвърна по същия начин.

Но всичко свърши дотук. Въпреки че хората-маймуни често се биеха и бореха помежду си, техните свади рядко свършваха със сериозни наранявания. Тъй като нямаха нокти и големи кучешки зъби, а, от друга страна, бяха добре запазени от козината си, те не можеха да си нанасят тежки рани. А и не притежаваха излишна енергия, за да я прахосват за такава непродуктивна дейност. Ръмженето и застрашителното поведение бяха много по-ефикасен начин за излагане на тяхното становище.

Сцената трая около пет минути; след това напрежението спадна също така бързо, както се бе породило, и всички започнаха да пият от мътната вода. Честта бе защитена; всяка група бе предявила претенциите си за своята територия. След като този важен въпрос бе уреден, групата се отдалечи по протежение на своята част от брега. Най-близкото сравнително добро място за търсене на храна отстоеше на повече от километър и половина от пещерите и хората-маймуни го споделяха с едно стадо едри, прилични на антилопи животни, които едва търпяха тяхното присъствие. Те не можеха да бъдат прогонени, защото челата им бяха въоръжени със страшни кинжалоподобни рога — естествени оръжия, каквито хората-маймуни не притежаваха.

И така Муун-Уочър и неговите другари дъвчеха ягоди, разни други плодове и листа, отблъсквайки пристъпите на глада, докато навсякъде около тях в съперничество за същия фураж се намираше потенциален източник на толкова много храна, колкото те не биха могли да изядат. Обаче хилядите тонове сочно месо, бродещо из саваната и край храсталаците, беше не само извън техния досег, но и извън тяхното въображение. Сред изобилието от храна те бавно умираха от глад.

С последните лъчи на Слънцето всички се завърнаха в пещерите си без произшествия. Ранената женска, която бе останала в пещерата, замърка от удоволствие, когато Муун-Уочър й подаде клонче с дребни сочни плодове, което бе донесъл. Тя лакомо започна да яде и въпреки че плодовете не бяха кой знае колко хранителни, все пак щяха да й помогнат да оцелее, докато нанесената й от леопарда рана заздравее и тя отново стане способна сама да си търси храна.

Над долината се издигаше пълната Луна. От далечните планини духна студен вятър. Нощта обещаваше да бъде много студена, обаче студът, както и гладът бяха само част от обикновеното ежедневие.

Муун-Уочър едва трепна, когато долетяха писъци и викове от една от по-долните пещери. Не му беше нужно да чуе откъслечното ръмжене на леопарда, за да разбере какво ставаше там. Долу в тъмнината старият Белокос и семейството му се бореха и умираха, но през ума на Муун-Уочър не премина мисълта, че той би могъл да им помогне по някакъв начин. Суровата логика на закона за самосъхранение изключваше такива хрумвания и от нито една пещера не се чу глас на протест срещу станалото. Обитателите на всички пещери се бяха смълчали, защото в противен случай биха могли да привлекат бедата към себе си.

Глъчката утихна. Сега Муун-Уочър можеше да чуе шума, причинен от влаченето на някакво тяло по камъните. Това трая само няколко секунди. След това леопардът захапа здраво жертвата с мощните си челюсти и безшумно я отнесе.

За ден-два опасност от повторно появяване на хищника нямаше да има, но можеха да се появят други врагове, възползвали се от светлината на Малкото слънце, което светеше само през нощта. При засилена бдителност понякога по-дребните хищници можеха да бъдат прогонвани с крясъци и викове. Муун-Уочър изпълзя от пещерата, покатери се на един голям камък близо до входа, клекна и започна да наблюдава долината.

От всички създания, които досега бяха тъпкали Земята, първи хората-маймуни се загледаха в Луната. И въпреки че не би могъл да си спомни това, в ранната си младост Муун-Уочър понякога протягаше ръка и се опитваше да докосне това призрачно лице, което се издигаше над хълмовете.

Той никога не бе успял да направи това, а сега вече беше достатъчно стар, за да разбере защо. Естествено преди всичко трябваше да намери достатъчно високо дърво, на което да се покатери.

Понякога Муун-Уочър наблюдаваше долината, а понякога Луната, но при всички случаи се вслушваше. Един-два пъти задряма. Но дори и в съня си той беше нащрек и най-малкият шум го събуждаше. В напредналата си вече възраст — двайсет и пет години, той беше в пълен разцвет на силите си и ако щастието не го изоставеше и той успееше да избегне злополуките, болестите, хищниците и гладуването, щеше да живее поне още десетина години.

Нощта течеше мудно, студена и ясна. Тя не донесе други тревоги и Луната бавно се издигаше сред екваториални съзвездия, които нито едно човешко око някога щеше да види. В пещерите през периодите на спорадична дрямка и страхливо очакване се раждаха кошмарите на бъдещите поколения.

А на два пъти по небето бавно премина една блестяща точка, много по-блестяща от която и да било звезда. Тя се издигна до зенита и се спусна на изток.

Новата скала

Късно през тази нощ Муун-Уочър се събуди внезапно. Уморен от напрежението и бедите през деня, той беше заспал по-дълбоко, отколкото обикновено. Въпреки това изведнъж се сепна при първото слабо дращене, идващо откъм долината.

Муун-Уочър седна в зловонния мрак на пещерата, напрегна сетива, за да долови всичко, което ставаше в нощта, и бавно в душата му се промъкна страх. Никога през живота си, който беше два пъти по-дълъг от живота на повечето от членовете от неговия вид, той не беше чувал подобен звук. Големите котки се приближаваха тихо и единственото нещо, което ги издаваше, беше сриването от време на време на пръст или случайното изпращяване на някое сухо клонче. Онова, което Муун-Уочър чу, бе продължително скриптене, което постоянно се засилваше. Като че ли някакво гигантско животно се движеше в нощта, без ни най-малко да се опитва да се прикрива и без да обръща внимание на препятствията. Дори веднъж Муун-Уочър безпогрешно долови шума, предизвикан от изкореняването на един храст; слоновете и динотериите често правеха това, но те се движеха безшумно като котки.

А след това се чу звук, който Муун-Уочър не можа да идентифицира, защото никога дотогава такъв звук не бе чуван в историята на света. Това беше звънът на стомана, удряща се о камък.

Муун-Уочър застана лице срещу лице с Новата скала, когато поведе своите надолу към реката при първите зари на утринта. Той почти бе забравил ужасите на нощта, защото след първия шум нищо не се беше случило. Ето защо той дори не свърза този странен предмет с понятието за опасност или страх. В края на краищата в него нямаше нищо, което да вдъхва тревога.

Това беше правоъгълен блок, три пъти по-висок от него, но достатъчно тесен, за да го обхване с ръце. Бе направен от някакъв напълно прозрачен материал. Всъщност той мъчно можеше да бъде забелязан, освен когато лъчите на изгряващото слънце проблясваха по ръбовете му. Тъй като Муун-Уочър никога не беше виждал лед или дори кристално чиста вода, нямаше естествен предмет, с който да може да го сравни. Несъмнено предметът беше доста привлекателен и при все че мъдростта диктуваше да се отнася предпазливо към всичко ново, той не се колеба дълго и се промъкна до него. И тъй като нищо не се случи, той протегна ръка и почувства студена твърда повърхност.

След няколкоминутна интензивна размисъл Муун-Уочър стигна до едно блестящо обяснение. Сигурно това беше скала, която беше израснала през нощта. Имаше много растения, които растяха по този начин — бели, месести, приличащи на заоблени камъни, които като че ли избуяваха през нощните часове. Наистина те бяха малки и закръглени, докато предметът пред него беше голям и с остри ръбове; но дори и по-големи философи от Муун-Уочър, които щяха да живеят много по-късно, не биха обърнали внимание на също така характерни изключения от своите теории.

Този действително великолепен образец на абстрактен начин на мислене доведе Муун-Уочър след три-четири минути до едно умозаключение, което той незабавно подложи на изпробване. Белите, прилични на закръглени камъни, растения бяха извънредно вкусни (въпреки че някои от тях предизвикваха остро заболяване), а може би този висок камък…?

Няколко близвания и захапвания бързо разсеяха илюзиите му. В него нямаше нищо хранително, ето защо, както всеки здравомислещ човек-маймуна, той продължи пътя си към реката и забрави кристалния монолит, увлечен в ежедневното обичайно крещене срещу Другите.

Днес търсенето на храна бе твърде неуспешно и групата трябваше да се отдалечи няколко километра от пещерите, за да намери нещо за ядене. Към обяд една от по-крехките самки припадна поради безмилостната горещина; наблизо нямаше никакъв подслон, където да се приюти. Другарките й се струпаха около нея, крещейки и плачейки от съчувствие, но никоя с нищо не можеше да й помогне. Ако не бяха толкова изтощени, можеха да я носят, но те нямаха излишна енергия за подобна проява на милосърдие. Трябваше да я оставят с надеждата, че силите й ще се възстановят.

Привечер на път за дома минаха покрай същото място; не се виждаше нито една кост.

По здрач, оглеждайки се предпазливо, за да не бъдат изненадани от подранили хищници, всички бързо утолиха жаждата си в рекичката и започнаха да се катерят към пещерите си. Намираха се на около сто метра от Новата скала, когато чуха звук.

Той бе едва доловим, но те се спряха като вкаменени и застанаха парализирани на пътеката с увиснали челюсти. Това беше еднообразна, подлудяващо повтаряща се вибрация, която се излъчваше от кристала и хипнотизираше всичко, което се намираше в обсега на нейното влияние. За пръв път — а и за последен — в продължение на три милиона години в Африка проехтя ритъмът на барабана.

Барабаненето ставаше все по-силно, по-настоятелно. Скоро хората-маймуни започнаха да се движат като сомнамбули към източника на този принуждаващ ги към покорност звук. Понякога те правеха малки танцови стъпки, тъй като кръвта им отговаряше на ритмите, които техните потомци щяха да създадат след стотици хиляди години. Напълно изпаднали в транс, те се струпаха около монолита, забравяйки трудностите през деня, опасностите на наближаващия мрак и празните си стомаси.

Барабаненето се засили, а нощта стана още по-тъмна. Когато сенките се удължиха и последната светлина изчезна от небето, кристалът започна да свети.

Най-напред той загуби прозрачността си и се обля в млечнобледа фосфоресцентна светлина. По повърхността му и вътре в него се движеха призраци с неопределени форми. Те се преливаха в снопове от светлини и сенки, образувайки въртящи се и преплитащи се лъчеобразни форми.

Все по-бързо и по-бързо се въртяха светлинните кръгове, като успоредно с тях се засилваше и барабанният звук. Напълно хипнотизирани, хората-маймуни се взираха с увиснали челюсти в тази чудна пиротехническа проява. Те вече бяха забравили инстинктите на своите прадеди, както и суровите уроци на живота. При обикновени условия нито един от тях нямаше да бъде толкова далеч от пещерата си в такъв късен вечерен час, защото околните храсти бяха пълни със замръзнали форми и втренчени очи: нощните животни се бяха спрели, за да наблюдават какво ще стане по-нататък.

Сега въртящите се кръгове светлина започнаха да се сливат и лъчите се превърнаха в светли снопове, които бавно изчезваха в пространството, въртейки се около осите си. Те се раздвояваха и така получените линии образуваха вълни, променяйки бавно ъглите си на пресичане. Фантастични, бързо движещи се геометрични форми проблясваха и изчезваха, докато пламтящите мрежи се вплитаха и разплитаха. А хората-маймуни гледаха хипнотизирани. Те бяха пленници на светещия кристал.

Те изобщо не можеха да предположат, че кристалът сондираше техните души, изследваше и опипваше техните тела, изучаваше реакциите и преценяваше възможностите им. Отначало всички стояха приклекнали, представлявайки неподвижна картина. Те бяха като вкаменени. След това човекът-маймуна, намиращ се най-близо до кристалния блок, внезапно оживя.

Той не се помръдна от мястото си, обаче тялото му загуби сковаността си и започна да се движи подобно на кукла, направлявана от невидими конци. Главата му се обръщаше ту на едната, ту на другата страна. Устата му безшумно се отваряше и затваряше; пръстите на ръцете му се свиваха и отпускаха. След това се наведе, взе един дълъг стрък трева и се опита да го върже на възел с несръчните си пръсти.

Той приличаше на същество, обладано от зъл дух, борещо се срещу някакъв демон, който бе станал господар на тялото му. Задъхваше се и очите му бяха пълни с ужас, докато се опитваше да принуди пръстите си да извършват движения, много по-сложни от всички движения, които се бе опитвал да извършва досега.

Въпреки усилията си той успя само да пречупи стръка трева на няколко парчета. Щом парчетата паднаха на земята, силата, която го направляваше, го напусна и той отново се вцепени.

Друг човек-маймуна се съживи и извърши същата процедура. Той беше по-млад индивид, по-способен да реагира и успя там, където по-старият бе претърпял неуспех. На планетата Земя бе вързан първият груб възел…

Други хора-маймуни извършиха по-странни и още по-безсмислени неща. Някои от тях вдигаха опънатите си напред ръце и се опитваха да докоснат върховете на пръстите си най-напред с отворени очи, а след това с едно затворено око. Някои бяха заставени да се взират в геометричните форми в кристала, които ставаха все по-сложни и по-фини, докато отделните линии се сляха в неясно сиво петно. Всички чуваха чисти, единични звукове с различна височина, които скоро надминаха възприемащата възможност на слуха им.

Когато дойде ред на Муун-Уочър, той почти не изпита страх. Главното му усещане бе някакво смътно възмущение, защото мускулите му се гърчеха и крайниците му се движеха под заповеди, които не бяха негови.

Без да знае защо, той се наведе и взе един малък камък. Изправяйки се, видя, че в кристалния блок има нов образ.

Мрежите и движещите се танцуващи форми бяха изчезнали. Вместо тях се виждаха концентрични кръгове, които заобикаляха малък черен диск.

Покорявайки се на мълчаливите заповеди, диктувани в мозъка му, той хвърли камъка с тромаво движение. Камъкът не улучи целта с близо един метър.

„Опитай отново“, гласеше новата заповед. Той потърси и намери нов камък. Този път улучи блока, който издаде звънтящ звук. Попадението беше все още далеч от целта, но прицелът се подобряваше.

При четвъртия опит той беше само на няколко сантиметра от центъра на мишената. Чувство на неописуемо удоволствие, почти сексуално по сила, нахлу в душата му. След това заповедите прекъснаха, той не усещаше никакъв импулс да върши каквото и да било, освен да стои и да чака.

Един след друг всички бяха обладавани за кратко време от „злия дух“. Някои успяваха да се справят със задачите, които им бяха поставяни, но повечето претърпяваха неуспех; всички обаче бяха съответно награждавани с пристъпи на удоволствие или усещаха болка.

Сега от блока бликаше еднообразна светлина, фигурите бяха изчезнали, така че той приличаше на светеща колона, открояваща се сред околния мрак. Сякаш ставайки от сън, хората-маймуни се отърсиха и поеха по пътеката, водеща към пещерите. Те не се обърнаха, нито се изненадаха от странната светлина, която ги водеше към домовете им — и към неизвестното бъдеще, дори към звездите.

Училище

Муун-Уочър и другарите му ни най-малко не си спомняха за онова, което бяха видели, след като кристалът престана да упражнява своето хипнотично влияние върху психиката им и да прави експерименти с телата им. На следващия ден, когато тръгнаха да търсят храна, те минаха край него, без да му обърнат внимание: той беше вече част от обикновеното им ежедневие. Те не можеха да го ядат, а и той не можеше да ги изяде; следователно нямаше защо да му се обръща внимание. Долу при реката Другите предприеха своите обикновени безплодни заплахи. Техният водач — един едноух човек-маймуна, на възраст колкото Муун-Уочър и едър като него, но с по-лошо здраве, дори направи кратък набег на територията на стадото на Муун-Уочър, крещейки силно и размахвайки ръце, опитвайки се да изплаши противниците си и сам да си вдъхне смелост. Водата на рекичката никъде не беше по-дълбока от 30 сантиметра, но колкото Едноухият влизаше по-навътре, толкова по-несигурен и по-нещастен се чувстваше. Скоро той забави ход и се спря. След това се върна обратно с повишено самочувствие и се присъедини към другарите си.

Иначе нямаше никаква промяна в ежедневието. Събраха достатъчно храна, за да преживеят още един ден, и през това денонощие никой не умря.

Тази нощ кристалният блок пак ги очакваше, заобиколен от своята пулсираща аура от светлина и звук. Програмата, която той бе замислил обаче, беше малко по-различна.

Той игнорира напълно някои от хората-маймуни и съсредоточи вниманието си върху най-надеждните. Един от тях беше и Муун-Уочър; още веднъж той почувства как любопитни пипала проникват в неизползваните досега пътища на мозъка му и скоро след това му се явиха видения.

Може би тези видения бяха вътре в кристалния блок, а може и да бяха в самата му душа. Във всеки случай за Муун-Уочър те бяха напълно реални. Този път обаче обикновеният му вроден инстинкт да прогонва нашествениците от своята територия беше приспан по някакъв начин.

Той виждаше едно семейство на хора-маймуни, което се различаваше само в едно отношение от това, което му беше така познато. Мъжкият, женската и двете бебета, които по тайнствен начин се бяха появили пред него, бяха сити и пресити, с гладка и лъскава козина — условие за живот, каквото Муун-Уочър никога не бе могъл да си представи. Несъзнателно той опипа изпъкналите си ребра. Ребрата на тези същества бяха скрити в гънки тлъстина. От време на време те се раздвижваха лениво и се изтягаха спокойно близо до входа на една пещера — очевидно те живееха в мир с целия свят. Понякога едрият мъжкар се оригваше от задоволство.

Те не правеха нищо. След пет минути картината внезапно изчезна. Кристалът представляваше вече само мъждукащ силует в тъмнината; Муун-Уочър се отърси, като че ли се събуждаше от сън. Той внезапно разбра къде се намира и отведе обратно своите в пещерите.

Муун-Уочър не притежаваше съзнателна памет за онова, което беше видял. Обаче тази нощ, когато беше седнал пред входа на бърлогата си и размишляваше, докато ушите му долавяха шумовете на околния свят, той за пръв път почувства първите далечни пристъпи на ново и силно вълнение. Това беше смътно, неопределено чувство на завист, на недоволство от живота. Той нямаше представа коя бе причината за това чувство, а още по-малко как да намери лек срещу него. В душата му обаче се бе промъкнало недоволство и той беше вече съкратил с една малка крачка разстоянието, което отделяше маймуната от човека.

Сцената с четирите охранени хора-маймуни се повтори няколко нощи поред, докато накрая се превърна в източник на постоянно раздразнение и това усилваше вечния глад, който измъчваше Муун-Уочър. Но само това, което бе видял с очите си, не можеше да предизвика подобно въздействие; необходими бяха и психологически импулси. Сега в живота на Муун-Уочър имаше прекъсвания, за които той никога нямаше да си спомни: това бяха моментите, когато атомите на неговия мозък се моделираха по нов начин. Ако той оживееше, тези модели щяха да станат вечни, защото неговите гени щяха да ги предадат на бъдещите поколения.

Това беше бавен, мъчителен процес, но кристалният монолит беше търпелив. Както той, така и подобните нему копия, разпръснати по половината земно кълбо, не очакваха да постигнат успех от всички хора-маймуни, участващи в експеримента. Дори и стотици неуспехи нямаше да имат значение, докато само един-единствен успех можеше да промени съдбата на света.

До следващото новолуние племето стана свидетел на едно раждане и на два смъртни случая. Един от тези случаи се дължеше на гладуване; вторият бе по време на нощния ритуал: един човек-маймуна внезапно рухна, докато се опитваше да очука внимателно два камъка. Кристалът веднага потъмня и племето беше освободено от хипнотичното му влияние. Но падналият на земята човек-маймуна не се помръдна и естествено до сутринта тялото му беше изчезнало.

През следващата нощ нямаше сеанс; кристалът все още анализираше грешката си. Племето минаваше край него при сгъстяващия се сумрак и не му обръщаше внимание. На следващата нощ той отново възобнови действията си.

Четирите охранени хора-маймуни пак бяха тук, но сега те извършваха необикновени действия. Муун-Уочър се затресе неудържимо. Той имаше чувството, че мозъкът му ще се пръсне, и искаше да отклони погледа си. Обаче неумолимият умствен контрол, упражняван от кристала, не намаляваше и той бе принуден да следи урока докрай, въпреки че инстинктите му се противяха.

Тези инстинкти бяха служили добре на неговите предци през периодите на топли дъждове и на голямо плодородие, когато храна се срещаше навсякъде. Сега времената се бяха променили и наследената мъдрост от миналото се бе превърнала в глупост. Хората-маймуни трябваше да се приспособят. Иначе трябваше да умрат също като гигантските животни, измрели дълго преди тях, чиито кости лежаха запечатани във варовиковите хълмове.

Ето защо Муун-Уочър се взираше в кристалния монолит без да мигне, докато мозъкът му оставаше открит за все още несигурни умствени процеса. Често имаше чувството, че му се повдига, но винаги усещаше глад и от време на време ръцете му несъзнателно се свиваха в юмрук по начин, който щеше да определи новия му начин на живот.

* * *

Когато върволицата глигани прекоси пътеката, сумтейки и грухтейки, Муун-Уочър внезапно се спря. Глиганите и хората-маймуни взаимно не си обръщаха внимание, защото между тях нямаше противоречиви интереси. Подобно на повечето животни, които не си съперничеха в търсенето на една и съща храна, те просто не си заставаха на пътя.

Но днес Муун-Уочър ги наблюдаваше, колебаейки се, чувствайки се някак си несигурен, тласкан от вътрешни импулси, които не разбираше. Внезапно като на сън той започна да търси нещо по земята; но дори и да притежаваше способността да говори, не би могъл да обясни какво точно търси. Той щеше да познае това, което търсеше, едва когато го видеше.

А това беше тежък, остър камък, дълъг около 15 сантиметра, който въпреки че не пасваше добре в ръката му, сигурно щеше да свърши работа. Когато хвана камъка в шепата си, Муун-Уочър остана изненадан от внезапно увеличилото се тегло на ръката му, но същевременно изпита приятно чувство на сила и власт. И той се запъти към най-близкия глиган.

Това беше младо, глупаво животно. Въпреки че наблюдаваше човека-маймуна с крайчеца на очите си, той не му обърна достатъчно внимание, а след това беше твърде късно. Та защо трябваше да подозира тези безобидни същества в някакви лоши намерения? Животното продължи да изкоренява тревата, докато каменният чук на Муун-Уочър замъгли и без това неясното му съзнание. Стадото продължаваше да пасе, без да проявява признаци на тревога, защото убийството бе станало бързо и тихо.

Хората-маймуни се бяха спрели, за да наблюдават; те се струпаха около Муун-Уочър и жертвата му учудени и възхитени. Един от тях вдигна окървавеното оръжие и започна да удря с него мъртвата свиня. Други също се присъединиха към него с пръчки или камъни кой каквото намери, докато умрялото животно се превърна в безформена маса.

По-късно това им омръзна; някои се отдръпнаха, а други стояха разколебани край неузнаваемия труп — бъдещето на един свят, който очакваше тяхното решение. Измина учудващо дълго време, докато една от кърмещите самки започна да ближе окървавения камък, като го държеше в лапите си.

Още по-дълго време измина, преди Муун-Уочър действително да разбере — въпреки всичко онова, което му бе показано, че вече не е необходимо да гладува.

Леопардът

Сечивата, за целта, за която бяха програмирани, бяха твърде прости и все пак можеха да променят този свят и да направят хората-маймуни негови господари. Най-примитивното от тях бе камъкът, държан в ръка, който многократно увеличаваше силата на удара. След това дойде костният топор, който удължи размаха, а можеше и да бъде средство за защита срещу зъбите или ноктите на разярени животни. Благодарение на тези оръжия неограничените количества храна, която бродеше из саваната, беше тяхна.

Обаче хората-маймуни сега се нуждаеха и от друга помощ, защото зъбите и ноктите им не бяха в състояние да разкъсват нещо, по-голямо от заек. За щастие природата им предлагаше най-усъвършенстваните сечива, които изискваха от тях само достатъчно съобразителност, за да ги вземат.

Най-напред се появи грубият, но извънредно ефикасен нож-трион, предмет, който щеше да служи добре през следващите три милиона години. Всъщност това бе долната челюст на антилопа заедно със зъбите; това сечиво нямаше да претърпи чувствителни подобрения до откриването на стоманата. След това се появи шилото-кинжал под формата на рог от газела и накрая стъргалото, направено от челюстта на някое дребно животно.

Каменният боздуган, зъбчатият трион, роговият кинжал, костното стъргало — това бяха чудните изобретения, от които хората-маймуни се нуждаеха, за да оцелеят. Скоро те щяха да ги признаят за символи на своята мощ, но щяха да изминат много месеци, преди техните тромави пръсти да добият достатъчно сръчност или воля, за да ги използват.

Може би с течение на времето те сами щяха да дойдат до грандиозната блестяща идея да използват естествените оръжия като изкуствени сечива. Всички шансове бяха против тях; дори и сега вероятността за неуспех през бъдещите хилядолетия бе безкрайно голяма.

На хората-маймуни бе предоставен първият шанс. Втори нямаше да има; бъдещето буквално беше в собствените им ръце.

* * *

Идваха пълнолуния и изчезваха; бебета се раждаха и понякога оживяваха. Слаби, беззъби трийсетгодишни хора-маймуни умираха; леопардът вземаше жертвите си през нощта; Другите ежедневно отправяха заплахи срещу стадото на Муун-Уочър. И все пак то започна да благоденства. В течение само на една година Муун-Уочър и другарите му се бяха променили до неузнаваемост.

Те бяха научили добре уроците си; сега можеха да боравят с всички сечива, които им бяха разкрити. Споменът за глада изчезваше от съзнанието им и въпреки че глиганите бяха станали плашливи, в равнините пасяха хиляди и хиляди газели, антилопи и зебри. Всички тези животни, както и много други ставаха жертва на новаците-ловци.

Тъй като вече не бяха изтощени от глад, те имаха свободно време както за почивка, така и за началните проблясъци на първичен мисловен процес. Те приеха новия си начин на живот и ни най-малко не го свързваха с монолита, който все още стоеше край пътеката, водеща към рекичката. Ако някога биха се замислили по този въпрос, сигурно щяха да се похвалят, че са постигнали подобряването на положението си благодарение на собствените си усилия; в действителност те вече бяха забравили всякакъв друг начин на съществуване.

Но нито една утопия не е съвършена; затова и тази имаше две тъмни петна. Първото бе леопардът, чието настървение към месото на хората-маймуни сякаш се бе засилило, след като те бяха вече поохранени. Второто бе племето от отвъдната страна на реката. По някакъв начин Другите бяха оцелели и упорито се бяха вкопчили в живота.

Проблемът за леопарда бе разрешен отчасти случайно, отчасти вследствие на една сериозна — всъщност почти фатална — грешка на Муун-Уочър. И все пак по онова време неговата идея изглеждаше толкова блестяща, че той се бе разскачал от радост и едва ли би могъл да бъде обвиняван за това, че не е предвидил последствията.

Хората-маймуни все още изживяваха от време на време тежки дни, въпреки че съществуването им не бе застрашено. Един ден към здрач ловците не бяха успели да убият нито едно животно. Пещерите вече се виждаха и Муун-Уочър поведе уморените си и недоволни другари към домовете им, когато пред самия им праг намериха един истински дар на Природата.

Край пътеката лежеше едра антилопа. Предният й крак беше счупен, но тя все още имаше достатъчно сили за борба и наобиколилите я чакали се държаха на почетно разстояние от кинжалоподобните й рога. Те можеха да си позволят да чакат, защото знаеха, че времето работи в тяхна полза.

Но те бяха забравили, че вече съществува конкуренция, и се оттеглиха със злобно ръмжене, щом се появиха хората-маймуни. Последните също предпазливо заобиколиха раненото животно, държейки се извън обсега на опасните му рога, но скоро го нападнаха с тояги и камъни.

Нападението не бе нито много ефикасно, нито добре координирано. Когато най-сетне успяха да убият раненото животно, беше се почти смрачило и чакалите отново бяха събрали кураж.

Разкъсван от страх и глад, Муун-Уочър постепенно схвана, че всичките му усилия може би са отишли напразно, защото беше твърде опасно да се остава повече на това място.

И тогава не за първи път, но не и за последен той доказа, че е истински гений. С огромно усилие на въображението си той си представи ясно мъртвата антилопа — на сигурно място в собствената си пещера. Ето защо започна да я влачи към скалата, където се намираха пещерите. Останалите разбраха намеренията му и започнаха да му помагат.

Ако знаеше колко тежка ще се окаже тази задача, той никога не би се и опитал. Само благодарение на голямата си сила и на ловкостта си, наследена от своите живели по дърветата прадеди, Муун-Уочър успя да изтегли трупа по стръмния склон. На няколко пъти, почти плачейки от изтощение, той беше склонен да изостави плячката си, но въпреки всичко продължаваше, подтикван от упоритост, заседнала у него също така дълбоко, както и гладът. Понякога другарите му му помагаха, понякога му пречеха, като често просто заставаха на пътя му. Най-сетне, когато последните багри на слънчевите лъчи изчезнаха от небето, пребитата антилопа бе довлечена до входа на пещерата и пиршеството започна.

Натъпкал стомаха си до пресищане, няколко часа по-късно Муун-Уочър се събуди, без да знае защо. Той седна в тъмнината сред изтегналите се също така преситени свои другари и внимателно се вслуша в нощта.

Не се чуваше нищо друго освен тежкото дишане на другите около него. Целият свят изглеждаше заспал. Скалите пред входа на пещерата изглеждаха бледи като кост под силната светлина на Луната, която се беше извисила високо на небосклона. Всяка мисъл за опасност изглеждаше безкрайно далечна.

Но ето че долетя шум от падащо камъче. Уплашен, но и любопитен, Муун-Уочър изпълзя на площадката пред пещерата и погледна надолу от стръмната канара.

Там видя нещо, което го парализира от ужас, и в продължение на няколко секунди не бе в състояние да се помръдне. Само на няколко метра по-долу той съзря две огненозлатисти очи, които се бяха втренчили в него. Те така го хипнотизираха, че от страх буквално не забеляза гъвкавото, петнисто тяло зад тях, което се плъзгаше леко и безшумно от скала на скала. Никога досега леопардът не се бе покатервал толкова високо. Той беше отминал по-долните пещери, въпреки че знаеше кои са техните обитатели, и бе тръгнал по следите на друг дивеч — леопардът следваше кървавата следа, водеща нагоре по обляната от лунните лъчи канара.

Секунди по-късно в нощта прозвуча зловещият тревожен вик на хората-маймуни от горната пещера. Леопардът изръмжа яростно, разбирайки, че не е успял да ги изненада. Но това не го спря, защото знаеше, че няма от какво да се страхува.

Той стигна до площадката и си почина за момент на тясното открито пространство. Миризма на кръв се носеше наоколо, изпълвайки неговия малък свиреп мозък с едно-единствено желание. Без всякакво колебание той тихо се промъкна в пещерата.

Тук леопардът извърши първата си грешка, защото, напускайки осветената от Луната площадка, той влезе в тъмната пещера, където дори и нагодените му към тъмнината очи за момент не можеха да го ориентират. Хората-маймуни го виждаха по-ясно, отколкото той виждаше тях, защото силуетът му отчасти се очертаваше срещу отвора на пещерата. Те бяха ужасени, но вече не бяха толкова безпомощни.

Ръмжейки и размахвайки опашка самоуверено, леопардът влезе навътре, търсейки крехката вкусна храна, която толкова му се харесваше. Ако беше срещнал жертвата си на открито, за него нямаше да възникнат проблеми. Но сега хората-маймуни бяха хванати в капан и отчаянието им вдъхна смелост да се опитат да направят невъзможното. При това те за първи път разполагаха със средства, за да го направят.

Леопардът разбра, че е в опасност, когато почувства зашеметяващ удар по главата. Той замахна с предната си лапа и чу вик на болка, когато ноктите му раздраха меката плът. Но след това някакво острие се заби веднъж, дваж, триж в слабините му и той усети непоносима болка. Леопардът се мяташе настрани, като се опитваше да удря по крещящите и подскачащи от всички страни сенки.

Последва нов страшен удар — този път по муцуната. Зъбите му се врязаха в нещо, което не можеше да определи; бе захапал някаква мъртва кост, а сега — невероятно посегателство върху достойнството му — някой започна да му дърпа опашката сякаш искаше да я изтръгне.

Леопардът бясно се завъртя и отхвърли безумно смелия си мъчител към стената на пещерата. Но каквото и да правеше, той не беше в състояние да избегне дъжда от удари, нанасяни му от груби оръжия, размахвани от несръчни, но яки ръце. Ревът му премина от болка в тревога, от тревога в истински ужас. Страшният ловец се бе превърнал в жертва и сега отчаяно се опитваше да се оттегли.

Тогава той извърши втората си грешка, защото от уплаха и изненада бе забравил къде се намира. Може би бе зашеметен или заслепен от тежките удари по главата, ала каквато и да беше причината, той се втурна внезапно към изхода на пещерата и със страхотен крясък изчезна в пропастта. Изминаха секунди, докато тялото му се разби с тъп удар в една издатина на канарата. След това единственият доловим звук бе търкалянето на камъни надолу по склона, но и той бързо замря в нощта.

Опиянен от победата, Муун-Уочър дълго скача и издава нечленоразделни звуци до входа на пещерата. Той с право чувстваше, че целият му живот се бе променил и че вече не беше безпомощна жертва на силите, които го заобикаляха.

След това се завърна в пещерата и за първи път в живота си заспа дълбок, непробуден сън.

* * *

Сутринта намериха тялото на леопарда в подножието на канарата. Макар и мъртъв, трябваше да измине известно време, преди някой да се осмели да се доближи до победеното чудовище. След това се нахвърлиха върху него с ножове и триони.

Работата им се стори много трудна и този ден те не отидоха на лов.

Среща призори

Водейки другарите си надолу към реката под бледата светлина на зората, Муун-Уочър нерешително се спря на едно място, което му беше познато. Той схващаше, че нещо липсва, но не можеше да си припомни какво. Муун-Уочър не изразходва големи умствени усилия, за да мисли по този въпрос, защото тази сутрин беше намислил много по-важни работи.

Подобно на гръмотевицата и светкавицата, на облаците и затъмненията големият кристален блок бе изчезнал също така тайнствено, както се бе появил. И тъй като беше изчезнал в несъществуващото минало, той никога вече не смути мислите на Муун-Уочър.

Муун-Уочър никога нямаше да узнае какво бе извършил с него кристалният блок и нито един от другарите му, които се бяха струпали около него в утринната мъгла, не се зачуди защо техният предводител се бе спрял за момент на пътечката, водеща към реката.

* * *

От своя бряг на реката, от неприкосновената си територия Другите видяха силуетите на Муун-Уочър и на дузина самци от неговата група да се очертават на фона на утринното небе. Те веднага започнаха да крещят, както всеки ден, в знак на предизвикателство, но този път не получиха отговор.

Упорито и мълчаливо Муун-Уочър и групата му се спуснаха по малката могила край реката. Когато наближиха, Другите внезапно замълчаха. Ритуалният им гняв затихна и бе заменен от нарастваща уплаха. Те смътно започнаха да съзнават, че нещо се бе случило и че днешната среща не прилича на по-раншните. Костените боздугани и ножовете, носени от членовете на групата на Муун-Уочър, не ги разтревожиха, защото не разбираха предназначението им. Те схващаха само, че сега движенията на съперниците им са пропити с решителност и заплаха.

Групата спря до самата вода на реката. За момент смелостта на Другите се възвърна. Водени от Едноухия, те неуверено подновиха бойната си песен. Обаче само след няколко секунди видяха гледка, която ги накара да занемеят.

Муун-Уочър вдигна високо ръце и показа онова, което носеше и което досега бе скрито от косматите тела на другарите му. Той държеше дебел клон, на края на който бе набита окървавената глава на леопарда. В устата му бе втикната малка пръчка и тя зееше, разкривайки грамадните бели зъби, които блестяха призрачно под първите лъчи на изгряващото слънце.

По-голямата част от Другите се вцепениха от ужас; някои започнаха бавно да отстъпват, като се препъваха. Това беше достатъчно, за да окуражи още повече Муун-Уочър. Държейки страхотния трофей високо над главата си, той нагази в реката. След моментно колебание другарите му също навлязоха във водата.

Когато Муун-Уочър стигна отсрещния бряг, Едноухият все още стоеше на мястото си. Може би той беше прекалено смел, за да избяга, или пък прекалено глупав, а може би не можеше да повярва, че е възможно да му се нанесе такава обида. Страхливец или герой, в края на краищата това нямаше значение, защото озъбената мъртва глава се стовари тежко върху нищо неразбиращата му глава.

Крещейки от ужас, Другите се разпръснаха и се изпокриха в храстите; след малко обаче те щяха да се върнат и скоро щяха да забравят убития си водач.

Няколко секунди Муун-Уочър стоя колебливо над новата си жертва, опитвайки се да разбере странния и необикновен факт, че мъртвият леопард можеше отново да убива. Сега той беше господар на света, но не беше съвсем сигурен какво щеше да прави по-нататък.

Все щеше да измисли нещо.

Възходът на човека

По планетата се разпространяваше бавно ново животно. То изхождаше от сърцето на Африка и беше още толкова рядко, че трудно можеше да бъде забелязано сред гъмжилото от милиарди същества, бродещи по сушата и населяващи моретата. Не съществуваше доказателство дали то ще преуспее и дори дали ще оцелее: на този свят, където толкова много по-силни животни бяха измрели, съдбата му все още стоеше колебливо на везните на живота.

През стоте хиляди години след кацането на кристалите в Африка хората-маймуни не изобретиха абсолютно нищо. Обаче те започнаха да се променят и да развиват у себе си сръчност, каквато никакво друго животно не притежаваше. Костените топори удължиха обсега на ръцете им и увеличиха силата им; те вече не бяха беззащитни в борбата си срещу хищниците, с които трябваше да се борят. По-дребните месоядни можеха да прогонят от плячката им, а по-едрите можеха поне да плашат, а понякога и да ги накарат да побягнат.

Масивните им зъби станаха по-малки, защото нямаха вече съществено значение — камъните с остри ръбове, които можеха да се използват за изкопаване на корени, за рязане на месо или на влакна, започнаха да ги заместват с безкрайно по-голяма ефикасност. Хората-маймуни вече не бяха застрашени от глад даже когато зъбите им бяха повредени или изпочупени; дори и най-първобитните сечива можеха да добавят много години към техния живот. С намаляването на размерите на зъбите започна да се променя и формата на лицето им; муцуната се отдръпна назад, масивната челюст доби по-деликатен вид, а устата стана способна да издава по-фини, по-нежни звуци. От речта все още ги делеше милион години, обаче първите стъпки към нея бяха вече направени.

И тогава в света настъпиха промени. На четири големи вълни нахлуха ледниковите периоди с интервали от двеста хиляди години между техните апогеи и оставиха белези по цялото земно кълбо. Извън тропиците ледниците убиваха онези, които преждевременно бяха напуснали домовете на своите деди, и навсякъде унищожаваха съществата, които не можеха да се приспособят.

С изчезването на ледниковите периоди изчезна и голяма част от ранния живот на планетата — включително и хората-маймуни. Но за разлика от много други те бяха оставили потомци; те не бяха просто изчезнали — те бяха преобразени. Тези, които правеха сечива, бяха преобразувани от собствените си сечива.

Защото, употребявайки тояги, боздугани и кремъци, ръцете им бяха добили сръчност, която не се срещаше никъде другаде сред животинския свят и която им позволяваше да си изработват нови, по-добри сечива, които пък на свой ред още повече развиваха крайниците и мозъците им. Всичко това представляваше ускорителен кумулативен процес; и като краен резултат се появи Човекът.

Първите истински хора притежаваха сечива и оръжия, които бяха малко по-добри от онези на своите прадеди отпреди един милион години, обаче те можеха да ги употребяват с много по-голяма сръчност. И някъде дълбоко в мрака на изминалите векове те бяха изобретили най-важното от всички сечива, въпреки че то не можеше да бъде нито видяно, нито докоснато: те бяха се научили да говорят и по този начин бяха спечелили първата си голяма победа над Времето. Сега познанията на едно поколение можеха да бъдат предадени на следващото, така че всяка епоха можеше да се възползва от постиженията на хората, живели преди това.

За разлика от животните, които познаваха само настоящето, Човекът се бе сдобил с минало и бе започнал вече да гледа към бъдещето.

Той се научи да впряга в работа и природните сили; с обуздаването на огъня той положи основите на техниката и остави далеч зад себе си своя животински произход. Камъкът отстъпи място на бронза, а след това — на желязото. Ловът бе последван от земеделието. Племето прерасна в село, а селото — в град. Речта стана вечна благодарение на знаците, които се изобразяваха върху камък, глина или папирус. По-късно Човекът изобрети философията и религията. И накрая насели небето с богове.

Докато тялото му ставаше все по-беззащитно, средствата му за нападение ставаха все по-сигурни и по-ефикасни. С камъка, бронза, желязото и стоманата той изпита гамата на всичко онова, което можеше да пробива и разкъсва, и сравнително рано се научи да убива жертвите си от разстояние. Копието, лъкът, пушката и накрая направляваният снаряд бяха оръдие с голям район на действие, но не и с безкрайна мощ.

Без тези оръдия човекът никога нямаше да завоюва своя свят, въпреки че често ги използваше и срещу себеподобните си. Той беше вложил в тях сърцето и душата си и в продължение на стотици години те му бяха служили вярно.

Но днес, докато тези оръжия съществуват, неговите дни ще бъдат преброени.

II. Т.М.А.-1

Специалният въздушен рейс

„Независимо от това, колко пъти човек напуска Земята, си мислеше д-р Хейуд Флойд, той винаги изпитва вълнение.“ Бе пътувал веднъж до Марс и три пъти до Луната, а що се отнася до различните космически станции, не можеше дори да си спомни колко пъти ги бе посещавал. И въпреки това с наближаването на излитането забелязваше повишаване на напрежението, изпитваше чувство на учудване и възхищение — да, и на… нервност, нещо, което го поставяше на едно и също равнище с „новаците“ в областта на космическите пътувания при „бойното им кръщение“ в Космоса.

Реактивният самолет, който го бе довел тук от Вашингтон след среднощното съвещание с президента, на което бе получил инструкции, се спускаше към един от най-познатите, но същевременно и най-интересни пейзажи в света. Долу под него се виждаха първите две „поколения“ на космическата ера, които обхващаха трийсет и два километра от брега на Флорида. На юг, очертани от мигащи червени предупредителни светлини, се издигаха гигантските конструкции на ракетите „Сатурн“ и „Нептун“, с които бяха изпращани хора към планетите, вече преминали в историята. Близо до хоризонта една блестяща сребърна кула се къпеше в потоци светлина. Това беше последният модел на „Сатурн-V“, който от почти двайсет години насам бе национален паметник и място за поклонение. Недалеч, издигайки се високо в небето като изкуствена планина, се очертаваше с невероятните си размери Въртикъл асембли билдинг[2] — най-големият монолитен строеж на Земята.

Но всички тези неща принадлежаха вече на миналото, а той щеше да полети към бъдещето. Когато самолетът направи завой, доктор Флойд можа да види под себе си лабиринт от сгради, след това голяма самолетна писта и накрая широка, идеално права линия, която прекосяваше флоридския пейзаж — комплекса от релси на една гигантска площадка за изстрелване на ракети. На единия й край, заобиколен от превозни средства и ракетни платформи, облян в потоци светлина, стоеше космоплан, който се готвеше за скок към звездите. При внезапното нарушаване на перспективата, предизвикано от бързата промяна на скоростта и височината, Флойд имаше чувството, че вижда долу малък сребърен молец, попаднал в лъча на електрическо фенерче.

Обаче мъничките, забързани фигурки на земята му позволиха да схване истинските размери на космоплана: в най-тясната част на V-образните си криле той беше широк не по-малко от шейсет метра. „И това огромно превозно средство, си каза Флойд с известно недоверие, но същевременно и с известна гордост, чака мен.“ Доколкото му бе известно, за първи път се вдигаха на крак участниците в цяла една програма, за да изпратят един-единствен човек на Луната.

При все че бе два часът през нощта, групата репортьори и фотожурналисти посрещнаха Флойд, когато се отправяше към обления в светлина космоплан „Орион III“. Той беше виждал вече няколко от тези космоплани, защото като председател на Националния съвет по астронавтика пресконференциите бяха част от ежедневието му. Сега обаче нямаше нито време, нито място за конференции и той нямаше какво да каже. Все пак беше важно да не обижда господата от информацията.

— Доктор Флойд? Аз съм Джим Форстър от „Асошиейтид нюз“. Бихте ли казали няколко думи за предстоящия ви полет?

— Съжалявам, не мога да кажа нищо.

— Но вие имахте среща рано тази вечер с президента — запита един познат глас.

— О, здравей, Майк. Страхувам се, че са ви измъкнали от леглото за нищо. Наистина нямам какво да коментирам.

— Можете ли поне да потвърдите, или да отречете, че на Луната е избухнала някаква епидемия? — запита един телевизионен репортьор, който бе успял да се промъкне напред и да хване Флойд в рамките на миниатюрната си телевизионна камера.

— Съжалявам — каза Флойд, поклащайки глава.

— А какво ще кажете за карантината? — запита го друг репортьор. — Докога ще трае?

— Пак нищо не мога да кажа.

— Доктор Флойд — запита една дребна, но упорита дама от печата, — какво оправдание може да съществува за налагането на пълна цензура върху новините, идващи от Луната? Има ли това нещо общо с политическото положение?

— Какво политическо положение? — запита сухо Флойд и избухна в смях. На път към ракетния елеватор той чу някой да казва: „Добър път, господин докторе!“

Доколкото можеше да си спомни, не беше съществувало никакво друго „положение“ освен постоянна криза. Още от седемдесетте години в света доминираха два проблема, които по ирония на съдбата проявяваха тенденция взаимно да се изключват.

Въпреки че контролът върху раждаемостта беше евтин, ефикасен и се подкрепяше от всички главни религии, той бе установен твърде късно. Сега населението на земното кълбо възлизаше на шест милиарда души. В някои авторитарни общества дори бяха прокарани закони, с които се забраняваше семействата да имат повече от две деца, но тези закони се бяха оказали неприложими. Поради тази причина във всички страни имаше недостиг от храна; в САЩ бяха въведени безмесни дни, а специалистите предсказваха настъпване на глад след петнайсет години въпреки героичните усилия да се черпи храна от морето и да се произвеждат синтетични храни.

Необходимостта от международно сътрудничество беше по-наложителна от когато и да било, но въпреки това съществуваха толкова граници, колкото и по-рано. В продължение на милион години човешката раса бе загубила твърде малко от своите агресивни инстинкти; по протежение на символичните линии, различавани само от политиците, трийсет и осемте ядрени сили се дебнеха една друга с войнствена загриженост. Всички те притежаваха достатъчно количество мегатонни бомби, за да унищожат цялата планета. Вярно, че — като че ли по някакво чудо — досега не бяха използвани атомни оръжия, но това положение едва ли би могло да продължава вечно.

Всеки път, когато отлиташе от Земята, Флойд се чудеше дали тя ще бъде все още на мястото си, когато дойде време да се връща на нея.

Елегантната стюардеса го приветства, когато той влезе в кабината за пътниците.

— Добро утро, доктор Флойд. Аз съм г-ца Симънс. Приветствам ви с „добре дошъл“ на борда от името на капитан Тайнс и на копилота, първия помощник Балърд.

— Благодаря — каза Флойд с усмивка, запитвайки се защо това, което казват стюардесите, винаги звучи като думите на роботите-екскурзоводи.

— Излитане след пет минути — каза тя, посочвайки празния двайсетместен пасажерски салон. — Можете да заемете което място искате, но капитан Тайнс ви препоръчва предното кресло вляво до прозореца, ако желаете да наблюдавате операциите по излитането.

— Благодаря за любезността — отговори той, отправяйки се към препоръчаното кресло. Стюардесата се посуети край него, след което се оттегли в кабинката си в задната част на салона за пътниците.

Флойд се настани в креслото, затегна предпазните колани около талията и раменете си и притегна с каишка чантата си към съседното кресло. Момент по-късно се чу мекият пукот на високоговорителя.

— Добро утро — отекна гласът на г-ца Симънс. — Това е специалният рейс №3 от Кейп Кенеди до Космическата станция 1.

Изглежда, че г-ца Симънс твърдо беше решила да изпълни цялата си обичайна програма на стюардеса за единствения си пътник. Флойд не можа да сдържи усмивката си, когато тя продължи неумолимо:

— Времетраенето на полета ще бъде петдесет и пет минути. Максималното ускорение ще стигне до две g. В състояние на безтегловност ще бъдем в продължение на трийсет минути. Моля, не напускайте креслото, докато не светне зелената лампичка.

Флойд погледна през рамото си и извика „Благодаря“, като долови бегло леко смутената, но очарователна усмивка на стюардесата.

Той се отпусна в удобното кресло. Пресметна, че това пътуване ще струва на данъкоплатците малко повече от един милион долара. Ако то не се оправдаеше, той щеше да бъде уволнен; но винаги можеше да се завърне в университета и да възобнови прекъснатите си научни изследвания върху образуването на планетите.

— Автоматичните процедури по броенето включени — се чу по високоговорителя гласът на капитана. — Излитане след една минута.

Както винаги, тази минута му се видя по-дълга от час. Флойд ясно съзнаваше какви гигантски сили са струпани около него, очаквайки да бъдат освободени. В резервоарите за гориво на двете степени на космическия кораб, както и в енергетично-кумулативната система на пистата на космодрума бе затворена енергията на една ядрена бомба. И цялата тази колосална енергия щеше да бъде използвана, за да го отведе на някакви си триста и двайсет километра от Земята.

Нямаше го вече старото броене пет-четири-три-две-едно-нула, което действаше така напрегнато на нервната система.

— Изстрелване след петнайсет секунди. Ще се чувствате по-добре, ако започнете да дишате дълбоко.

Психологическият и физиологическият подход бяха ефикасни. Флойд почувства, че се е заредил добре с кислород и че е готов да се справи с каквото и да било, докато енергетичните заряди на ракетната площадка започнаха да изтласкват хилядотонната ракета над Атлантическия океан.

Трудно можеше да се почувства кога се издигнаха от ракетната площадка и се понесоха във въздуха, но когато ревът на ракетите се удвои и Флойд започна да потъва все по-дълбоко във възглавниците на креслото си, той разбра, че двигателите на първата степен са вече включени. Би желал да погледне от прозореца, но дори едно обикновено обръщане на главата му костваше голямо усилие. Въпреки всичко не чувстваше никакво неудобство. Наистина налягането при увеличаване на ускорението и страхотният шум от моторите предизвикваха еуфория[3]. Ушите му бучаха, кръвта му бушуваше във вените, но от години той не се бе чувствал така пълен с живот. Чувстваше се подмладен, искаше му се да пее — нещо, което спокойно можеше да направи, защото никой нямаше да го чуе.

Това настроение бързо премина, когато разбра, че напуска Земята и всичко, което е обичал. Там долу бяха трите му деца, останали без майка от деня, в който съпругата му бе предприела онзи фатален полет за Европа преди десет години. (Десет години? Невъзможно! И все пак беше така…) Може би заради децата трябваше да се ожени повторно…

Флойд почти беше загубил представа за времето, когато налягането и шумът внезапно намаляха и високоговорителят съобщи:

— Готвим се да се отделим от първата степен. Готово.

Флойд почувства лек тласък и изведнъж си припомни един цитат от Леонардо да Винчи, който бе видял в един от кабинетите на НАСА[4]: „Голямата птица ще излети от гърба на голямата птица и ще донесе слава на гнездото, където се бе родила.“

Да, голямата птица вече летеше, надминала далеч мечтите на Да Винчи, а нейната изтощена другарка се връщаше обратно на Земята. Описвайки дъга, дълга шестнайсет хиляди километра, първата степен на ракетата щеше да се плъзне в атмосферата, забавяйки скоростта си успоредно с изминатото разстояние, и накрая щеше да кацне в Кейп Кенеди. След няколко часа тя щеше да бъде обслужена, отново заредена с гориво и щеше да бъде готова да издигне друга своя другарка към блестящата тишина, която тя самата никога нямаше да достигне.

— Сега — помисли си Флойд — вече сме навлезли на половин път в наша собствена орбита.

След включването на ракетните двигатели на втората степен движението стана отново ускорително, но тласъкът бе много по-слаб; в действителност се чувстваше само нормалната гравитация. Но да се ходи беше невъзможно, защото предната част на пътническата кабина се намираше точно над него. Ако извършеше глупостта да напусне креслото си, Флойд щеше веднага да се блъсне в стената на задната част на кабината. Този ефект предизвикваше известно объркване, защото се получаваше впечатлението, че космическият кораб стои отвесно на опашката си. Флойд, който седеше в предната част на кабината, имаше чувството, че всички кресла са закрепени за стената, която се спускаше вертикално под него. Той правеше всичко възможно да се освободи от тази неприятна илюзия, когато изведнъж навън зората се сипна.

За няколко секунди корабът се стрелна през воали, оцветени в червено и розово, златисто и синьо, и навлезе в ослепителната белота на деня. Въпреки че стъклата на прозорците бяха плътно покрити с тъмна боя, за да се намали блясъкът, първите слънчеви лъчи, които бавно проникваха в кабината, заслепиха Флойд за няколко минути. Той беше вече в космоса, но въпреки това все още не можеше да види звездите.

Флойд засенчи очите си с ръце и се опита да погледне през близкия люк. Навън V-образното крило на кораба светеше като нажежен до бяло метал, отразявайки слънчевата светлина. Навсякъде наоколо цареше пълен мрак, мрак, който трябваше да е изпълнен със звезди, които обаче не можеха да се видят.

Тегловността бавно намаляваше, тъй като корабът се движеше по орбита. Грохотът от двигателите намаля до приглушен рев, след това до тихо свистене и най-после напълно замря. Ако не бяха предпазните колани, Флойд щеше да отплува от креслото си; той обаче имаше чувството, че стомахът му ще направи това. Надяваше се, че хапчетата, които беше взел преди половин час (оттогава вече бяха изминали 16 000 километра), ще му подействат според предписанието. Само веднъж в живота си бе страдал от космическа болест, но това му беше достатъчно.

По високоговорителя се чу твърдият и уверен глас на пилота:

„Моля, спазвайте правилата при нула g. Ще се скачим с Космическа станция 1 след четирийсет и пет минути.“

Стюардесата се приближи по тясната пътека, придържайки се отдясно към поставените близо едно до друго кресла. В походката й се забелязваше известна плавност и краката й като че ли с мъка се отделяха от пода, сякаш стъпваха в гъсто лепило. Тя не се отделяше от яркожълтия килим, който покриваше цялата пътека, включително и тавана. Килимът и подметките на сандалите й бяха покрити с хиляди малки кукички, които влизаха плътно една в друга. Този начин на ходене при състояние на безтегловност действаше твърде успокояващо на дезориентираните пътници.

— Желаете ли кафе или чай, д-р Флойд? — запита тя весело.

— Не, благодаря — усмихна се той. Винаги се бе чувствал като кърмаче, когато трябваше да смуче поднасяните питиета от пластмасовите туби.

Тя продължаваше да стои край него дори и когато той отвори чантата си и се приготви да извади книжата си.

— Доктор Флойд, мога ли да ви задам един въпрос?

— Разбира се — отговори той, поглеждайки я над очилата си.

— Годеникът ми е геолог в Тихо — каза г-ца Симънс, отмервайки грижливо думите си. — Нямам никаква вест от него повече от една седмица.

— Съжалявам. Може би се намира далеч от базата си и няма връзка с нея.

Тя поклати глава.

— Той винаги ми съобщава, когато има такова нещо. Не можете да си представите колко съм разтревожена от всички тези слухове. Наистина вярно ли е, че на Луната е избухнала епидемия?

— Дори и да е така, няма причина да се тревожите. Спомняте ли си, че през 1998 г. имаше карантина заради мутиралия вирус на инфлуенцата? Много хора се разболяха, но никой не умря. И това е наистина всичко, което мога да ви кажа — отговори той твърдо.

Г-ца Симънс се усмихна любезно и се изправи.

— Благодаря ви все пак, д-р Флойд. Извинете, че ви безпокоих.

— Ни най-малко не сте ме безпокоили — каза той любезно, но не твърде искрено. След това се зарови в безкрайните си технически доклади.

Нямаше да има време да чете, когато стигне на Луната.

Среща в орбита

Половин час по-късно пилотът съобщи: „Скачване след десет минути. Моля, проверете затегнати ли са предпазните ви колани.“

Флойд се покори и прибра книжата си. Да се чете по време на тази еквилибристика, която космическият кораб извършваше при последните 480 километра, значеше човек да си търси белята. Най-добре беше да затвори очи и да се отпусне, докато космическият кораб приключи маневрите си напред-назад, които извършваше посредством краткотрайни включвания на ракетните двигатели.

Няколко минути по-късно Флойд за пръв път спря погледа си върху Космическата станция 1, намираща се на няколко километра. Полираните метални повърхности на бавно въртящия се диск с диаметър около 300 метра проблясваха и искряха под слънчевите лъчи. Недалеч, движейки се в същата орбита, се виждаше V-образният космоплан „Титов-5“, а близо до него се забелязваше почти сферичният „Ариес-1-Б“ — „впрегнатият космически кон“; четирите дебели крака, снабдени с амортисьори и приспособени за лунно кацане, стърчаха от едната страна.

Космическият кораб „Орион III“ слизаше от по-висока орбита — и тогава зад станцията се разкри грандиозна гледка: Земята. От триста и двайсет километра височина Флойд можеше да види голяма част от Африка и Атлантическия океан. Имаше значителна пелена от облаци, но той можа да различи синьозелените очертания на Златния бряг.

Централната ос на космическата станция с протегнати за скачване ръкави вече бавно плаваше към тях. За разлика от устройството, към което принадлежеше, тя не се въртеше или, по-скоро, въртеше се в обратна посока със скорост, равна на скоростта на самата станция. По този начин космическият кораб, с който трябваше да се скачи, можеше да се „закотви“ за нея и да прехвърли хора или товар, без да съществува опасност от центробежно отхвърляне.

След няколко меки съприкосновения космическият кораб и станцията установиха контакт. Чу се стъргане на метал, а след това краткото свистене на въздуха при изравняването на въздушното налягане. След няколко секунди въздушният шлюз, служещ за врата, се отвори и в кабината влезе човек, облечен в леки, тясно прилепнали панталони и риза с къси ръкави — може да се каже, че това бе „униформата“ на персонала от космическата станция.

— Приятно ми е да се запозная с вас, д-р Флойд. Казвам се Ник Милър и съм отговорник по сигурността в станцията. Възложено ми е да се грижа за вас, докато лунната ракета замине.

Двамата се ръкуваха. Флойд се усмихна на стюардесата и каза:

— Моля, предайте моите поздравления на капитан Тайнс и му благодарете от мое име за приятното пътуване. Може би ще се срещнем с вас пак на връщане.

Много предпазливо — беше изминала повече от една година, откакто за последен път бе в безтегловно състояние, а това изискваше да мине известно време, докато приспособи крайниците си към безтегловността — той се измъкна на ръце през въздушния шлюз и влезе в голямата кръгла камера, поместена в оста на космическата станция. Стените на камерата бяха покрити с дебела мека тапицировка, в която бяха монтирани дръжки за ръцете. Флойд се хвана здраво за една от тях, защото цялата камера започна да ротира, докато съвпадне със спина на станцията.

Когато тя набра достатъчна скорост, слабите призрачни пръсти на гравитацията започнаха да го притискат и той бавно отплува към кръглата стена. Клатушкайки се леко напред-назад като морско водорасло при прилив, той застана на нещо, което сякаш по магически път се бе превърнало във вдлъбнат под. Флойд беше под влияние на центробежната сила на спина на станцията. Тук, близо до оста, тя беше много слаба, но щеше да се увеличава равномерно, докато той се придвижваше навън.

Заедно с Милър Флойд напусна централната транзитна камера и двамата се спуснаха по една спирална стълба. Отначало теглото му беше толкова малко, че просто насилваше тялото си надолу, държейки се за перилата. Едва когато стигна до салона за пътниците, намиращ се на външната страна на грамадния въртящ се диск, той получи достатъчно тегло, за да се движи почти нормално.

Салонът бе украсен наново след последното му посещение и бе снабден с нови приспособления. Освен обикновените столове, масичките, ресторанта и пощата сега имаше бръснарски салон, аптека, кинотеатър и магазин за сувенири, в който се продаваха на астрономически цени снимки и диапозитиви на лунни и планетни пейзажи, с гаранция оригинални части от космическите капсули „Лунник“, „Рейнджър“ и „Сървейър“, грижливо опаковани в пластмасови обвивки.

— Да ви донеса ли нещо, докато чакаме? — попита Милър. — Качваме се на борда след около трийсет минути.

— Бих се задоволил с чашка турско кафе с две бучки захар; бих желал също да се свържа със Земята.

— Добре, доктор Флойд. Ще отида за кафето; телефоните са ей там.

Оригиналните телефонни кабини се намираха само на няколко метра от една бариера с два входа, над които имаше надписи: „Добре дошли в американския сектор“ и „Добре дошли в съветския сектор“. Под тях имаше инструкции, написани на английски, руски, китайски, френски, немски и испански, които гласяха:

„Умоляват се пътниците да си приготвят паспорта, визата, медицинското свидетелство, транспортното разрешително, декларацията за багажа.“

Имаше нещо символично в това, че щом преминеха през бариерите и в двете посоки, пътниците можеха отново да се съберат. Това разделение бе продиктувано от чисто административни съображения.

След като провери, че кодът за САЩ все още е 81, Флойд перфорира дванайсетцифровия си домашен номер, пусна пластмасовата си универсална кредитна карта в процепа на автомата и получи връзка за трийсет секунди.

Вашингтон спеше, защото оставаха още няколко часа до сипването на зората, но той нямаше да безпокои никого. Домакинката щеше да получи съобщението му от магнетофонния запис, щом се събудеше.

„Г-ца Флеминг, тук е доктор Флойд. Извинете, че трябваше да замина толкова набързо. Бъдете така добра да телефонирате в службата ми и да помолите да отидат да приберат колата ми. Тя се намира на летище Дълес. Ключът е у г-н Бейли, главния ръководител на полета. Освен това телефонирайте в «Чиви чеиз кънтри клъб» и оставете съобщение за секретаря, че не ще мога да взема участие в турнира по тенис през идущия уикенд. Извинете ме пред него страхувам се, че разчитаха на мен. След това телефонирайте във фирмата «Даун-таун Електроникс» и им кажете, че ако видеоапаратът в кабинета ми не бъде монтиран до, да речем, сряда, да си вземат проклетия апарат обратно!“ Той се поспря, за да си поеме дъх, и се опита да си припомни други въпроси, които можеха да възникнат през следващите дни.

„Ако не ви стигнат парите, обърнете се към службата; те могат да ми изпращат спешни съобщения, но аз може би ще бъда твърде зает, за да им отговоря. Целунете децата и им кажете, че ще се завърна колкото е възможно по-скоро. По дяволите! Ето един човек, когото не бих желал да срещна. Ще се обадя от Луната, ако мога. Довиждане.“

Флойд се опита да се измъкне незабелязано от телефонната кабина, но беше твърде късно — вече го бяха забелязали. Откъм изхода на съветския сектор към него идваше д-р Димитри Мойсеевич от Академията на науките на СССР.

Димитри бе един от най-добрите приятели на Флойд и именно поради тази причина той бе последният човек, с когото би желал да говори в този момент, и то тук.

Лунният кораб

Съветският астроном беше рус, висок и строен. Лицето му, по което нямаше бръчки, не издаваше петдесет и петте му години, от които последните десет той бе прекарал в изграждането на гигантската радиообсерватория върху обратната страна на Луната с надежда, че три хиляди и двеста километра твърда скала ще я предпазят от електронните шумове на Земята.

— Но това е Хейуд — извика той, разтърсвайки енергично ръката му. — Колко е малък светът! Как сте? Какво правят очарователните ви деца?

— Много са добре — отговори топло, но с леко разсеян вид Флойд. — Често говорим за прекрасното прекарване с вас миналото лято. — Съжаляваше, че гласът му не можеше да звучи по-искрено. Наистина бяха прекарали една чудесна седмица с Димитри в Одеса през време на едно от посещенията си на Земята.

— А, вие, предполагам, сте тръгнали нагоре? — запита Димитри.

— А, да, рейсът ми заминава след половин час — отговори Флойд. — Познавате ли г-н Милър?

Отговорникът по сигурността се бе доближил и стоеше на почтително разстояние, държейки пластмасова чаша с кафе.

— Естествено. Но, моля, г-н Милър, оставете това кафе! Това е последната възможност на д-р Флойд да пийне едно цивилизовано питие — не му я отнемайте. Настоявам.

Двамата последваха Димитри вън от главния салон и влязоха в наблюдателното отделение, където седнаха на една маса при меката замъглена светлина и се загледаха в движещата се звездна панорама. Космическата станция 1 се завърташе веднъж в минута и центробежната сила, породена от този бавен спин, произвеждаше изкуствена гравитация, равна на гравитацията на Луната. Установено бе, че по този начин се постига благоприятно равновесие между земната гравитация и липсата на каквато и да било гравитация; освен това се даваше възможност на пътниците, пътуващи за Луната, да се приспособят.

Навън от почти незабележимите люкове Земята и звездите се движеха в мълчалива процесия. В момента тази страна на станцията беше наведена към обратната на Слънцето страна, иначе би било невъзможно да се гледа навън, защото салонът би бил изпълнен с ослепителен блясък. Дори и при сегашното положение светлината на Земята, която изпълваше половината небе, позволяваше да се видят само най-бляскавите звезди.

Но Земята започваше да залязва, тъй като станцията преминаваше от тъмната страна на планетата. След няколко минути тя щеше да представлява грамаден черен диск, обсипан със светлините на градовете. А след това небето щеше да принадлежи на звездите.

— Сега — каза Димитри, след като бе глътнал бързо първата чашка и въртеше в ръката си втората — какво означават всички тези слухове за епидемия в американския сектор? Аз исках да замина нататък с този рейс. „Не, професоре, ми се каза, много съжаляваме, но е наложена най-строга карантина до второ нареждане.“ Използвах всички възможни връзки, но напразно. Сега кажете ми вие какво става.

Флойд изстена. „Ето пак — помисли си той. — Колкото по-скоро се кача в лунната ракета, толкова по-щастлив ще се почувствам.“

— Хм, карантината е чисто и просто една предпазна мярка — каза той предпазливо. — Ние дори не сме сигурни дали е необходима, но не искаме да поемаме рискове.

— Но каква е болестта — какви са симптомите? Възможно ли е да има извънземен характер? Не желаете ли помощ от нашите медицински служби?

— Съжалявам, Димитри. Засега ни е наредено да не казваме нищо по този въпрос. Благодаря за предложението, но ние сами можем да се справим с положението.

— Хъм-м — каза Мойсеевич, очевидно ни най-малко убеден. — Вижда ми се странно, че вие — един астроном, сте изпратен на Луната, за да се занимавате с някаква епидемия.

— Аз съм само бивш астроном; от години не съм се занимавал с истински научни изследвания. Сега съм научен експерт; това означава, че нищо не знам за каквото и да било.

— Тогава сигурно знаете какво означава „Т.М.А.-1“?

Милър едва не се задави с питието си, но Флойд беше омесен от по-друго тесто. Той погледна стария си приятел право в очите и каза спокойно:

— „Т.М.А.-1“? Какъв странен израз! Къде го чухте?

— Няма значение — отвърна Димитри. — Не можете да ме измамите. Но ако сте изправени пред нещо, с което не можете да се справите, надявам се, че не ще започнете да търсите помощ, когато ще бъде вече твърде късно.

Милър погледна многозначително часовника си.

— След пет минути трябва да бъдете на борда, д-р Флойд — каза той. — Мисля, че е време да тръгваме.

Флойд знаеше, че имаха на разположение още цели двайсет минути, но той бързо стана. Движението му обаче беше прекалено бързо, защото бе забравил, че тегловността му е 1/6 от нормалната. Той успя да сграбчи навреме масата и да предотврати излитането й.

— Радвам се, че се срещнахме, Димитри — каза Флойд не съвсем искрено. — Надявам се, че ще пътувате добре към Земята. Ще ви се обадя веднага щом се върна.

След като напуснаха салона и минаха през транзитната бариера на американския сектор, Флойд възкликна:

— Уф! За малко не загазихме. Благодаря ви, че ме спасихте.

— Знаете ли, д-р Флойд — каза отговорникът по сигурността. — Да се надяваме, че той няма да се окаже прав.

— За какво?

— За това, че може би се сблъскваме с нещо, с което няма да можем да се справим.

— Но именно това имам за цел да изясня — отговори решително Флойд.

Четирийсет и пет минути по-късно лунната ракета „Ариес-1 Б“ излетя от станцията. Излитането коренно се различаваше от излитането от Земята: не бе изразходвана нито толкова енергия, нито се чу някакъв гръм — само едно далечно едва доловимо свистене, предизвикано от плазмените реактори с ниска тяга, които изхвърляха наелектризираните си струи в пространството. Лекият тласък трая малко повече от петнайсет минути и слабото ускорение не пречеше човек да се движи из кабината. Но когато това ускорение изчезна, корабът не беше вече обвързан със Земята, както когато все още съпровождаше станцията. Сега той бе скъсал оковите на тегловността и представляваше свободна и самостоятелна планета, движеща се по собствена орбита около Слънцето.

Кабината, в която Флойд пътуваше съвсем сам, бе предназначена за трийсет пътници. Той се почувства самотен. Странно бе да гледа тези празни кресла около себе си и да бъде предмет на неотклонното внимание на стюарда и стюардесата, да не говорим за пилота, втория пилот и двамата механици. Той се съмняваше дали изобщо някога е имало човек, който да е бил предмет на такова изключително обслужване, а малко вероятно бе и в бъдеще някому да се случеше подобно нещо. Спомни си циничната забележка на един ползващ се с лоша слава папа: „Сега, след като получихме папството, нека му се насладим.“ Е добре, той щеше да се наслаждава на това пътуване и на еуфорията, дължаща се на безтегловността. Със загубата на тегловността бе загубил поне за известно време и своите грижи. Някога някой беше казал, че човек може да изпита ужас в космоса, но не би могъл да се тревожи, когато е там. Това беше съвършено вярно.

Изглежда, че стюардите бяха решили да го накарат да яде през цялото деветдесет и четири часово пътуване и той постоянно отказваше ястията, които не желаеше. Храненето при нулева гравитация не бе кой знае какъв проблем противно на мрачните пророчества на първите космонавти. Той седеше на обикновена маса, към която чиниите бяха закрепени също както на борда на кораб, плаващ в бурно море. Всички ястия съдържаха лепкава материя, така че да не могат да отлитат и да се разхождат из кабината. Така например пържолата бе залепена за чинията с гъст сос, а салатата се държеше от лепкава подправка. При повече внимание и сръчност само малко храни не можеха да се задържат в чинията. Единствено се избягваха горещите супи и ронливите сладкиши. Естествено въпросът за питиетата и изобщо за течностите не стоеше така; затова те се сервираха в еластични пластмасови тубички.

Цяло поколение героични, но невъзпети изследователи бяха работили по построяването на тоалетната-умивалня и сега вече се смяташе, че тя е повече или по-малко ефикасна и безопасна. Флойд отиде да я разгледа малко след като започна състоянието на безтегловност. Той се озова в малка кабинка с всички принадлежности на една тоалетна в самолет, но осветена с яркочервена, неприятна за очите светлина. На една табелка с едри букви бе написано: „ВНИМАНИЕ! ВАЖНО! ЗА ВАШЕ УЛЕСНЕНИЕ, МОЛИМ, ПРОЧЕТЕТЕ НАЙ-ГРИЖЛИВО ТЕЗИ УКАЗАНИЯ!!!“

Флойд седна (човек въпреки всичко проявява такава склонност дори и когато е в състояние на безтегловност) и прочете указанията няколко пъти. Когато се увери, че от последното му пътуване не са направени изменения, той натисна бутончето „старт“.

Някъде наблизо започна да бръмчи електромотор и Флойд почувства, че започва да се движи. Съгласно указанията затвори очи и зачака. След една минута се чу мек звън и той се огледа.

Светлината сега беше станала успокояващо бялорозова, но нещо по-важно, той бе отново в състояние на тегловност. Само извънредно слабото вибриране подсказваше, че тази тегловност е привидна, причинена от въртенето на цялата тоалетна. Флойд взе парче сапун, изпусна го нарочно и видя как сапунът бавно падна на пода. Прецени, че центробежната сила бе около една четвърт от нормалната гравитация. Но това беше достатъчно и гарантираше, че всичко ще се движи в правилната посока, точно в мястото, където трябваше да отиде.

Флойд натисна бутона „стоп — изхвърляне“ и отново затвори очи. Тегловността бавно изчезна заедно с прекратяването на въртенето: чу се двукратен звън и яркочервената светлина отново блесна. След това вратата зае такова положение, че той да може да излезе от кабинката и да влезе в салона, където краката му незабавно прилепнаха към специалния килим. Флойд отдавна вече се беше наситил на необикновените усещания, предизвиквани от безтегловността, и бе доволен, че е обул пантофите от велкро, които му позволяваха да ходи нормално.

Имаше с какво да запълни времето си дори и само да седи и да чете. Когато се умори от официалните доклади, паметни бележки и инструкции, той включи електронния си информационен бележник в информационната мрежа на кораба и започна да преглежда последните новини от Земята. Имаше възможност да прегледа най-големите електронни вестници в света, защото знаеше наизуст кодовете на по-важните и нямаше нужда да се справя със списъка на гърба на блокнота си. Включвайки устройството на краткотрайната памет, той можеше да задържи първата страница на екрана, докато прегледа набързо заглавията, и да си отбележи статиите, които го интересуваха. Всяка статия имаше свой собствен двуцифров кодов номер. Когато го перфорираше, правоъгълникът с размер на пощенска марка се разширяваше, докато запълнеше целия екран, така че той можеше удобно да чете. След като свършеше, можеше да върне цялата страница обратно на екрана и да си избере нова тема за подробно прочитане.

Понякога Флойд се запитваше дали информационният блокнот и фантастичната техника, която се криеше зад него, не представляваха последната дума на човешките търсения за съвършени комуникации. Ето той се намираше далеч в Космоса, отдалечавайки се от Земята с хиляди километри в час, и въпреки това за няколко хилядни от секундата можеше да види заглавията на всеки вестник, който пожелаеше. (Самата дума „вестник“, разбира се, бе вече анахронизъм в епохата на електрониката.) Текстът се датираше автоматично всеки час. Дори ако човек четеше единствено английските текстове, той би могъл да прекара целия си живот само в следене на непрекъснато променящия се поток от информация, предаван от изкуствените спътници.

Човек трудно би могъл да си представи как тази система би могла да бъде подобрена или направена още по-удобна. Но Флойд смяташе, че рано или късно и тя ще остарее и ще бъде заместена от нещо, което хората така малко можеха сега да си представят, колкото Какстън или Гутенберг биха могли да си представят информационния блокнот.

Сканирането на тези дребни електронни заглавия често навяваше и друга мисъл. Колкото по-чудни бяха комуникационните средства, толкова по-тривиални, безвкусни или потискащи изглеждаха представяните от тях информации. Злополуки, престъпления, природни или предизвикани от човека бедствия, заплахи от конфликт, мрачни уводни статии — всичко това като че ли беше главната цел на милионите думи, излъчвани в етера. И все пак Флойд се запитваше дали положението наистина бе толкова лошо, защото утопичните вестници, както той отдавна смяташе, щяха да бъдат ужасно скучни.

От време на време капитанът и другите членове на екипажа идваха в салона и разменяха по няколко думи с него. Те се отнасяха с уважение към знатния си пасажер и несъмнено горяха от любопитство относно неговата мисия, но бяха твърде тактични, за да не му задават въпроси или дори да правят намеци.

Само малката очарователна стюардеса се чувстваше напълно непринудено в негово присъствие. Флойд скоро узна, че е родом от Бали и че е отнесла отвъд земната атмосфера част от изкуството и тайнствеността на този все още до голяма степен непокварен остров. Един от най-странните и най-очарователни спомени от цялото му пътуване бе демонстрацията на няколко класически балинезийски танцови движения, които тя направи при нулева гравитация на фона на синьозеления полумесец на залязващата Земя.

Флойд прекара известно време в сън. Главните светлини в кабината бяха загасени и той привърза краката и ръцете си с еластичните чаршафи, които нямаше да позволят да започне да се носи из кабината. Тези мерки изглеждаха на пръв поглед груби, обаче тук, при нулева гравитация, твърдото легло бе много по-удобно от най-луксозния дюшек на Земята.

След като се привърза, Флойд бързо заспа, но веднъж се събуди в полусън, полузамаян, твърде озадачен от странното си обкръжение. За момент помисли, че се намира в средата на някакъв мъгливо светещ китайски фенер. Това впечатление се създаваше от слабо осветените кабинки около него. „Продължавай да спиш, момчето ми — си каза той твърдо и убедително, — това е само една обикновена лунна ракета.“

Когато се събуди, Луната беше погълнала половината небе. Скоро щяха да започнат спирачните маневри. Широката дъга от прозорци по кръглата стена на пасажерския сектор гледаха сега към откритото небе, а не към приближаващия глобус, ето защо той се отправи към пилотската кабина. Тук можеше да наблюдава последните фази на слизането благодарение на телевизионните екрани за обратно виждане.

Наближаващите лунни планини коренно се различаваха от тези на Земята. Липсваха им ослепително белите снежни шапки, зелените, плътно прилепнали одежди от растителност, движещите се корони от облаци. Въпреки това острият контраст между светлината и сянката им придаваше странна своеобразна красота. Тук законите на земната естетика не намираха приложение. Този свят бе оформен и изваян от сили, различаващи се от земните, действали през епохи, непознати на младата, тънеща в зеленина Земя с нейните бързо сменящи се ледени периоди, бързо покачващи се и спадащи морета и нейните планински вериги, разтапящи се като мъгли в ранна утрин. Тук възрастта бе нещо незабележимо — но не и смъртта, защото Луната никога не бе живяла — поне до настоящия момент.

Спускащият се кораб почти висеше над линията, разделяща нощта от деня. Право под него се виждаше хаос от назъбени сенки и отделни блестящи върхове, осветени от първите лъчи на бавно настъпващата лунна зора. На такова всяващо страх място би било невъзможно да се кацне дори и с помощта на усъвършенстваните електронни уреди. Ракетата бавно се отдалечи от него и се приближи към тъмната страна на Луната.

Когато очите на Флойд привикнаха към по-слабото осветление, той видя, че тази страна на Луната не е напълно тъмна. Тя бе обляна в някаква призрачна светлина, при която върховете, долините и равнините можеха ясно да се различат. Земята — гигантска луна за Луната, осветяваше този пейзаж със своето сияние.

По екраните на радара, на бордното табло святкаха светлинки, по скалите на компютъра се появяваха и изчезваха числа, отчитайки разстоянието до наближаващата Луна. Още когато се намираха на 1600 км от Луната, тегловността се възвърна, тъй като реактивните Двигатели бяха включени, и започна бавното, но постепенно забавяне на скоростта на движението. Бавно, много бавно Луната започна да расте на небето, Слънцето потъна зад хоризонта и накрая един гигантски кратер запълни зрителното поле. Корабът се спускаше към централните му върхове, когато внезапно Флойд забеляза, че близо до един от тях бляска ритмично силна светлина. Вероятно това бе светлинният сигнал, предаван от някое летище. Флойд се втренчи в светлината и гърлото му се сви. Това бе доказателство, че човекът бе стъпил на още едно място на Луната.

Кратерът беше вече толкова голям, че стените му се спускаха под хоризонта, и по-малките кратери, които обсипваха вътрешната му част, започнаха да издават действителните си размери. Гледани от космоса, някои от тези кратери изглеждаха малки, но в действителност диаметърът им беше няколко километра и те биха могли да погълнат цели градове.

Покорявайки се на автоматичните команди, лунната ракета се плъзгаше надолу по обсипаното със звезди небе, насочвайки се към пустинния пейзаж, мъждукащ под светлината на земния диск. Заглушавайки свистенето на двигателите и електронните сигнали, в кабината се чу глас:

„Специален рейс 14, тук контролна станция «Клавиус». Насочвате се правилно. Проверете ръчния блокаж на устройството за кацане, хидравличното налягане и надуването на антишоковата възглавница…“

Пилотът започна да натиска редица копчета. Блеснаха зелени светлини и той отговори: „Всички ръчни проверки извършени. Блокажът на устройството за кацане, хидравличното налягане и антишоковата възглавница са о кей.“

„Потвърдено!“ — отговори Луната и слизането продължи безмълвно. Всъщност разговорът продължаваше, но той се извършваше от машините, които си разменяха импулси, хиляда пъти по-бързи от разговора на бавно мислещите им създатели.

Някои от планинските върхове вече се извисяваха над ракетата. Дъното на кратера се намираше на неколкостотин метра под ракетата и бляскащият фар се бе превърнал в голяма звезда, която осветяваше група ниски сгради и странни превозни средства. При последния етап на слизането двигателите като че ли свиреха някаква странна мелодия. Те заработваха, спираха и регулираха прецизно тягата си за мекото кацане.

Внезапно облак прах закри всичко. Двигателите изсвистяха още веднъж и корабът леко се заклати подобно на лодка, разлюляна от малка вълна. Едва след няколко минути Флойд осъзна заобикалящата го тишина, както и слабата тегловност, която бе обхванала крайниците му.

За малко повече от един ден без всякакъв инцидент той е извършил невероятното пътуване, за което хората бяха мечтали от две хиляди години насам. След един обикновен, нормален полет той бе кацнал на Луната.

Базата „Клавиус“

„Клавиус“ е вторият по големина кратер откъм видимата част на Луната. Диаметърът му е 225 километра. Той се намира в южните планински области и е много стар. Хилядолетия вулканична дейност и бомбардировки от космоса са оставили белези по стените му и са надупчили дъното му. Но от последната ера на кратерообразуването, когато поясът от астероиди е продължавал да бомбардира вътрешните планети, той се е успокоил и това спокойствие трае вече половин милиард години.

Но ето че по повърхността му, а и под нея се появи ново странно раздвижване: тук човекът бе установил първата си постоянна предмостова база на Луната. При нужда базата „Клавиус“ можеше изцяло да се самозадоволява. Всичко необходимо за живота се произвеждаше на самото място от скалните маси, които биваха разбивани, загрявани и подлагани на химическа обработка. Водород, кислород, въглерод, азот, фосфор, както и много други елементи се срещат във вътрешността на Луната, стига човек да знае къде да ги търси.

Базата представляваше затворена система, наподобяваща миниатюрен модел на самата Земя, в която се възпроизвеждаха химическите цикли, необходими за живота. Атмосферата се пречистваше в грамаден „парник“ — обширна, кръгла зала, изкопана под лунната повърхност. Тук хектари ниски зелени растения растяха в топла и влажна атмосфера нощем под светлината на силни лампи, а денем под филтрирана слънчева светлина. Те представляваха специални мутации, отглеждани със специалната цел да обогатяват въздуха с кислород, като освен това служеха и за храна.

Голяма част от храната се произвеждаше чрез химикопреработвателни системи и чрез отглеждането на водорасли. Зелената пяна, която циркулираше в стотици метри прозрачни пластмасови тръби, едва ли би се харесала на един гастроном, но биохимиците можеха да я превръщат в пържоли и бифтеци, които само един експерт би могъл да различи от естествените.

Персоналът на базата се състоеше от хиляда и сто мъже и шестстотин жени. Всички бяха висококвалифицирани учени — специалисти и техници, подбрани най-грижливо, преди да напуснат Земята. Въпреки че животът на Луната не бе вече свързан с такива затруднения, неудобства и опасности, както през първите дни, все пак от психологическа гледна точка той беше труден и не се препоръчваше на хора, страдащи от клаустрофобия[5]. Тъй като изкопаването на голяма подземна база в твърдите скали или застиналата лава струваше скъпо и изискваше много време, стандартният „модул за живеене“ на един човек представляваше стая, широка 1,80 м, дълга 3 м и висока 2,40 м.

Стаите бяха красиво мебелирани и много наподобяваха стаите на първокласен мотел с приспособяемо канапе, телевизор, малък високочувствителен радиоприемник и видеофон. Освен това чрез прост трик, само чрез завъртането на един ключ, едната стена можеше да се превърне в истински земен пейзаж. Човек можеше да избира между осем такива пейзажа.

Този лукс бе нещо типично за базата, въпреки че понякога беше трудно да се обясни необходимостта от него на хората от Земята. Обучението, транспортът и обзавеждането за всеки мъж или жена от „Клавиус“ бе коствало стотици хиляди долари. Заслужаваше си да се изразходват още малко средства, за да се поддържа душевното им спокойствие. Това не беше изкуство за самото изкуство, а изкуство в името на здравето.

Едно от привлекателните неща в базата, а и, общо взето, на Луната бе несъмнено малката тегловност, която поражда чувство на общо благоразположение. Все пак и то криеше своите опасности и всеки, който идваше от Земята, се нуждаеше от няколко седмици, за да се приспособи към него. На Луната човешкото тяло трябваше да се приучи към редица нови рефлекси. За първи път то трябваше да прави разлика между маса и тегло.

Човек, тежащ 80 кг на Земята, с удоволствие откриваше, че тежи само 14 кг на Луната. Докато се движеше по права линия с равномерна скорост, той имаше приятното чувство, че се движи плавно. Но щом се опиташе да промени посоката на движението си, да завие край някой ъгъл или внезапно да спре, тогава откриваше, че неговата осемдесеткилограмова каса или инерция не се бяха променили. Защото те са неизменни и остават едни и същи — на Земята, Луната, Слънцето или в космоса. Ето защо, за да се приспособи напълно към живота на Луната, човек трябваше да разбере, че тук всички предмети се движат шест пъти по-бавно, отколкото би могло да се предполага, като се съди по тяхното тегло. Този урок бе съпровождан с многобройни сблъсквания и удари и по-старите жители на Луната се държаха на разстояние от новодошлите, докато те се приспособят.

С комплекса си от работилници, канцеларии, складове, с изчислителния си център, генераторите, гаража, кухнята, лабораториите, хранителния завод, базата „Клавиус“ представляваше един миниатюрен свят. Ирония на съдбата, голяма част от откритията и техниката, използвани при изграждането на това подземно царство, бяха направени и усъвършенствани през петдесетгодишната Студена война. Всеки, който бе работил във военна ракетна база, се чувстваше в „Клавиус“ като у дома си. На Луната съществуваха същите похвати и същите машини, употребявани при живеенето под земята и при защитата срещу враждебната среда с тази разлика, че тук те се използваха за мирни цели. След десет хиляди години човек най-сетне бе открил нещо също така вълнуващо като войната, но все още не всички държави бяха разбрали този факт.

* * *

Островърхите планини, които се виждаха малко преди кацането, тайнствено бяха изчезнали, скрити от погледа под силно изкривения лунен хоризонт. Около космическия кораб се разстилаше гладка, сива равнина, силно осветена от косо падащата земна светлина. Естествено небето беше напълно черно, но поради блясъка на лунната повърхност човек можеше да види само най-ярките звезди и планети.

Няколко превозни средства със странен вид се отправиха към космическия кораб „Ариес-1 В“; кранове, хаспели, камиони по обслужването — някои автоматично действащи, а други управлявани от човек, намиращ се в херметически затворена кабина. Повечето от тях се движеха на балонни гуми, защото гладката, плоска равнина не създаваше проблеми за транспорта. Само един камион-цистерна имаше особени сгъваеми колела, които се бяха оказали най-подходящи за всъдеходите, движещи се по лунната повърхност. Те представляваха система от плочки, подредени в кръг, като всяка плочка бе монтирана така, че федерираше независимо от другите. Огъващото се колело притежаваше много от предимствата на гъсеничното шаси, от което водеше началото си. То можеше да променя формата и диаметъра си според терена, по който се движи, но за разлика от гъсеничното шаси можеше да продължава да работи дори и ако липсваха някои от секторите му.

Малък автобус с издадена напред тръба, подобна на хобот, започна да трие приятелски нос о космическия кораб. Няколко секунди по-късно отвън се чу тропане и чукане, последвано от свистене на въздух: връзката на автобусчето с космическия кораб бе установена и въздушното налягане между тях — изравнено. Вътрешната врата на въздушния шлюз се отвори и делегацията от посрещачи влезе в кораба.

Тя бе водена от Ралф Халворсен — управител на Южната провинция, т.е. не само на базата, но и на всички изследователски групи, които работеха към нея. С него беше и главният ръководител на научния отдел д-р Рой Майкълз — дребен, с посивяла коса геофизик, когото Флойд познаваше от предишните си посещения, както и няколко учени и административни служещи. Те го приветстваха с почтително облекчение. Като се започнеше от управителя, ясно бе, че всички очакваха първата възможност, за да се отърсят от грижите си.

— Приятно ми е да ви приветствам с „добре дошли“ между нас, д-р Флойд — каза Халворсен. — Пътувахте ли добре?

— Отлично — отговори Флойд. — По-добре не би могло и да се очаква. Екипажът се грижеше много добре за мен.

Те размениха няколко общоприети фрази на учтивост, докато автобусът се отдалечаваше от космическия кораб. По мълчаливо съгласие никой не спомена за причината на неговото посещение. След като измина около 500 метра от площадката за кацане, автобусът стигна до една голяма табела, на която пишеше:

Добре дошли в базата „Клавиус“

Американски космическо-строителен корпус

1994 г.

След това автобусът се спусна в един изкоп и скоро вече се движеше под нивото на повърхността. Една масивна врата се отвори, за го пусне, и отново се затвори след него. Това се повтори още два пъти. След като и последната врата се затвори, се чу силният рев на нахлуващия въздух и те отново се намериха в атмосфера, в обстановка, при която можеха свободно да се движат по риза.

След като минаха през малък тунел, по който бяха прокарани тръби и кабели и в който отекваха ритмични удари, те стигнаха сектора с канцелариите и Флойд се озова в добре познатата му обстановка от далекопишещи машини, канцеларски компютри, лаборантки, карти и диаграми, окачени по стените, и звънящи телефони. Когато се спряха пред вратата с надпис „Управител“, Халворсен каза дипломатически:

— Д-р Флойд и аз ще дойдем в заседателната зала след няколко минути.

Другите изразиха съгласието си с кимване и се запътиха надолу по коридора. Но преди Халворсен да успее да въведе Флойд в канцеларията си, вратата се отвори и една малка фигура се спусна към него:

— Татко! Ти си бил горе! А ми беше обещал да ме вземеш със себе си!

— Но, Диана — каза Халворсен нежно и с нотка на нетърпение в гласа си, — казах ти, че ще те взема, ако мога. Бях извънредно зает с посрещането на д-р Флойд. Ръкувай се с него — той току-що пристигна от Земята.

Момиченцето — Флойд прецени, че то беше на около осем години, протегна меката си ръчичка. Лицето на детето му се стори смътно познато. Флойд забеляза, че управителят го гледа със загадъчна усмивка. Внезапно той си припомни нещо и разбра защо.

— Но това е невероятно! — извика той. — Когато бях тук последния път, тя беше бебе!

— Тя отпразнува четвъртия си рожден ден миналата седмица — отговори с гордост Халворсен. — Децата растат бързо при тази малка тегловност, но не стареят толкова бързо. Те ще живеят по-дълго от нас.

Флойд гледаше като омагьосан малката самоуверена девойка, забелязвайки грациозната й стойка и необикновено нежното й телосложение.

— Радвам се, че те виждам отново, Диана — каза той. И подтикнат може би само от любопитство, а може би и от учтивост, добави: — Би ли желала да отидеш на Земята?

Очите на момичето се разшириха от изненада. То поклати глава:

— Земята е лошо място. Човек се наранява, като падне, а освен това там има толкова много хора.

„Ето го първото поколение от родените в Космоса — си каза Флойд. — През следващите години техният брой ще се увеличава.“

Въпреки че тази мисъл му навяваше тъга, тя предизвикваше и голяма надежда. Когато Земята бъде обуздана и се успокои, а може би и умори, все ще се намери още място за онези, които обичат свободата, за упоритите пионери, неуморните авантюристи. Но техните сечива и оръдия не ще бъдат секирата, пушката, лодката и каруцата, а заводът за ядрена енергия, плазменият двигател и хидропонното[6] земеделско стопанство. Бързо наближаваше времето, когато Земята подобно на всички майки ще трябва да каже „сбогом“ на своите деца.

Чрез заплахи и обещания Халворсен успя да отпрати упоритата си дъщеря и въведе Флойд в кабинета си. „Апартаментът“ на управителя представляваше квадрат със страна 4,5 метра, но побираше всички атрибути на един министър с годишна заплата петдесет хиляди долара.

Снимки с автографи на известни политици, включително и на президента на Съединените щати и на генералния секретар на Обединените нации, украсяваха едната стена, докато другата бе покрита със снимки с автографи на известни космонавти.

Флойд се отпусна в удобен кожен фотьойл. Управителят му поднесе чашка „шери“, производство на лунните биохимични лаборатории.

— Как вървят работите, Ралф? — запита Флойд, отпивайки от питието най-напред предпазливо, а след това с израз на одобрение.

— Не твърде зле — отговори Халворсен. — Все пак трябва да ти кажа нещо, преди да влезеш в заседателната зала.

— Какво?

— Смятам, че мога да го окачествя като морален проблем — отговори Халворсен и въздъхна.

— О-о?

— Все още не е сериозен, но бързо се разраства.

— А-а! Цензурата върху съобщенията?! — каза направо Флойд.

— Да — отвърна Халворсен. — Хората са много възбудени, що се отнася до тази забрана. В края на краищата повечето от тях имат семейства на Земята, които по всяка вероятност смятат, че тук всички са мъртви или болни от лунна болест.

— Съжалявам — каза Флойд, — но не можахме да измислим по-добро оправдание за тази история, а досега то свърши работа. Впрочем срещнах Мойсеевич в космическата станция; дори и той не знае.

— Това ще зарадва отговорниците по сигурността.

— Много няма да ги зарадва, защото Мойсеевич е чул нещо за „Т.М.А.-1“. Постепенно започват да се разпространяват слухове. Но ние просто не можем да направим каквото и да било изявление, докато не узнаем какво представлява проклетият предмет и дали зад него не стоят китайците.

— Д-р Майкълз смята, че е намерил отговор на този въпрос, и гори от желание да ви го каже.

Флойд изпразни чашата си.

— А аз горя от желание да го чуя. Да вървим.

Аномалията

Съвещанието се състоя в обширна правоъгълна зала, която лесно можеше да побере сто души. Тя бе снабдена с последните оптически и електронни съоръжения и би изглеждала като образцова заседателна зала, ако не бяха многото плакати, изрезки от списания, бележки и любителски рисунки, които подсказваха, че тя бе също и център на местния културен живот. На Флойд направи особено впечатление една колекция от плакати, очевидно събирани с любов и грижливост, които носеха следните надписи: „Молим, не газете тревата“, „Паркирането забранено на четни дати“, „Пушенето забранено“, „Към плажа“, „Внимание, домашни животни“, „Не давайте храна на животните“. Ако те бяха оригинали — а те напълно изглеждаха такива, — то пренасянето им от Земята бе коствало едно малко състояние. От тях се излъчваше едно затрогващо предизвикателство. В този враждебен свят хората все пак се шегуваха с неща, които бяха принудени да изоставят и които техните деца никога нямаше да срещнат.

Около четирийсет-петдесет души очакваха Флойд. Когато той влезе заедно с управителя, всички учтиво станаха. Флойд кимна на няколко познати лица и пошепна на Халворсен:

— Бих желал да кажа няколко думи, преди да започне съвещанието.

Флойд седна на предната редица; управителят се качи на трибуната и огледа аудиторията:

— Дами и господа — започна той, — не е необходимо да ви изтъквам, че случаят, по който сме се събрали, е от изключителна важност. Радвам се, че между нас е и д-р Флойд. Всички знаем с какво име се ползва той, а мнозина от нас го познават и лично. Той току-що пристигна със специален рейс от Земята и желае да ви каже няколко думи, преди да започне съвещанието. Моля, д-р Флойд.

Флойд се качи на трибуната сред избухналите ръкопляскания израз на учтивост, погледна присъстващите, усмихна се и каза:

— Благодаря ви. Искам да ви кажа следното. Президентът ме помоли да ви предам, че високо оценява забележителния ви труд, който, надяваме се, ще бъде наскоро признат от целия свят. Добре разбирам — продължи той предпазливо, — че някои от вас, а може би и повечето желаят сегашното було на секретност да бъде вдигнато — вие не бихте били учени, ако мислехте другояче.

Той долови погледа на д-р Майкълз, чието лице се бе леко смръщило, а това подчертаваше един продълговат белег на дясната му буза, вероятно последица от някаква злополука в космоса. Той знаеше много добре, че геологът бе протестирал най-енергично срещу онова, което сам бе нарекъл „глупава игра на стражари и апаши“.

— Но бих желал да ви припомня — продължи Флойд, — че сегашният случай е необикновен. Трябва да сме абсолютно сигурни в откритите от нас факти. Ако сбъркаме сега, втори случай няма да ни се представи — ето защо моля ви да потърпите още малко — такова е и желанието на президента. Това е всичко. Сега съм готов да изслушам доклада ви.

Той се върна на мястото си. Управителят каза:

— Благодаря ви, д-р Флойд — и кимна доста рязко на главния ръководител по научните въпроси. Д-р Майкълз се качи на трибуната и лампите изгаснаха.

На екрана се появи снимка на Луната. В самия център на лунния диск се виждаше блестящият бял пръстен на един кратер, от който ветрилообразно излизаха лъчи. Изглеждаше, като че ли някой бе изсипал чувал с брашно на лунната повърхност и брашното се бе разпръснало във всички посоки.

— На тази отвесна снимка — каза Майкълз, посочвайки централния кратер — кратерът Тихо се вижда по-добре, отколкото гледан от Земята — тогава той е доста близо до ръба на лунния диск. Но ако го наблюдавате вертикално от 1600 км височина, ще видите, че той доминира над цялото полукълбо.

Той направи кратка пауза, за да даде възможност на Флойд да привикне с необичайния изглед на обекта, който беше свикнал да вижда под друг ъгъл, и продължи:

— През изтеклата година проведохме магнитно изследване на тази област чрез ниско летящ изкуствен спътник. Изследването приключи едва миналия месец и в резултат се появи картата, която предизвика цялата тази неприятност.

На екрана се появи друга картина. Приличаше на топографска карта, но на нея контурно бе изобразена магнитната интензивност, а не височината на морското равнище. В по-голямата си част линиите, общо взето, бяха успоредни и ясно отдалечени една от друга. Обаче в едно ъгълче на картата те внезапно се сближаваха и образуваха серия концентрични кръгове подобно на чвор в парче дърво.

Дори за едно необучено око беше ясно, че нещо се бе случило с магнитното поле на Луната в тази област. В долната част на картата с едри букви бе написано: „Тихо — магнитна аномалия едно (Т.М.А.-1).“ На горната дясна част личеше щемпел „класирано“.

— Отначало предполагахме, че това е оголена магнитна скала, но всички геологически доказателства говореха против подобно явление. Освен това никакъв голям метеорит, съставен от никел и желязо, не би могъл да създаде толкова силно поле като това. Ето защо решихме да разгледаме самото място.

Първата работна група не откри нищо — обикновен, равен терен, покрит с тънък пласт лунен прах. Прокараха сонда в самия център на магнитното поле, за да се извади проба, която да предложим на проучване. На шест метра дълбочина сондата спря. Ето защо хората започнаха да копаят — мога да ви уверя, че това наистина е тежък труд, когато човек носи космически скафандър.

Онова, което откриха, ги накара да пристигнат бързо в базата. Изпратихме повече хора с по-добра екипировка. Те копаха две седмици и резултатът ви е известен.

В тъмната заседателна зала настъпи веднага мълчание, щом се появи новата картина на екрана. Въпреки че всички присъстващи я бяха виждали многократно, те отново се наведоха напред, сякаш се надяваха да открият нови детайли. На Земята и на Луната около сто души бяха имали възможност да хвърлят поглед към тази снимка.

Снимката показваше човек, облечен в космически скафандър в яркочервено и жълто. Той стоеше на дъното на един изкоп и държеше лата, разграфена през десет сантиметра. Очевидно снимката бе направена през нощта. Такава снимка можеше да се направи навсякъде на Луната или на Марс. Но досега на нито една планета не бе заснимано подобно нещо.

Предметът, пред който позираше човекът в космическия скафандър, представляваше отвесен блок от смолисточерен материал, висок около три метра и широк около метър и половина. На Флойд му се стори, че в него има нещо зловещо, защото наподобяваше грамаден надгробен камък. Със съвършени остри ръбове и напълно симетричен, той бе толкова черен, сякаш бе погълнал светлината, паднала върху него. По повърхността му не се забелязваха никакви подробности. Невъзможно беше да се каже дали беше направен от камък, от метал, от пластмаса или пък от друг материал, неизвестен на човека.

— „Т.М.А.-1“ — заяви почти с благоговение д-р Майкълз. — Изглежда съвършено нов, нали? Едва ли бих могъл да упрекна онези, които мислеха, че той е само на няколко години и които се опитаха да го свържат с третата китайска експедиция през 1998 г. Но аз никога не съм вярвал в това твърдение и сега ние можахме да открием истинската му възраст въз основа на местни геоложки данни.

Д-р Флойд, колегите ми, а и самият аз гарантираме с репутацията си, че „Т.М.А.-1“ няма нищо общо с китайците. В действителност той няма нищо общо с човешката раса, защото, когато е бил заровен, хора изобщо не са съществували.

Виждате ли, неговата възраст е приблизително три милиона години. В момента пред вас е първото доказателство за съществуването на извънземни разумни същества.

Пътуване при земна светлина

ОБЛАСТ НА МАКРОКРАТЕРИТЕ. Простира се южно от близкия център на видимата страна на Луната и на изток от централната кратерна област. Плътно покрита с кратери вследствие падането на чужди тела. Много от тези кратери са големи, като между тях е и най-големият лунен кратер. На север съществуват полуразрушени от удари кратери, образуващи „Маре Имбриум“. Навсякъде повърхността е грапава с изключение на дъната на някои кратери. Повечето повърхности са наклонени, най-вече между 10 и 12 градуса. Някои кратерни дъна са почти равни.

КАЦАНЕ И ДВИЖЕНИЕ. Общо взето, кацането тук е трудно поради грапавите и наклонени повърхности. Не е толкова трудно на равните дъна на някои кратери. Движение е възможно почти навсякъде, но е необходимо да се подбира пътят. Сравнително леко е и по някои равни кратерни дъна.

СТРОЕЖИ. Общо взето, умерено трудни поради наклона и многобройните големи блокове от ронлив материал. В някои кратерни дъна копаенето в лавата е трудно.

„ТИХО“. След кратера „Мариа“. Диаметър 87 км, ръб 2400 м над околната повърхност, дълбочина до дъното 3600 м; притежава най-очебийната лъчева система на Луната, като някои лъчи се простират над 800 км.

(Извадка от специалните инженерно-строителни проучвания на лунната повърхност, извършени от инженерно-строителния сектор на Военния департамент на САЩ. Списание „Джиълоджикъл сървей“, Вашингтон, 1961 г.)

* * *

Подвижната лаборатория-самоход се движеше по равнината на кратера със скорост 80 км в час. Тя приличаше на грамаден фургон, качен на осем гъвкави колела. Но този фургон беше и нещо повече; това беше автономна база, в която можеха да живеят и работят двайсет души в продължение на няколко седмици. Фактически той представляваше космически кораб-земеход, а при спешност можеше дори и да лети. Ако пред него се изпречеше някаква пукнатина или каньон, твърде широки, за да бъдат обходени, и твърде стръмни, за да се мине по тях, той можеше да прескочи препятствието благодарение на четирите реактивни двигателя, монтирани в долната му част.

Поглеждайки през прозореца, Флойд можеше да види разстилащия се пред него добре очертан път, по който десетина превозни средства бяха оставили твърдо отъпкана ивица в рохкавата повърхност на Луната. По протежение на пътя на равни разстояния бяха забити високи тънки стълбове с мигащи светлини. Човек не можеше да се загуби по време на триста и двайсет километровия маршрут от базата „Клавиус“ до „Т.М.А.-1“, въпреки че все още беше нощ. Слънцето щеше да изгрее едва след няколко часа.

Звездите бяха малко по-бляскави и по-многобройни в сравнение с ясна нощ във високите плата на Ню Мексико или Колорадо. Но на това черно като въглен небе имаше две неща, които разрушаваха всяка земна илюзия.

Първото беше самата Земя — блестящ маяк, висящ над северния хоризонт. Светлината, която струеше от това гигантско полукълбо, бе десетки пъти по-силна от светлината, излъчвана от Луната при пълнолуние, и заливаше пейзажа със студена, синьозелена фосфоресцираща светлина.

Второто небесно явление беше един слабо мъждукащ седефен конус от светлина, който се плъзгаше полегато по източното небе. Към хоризонта той ставаше все по-светъл и по-светъл, подсказвайки, че под лунния хоризонт са скрити гигантски огньове. Имаше някакво слабо сияние, каквото човек не може да види от Земята освен в кратките моменти на пълно затъмнение. Това бе слънчевата корона, предвестник на лунната зора, която предвещаваше, че не след дълго Слънцето ще облее спящата повърхност.

Флойд седеше заедно с Халворсен и Майкълз в предната наблюдателница непосредствено под кабината на водача. Мислите му отново се насочиха към бездната от три милиона години, която току-що се бе разтворила пред него. Като всеки човек, притежаващ висока ерудиция, той бе свикнал да разглежда много по-дълги периоди от време, обаче те бяха засягали само движението на звездите и бавните цикли на бездушната Вселена. При тях не се касаеше за разум и в тези епохи нямаше нищо, което да предизвика емоции.

Три милиона години! Панорамата на писаната история, претъпкана със своите империи и царе, със своите триумфи и трагедии, обхващаше едва една хилядна част от този огромен период от време. Не само човекът, но и повечето от животните дори, живеещи днес на Земята, не са съществували, когато тази черна загадка е била зарита тук толкова грижливо, в най-блестящия и най-характерния от всички кратери на Луната.

Че блокът е бил закопан, и то преднамерено, в това д-р Майкълз бе абсолютно сигурен.

— Отначало — обясняваше той — аз по-скоро предполагах, че той вероятно отбелязва мястото, където се намира някакъв подземен строеж, но по-сетнешните ни разкопки отхвърлиха това предположение. Блокът е поставен върху широка платформа от същия черен материал, като скалната маса под нея е непокътната. Съществата, които са го построили, са искали той да остане на мястото си, без да се влияе от лунните трусове. Те са строили за вечността.

В гласа на д-р Майкълз имаше и тържество, и тъга и Флойд споделяше и двете му чувства. Намерен бе отговор поне на един от най-старите въпроси, които си бе поставял човекът. Нямаше и капка съмнение — блокът беше доказателство, че Вселената е родила и други разумни същества освен хората, но заедно с това откритие се примесваше и болезненото съзнание за безкрайността на времето. Които и да бяха минали оттук, те бяха изпреварили човечеството със сто хиляди поколения. „Може би — си каза Флойд — така е по-добре. Та какво бихме могли да научим от същества, които са могли да прекосяват космоса в епоха, когато нашите прадеди все още са живеели по дърветата!“

Откъм странно близкия лунен хоризонт, на неколкостотин метра пред тях, се издигаше някакъв стълб с надпис.

В основата му се намираше палаткообразен строеж, покрит с блестящ сребрист метален лист, очевидно защита срещу жестоката горещина на лунния ден. Когато самоходът мина край него, Флойд можа да прочете под бляскавата земна светлина следния надпис:

Авариен склад №3

20 кг течен кислород

10 кг вода

20 пакета храна Мк.4

1 комплект инструменти тип Б

1 комплект за поправка на скафандър

1 Телефон!

— А не сте ли помислили — каза Флойд, сочейки през прозореца, — че блокът може да представлява някакъв скрит склад с припаси, оставен от експедиция, която никога вече не се е завърнала?

— Това е допустимо — съгласи се Майкълз — и това магнитно поле положително определя неговото местонахождение, за да бъде намерено лесно. Обаче той е твърде малък и не би могъл да съдържа много припаси.

— Защо не? — възкликна Халворсен. — Откъде да знаем колко са били големи Те. Може би не са били по-високи от петнайсет сантиметра, което би означавало, че по техните мащаби блокът би бил висок двайсет-трийсет етажа.

Майкълз поклати глава.

— За това и въпрос не може да става — каза той. — Разумни същества с много малък ръст са нещо недопустимо. Необходим е един минимален размер на мозъка.

Флойд беше забелязал, че Майкълз и Халворсен обикновено застъпваха противоположни гледища. Въпреки това изглеждаше, че между тях не съществува неприязън или търкания. Те очевидно изпитваха уважение един към друг, но просто бяха свикнали да не се съгласяват помежду си.

В действителност съществуваше твърде малко единомислие, що се отнасяше до естеството на „Т.М.А.-1“, или „монолита от Тихо“, както някои предпочитаха да го наричат. Откакто Флойд беше кацнал на Луната, бяха изминали едва шест часа, но той беше изслушал вече цяла дузина теории, без да се бе съгласил с нито една от тях. Олтар, уред за топографски снимки, гробница, геофизичен инструмент — това бяха най-често застъпваните предположения и някои от техните застъпници ги защищаваха твърде разгорещено. Направени бяха вече много облози и доста големи суми щяха да сменят притежателите си, след като бъдеше установена истината, ако, разбира се, това бе възможно.

До този момент твърдият черен материал, от който бе направен блокът, не се бе поддал на плахите опити на Майкълз и неговите колеги да получат проби от него. Те не се съмняваха, че с лазерен лъч биха изрязали парче от него, защото нищо не беше в състояние да се съпротивява на тази страхотна концентрация на енергия, обаче решението да се приложат такива крайни мерки бе предоставено на Флойд. Той смяташе да използва отначало рентгено-структурен, неутронноактивационен или друг някакъв тип неразрушителен анализ и едва по-късно да прибегне до „тежката артилерия“ на лазера. Само на варварина е присъщо да унищожи нещо, което не е в състояние да разбере. Но може би хората бяха варвари в сравнение със съществата, които бяха построили този предмет?

А откъде са могли да пристигнат? От самата Луна? Не, това бе напълно невъзможно. Ако в този пустинен свят някога е имало живот, то той е бил унищожен през последната епоха на кратерообразуването, когато по-голямата част от лунната повърхност е била нажежена до бяло.

От Земята? Малко невероятно, въпреки че може би не бе съвсем невъзможно. Някаква напреднала земна цивилизация — вероятно не човешка — още през плейстоцена, би оставила много други следи за своето съществуване. „Щяхме да знаем всичко за нея, мислеше си Флойд, дълго преди да сме кацнали на Луната.“

Оставаха две други възможности — планетите и звездите. Всички получени досега доказателства обаче говореха против съществуването на разумен живот и дори на каквато и да било друга форма на живот в пределите на Слънчевата система с изключение на Земята и Марс. „Вътрешните“ планети са били "твърде горещи, а „външните“ прекалено студени с изключение на техните атмосфери, където налягането възлиза на стотици тонове на квадратен сантиметър.

Може би тези посетители са пристигнали от звездите — но това беше още по-невероятно. Поглеждайки нагоре към съзвездията, с които бе обсипано черното като абанос лунно небе, Флойд си спомни колко често неговите колеги-учени бяха „доказвали“, че междузвездните пътувания са нещо невъзможно, от Земята до Луната бе все още нещо, което правеше силно впечатление, а най-близката звезда се намираше на сто милиона пъти по-голямо разстояние… Да се правят предположения беше изгубено време. Той трябваше да изчака, докато се съберат повече доказателства.

— Моля, затегнете предпазните колани и осигурете, закрепете всички предмети — прозвуча внезапно високоговорителят. — Наближаваме наклон под ъгъл 40 градуса.

На хоризонта се бяха появили два стълба с мигащи светлини. Самоходът се насочи между тях. Флойд едва успя да затегне коланите си, когато той силно се наклони напред и започна да се спуска по дълъг, покрит с чакъл склон, стръмен като покрив на къща. Идващото отзад полегато земно сияние едва-едва осветяваше пътя им; водачът на самохода включи фаровете. Преди много години Флойд беше стоял на ръба на Везувий и беше гледал кратера. Сега лесно можеше да си представи, че пътува надолу в него, и това чувство не беше много приятно.

Спускаха се в една от вътрешните тераси на „Тихо“; на около триста метра по-нататък почвата се изравняваше отново. Докато лазеха надолу по склона, Майкълз посочи нещо отвъд обширната равнина, която се простираше под тях.

— Ето ги! — възкликна той.

Флойд кимна. Той вече беше забелязал червените и зелените светлини, отстоящи на няколко километра, и не снемаше поглед от тях, докато самоходът бавно си проправяше път надолу по склона. Несъмнено голямата кола се намираше под вещо управление, но въпреки това той започна да диша свободно едва след като стигнаха до равнината.

Сега при земната светлина можеха да видят блестящите като сребърни мехури куполи на херметизираните временни жилища на работниците от обекта. Близо до жилищата се виждаха една радиокула, една сондажна машина, няколко паркирани превозни средства и грамаден куп разтрошена скална маса, вероятно материалът, изхвърлен при разкриването на монолита.

На фона на тази пустош малкият лагер изглеждаше твърде самотен и изложен на природните сили, които мълчаливо действаха наоколо. Не се забелязваше никакъв признак на живот, нито някакъв очевиден отговор на въпроса, защо тези хора бяха дошли тук толкова далеч от домовете си.

— Там вдясно, на около сто метра от онази радиоантена, можете да видите самия кратер — каза Майкълз.

„Значи, това е“, помисли си Флойд, когато автобусът мина покрай жилищата на работниците и се спря на ръба на кратера. Пулсът му се ускори, когато се наведе напред, за да вижда по-добре. Самоходът предпазливо залази във вътрешността на кратера по склон, образуван от твърда скална маса. И там, точно както на снимката, стоеше „Т.М.А.-1“.

Флойд втренчи поглед, примигна, поклати глава и отново се загледа в него. Дори и под силната светлина на Земята предметът трудно се различаваше. Първото впечатление беше, че той представлява черен правоъгълник, сякаш изрязан от черно индиго — като че ли нямаше изобщо размери. Естествено това бе оптическа измама; въпреки че бе твърдо тяло, то отразяваше толкова малко светлината, че човек можеше да го вижда само като силует.

Всички пътници пазеха гробна тишина, докато самоходът се спускаше в кратера. Това бе израз на благоговение, а също и на недоверчивост; просто беше невероятно, че измежду всички светове мъртвата Луна би могла да роди тази фантастична изненада.

Самоходът спря на около шест метра от блока и застана така, че всички да могат да го разгледат. Като се изключи съвършената геометрична форма на предмета, друго нямаше какво да се наблюдава. Никъде по него не се забелязваха някакви белези и нищо не нарушаваше равномерната му абаносова чернота. Той бе буквално кристализирана нощ и за момент Флойд се запита дали в действителност това не е някакво необикновено природно образувание, рожба на огньовете и наляганията, които са съпровождали създаването на Луната. Но той знаеше, че и тази далечна възможност бе вече проучена и отхвърлена.

По даден знак някой включи прожекторите, разположени на ръба на кратера, и силната земна светлина избледня от много по-силен блясък. Естествено в лунния вакуум лъчите бяха напълно невидими и образуваха застъпващи се елипси от ослепителна бяла светлина, които се съсредоточаваха върху монолита. Но щом се докоснеха до него, абаносовата му повърхност като че ли ги поглъщаше.

„Кутията на Пандора — си помисли Флойд с някакво лошо предчувствие, — очакваща да бъде отворена от любознателния човек. А какво ще намери той в нея?“

Закъснялата зора

Главната херметизирана куполообразна постройка в обекта „Т.М.А.-1“ бе с диаметър около 6 метра и бе направо претъпкана. Самоходът бе скачен с нея чрез един от двата си въздушни шлюза и по този начин се получаваше ценно допълнително жизнено пространство.

В този полукръгъл, двустенен балон живееха, работеха и спяха шестимата учени и техници, придадени към обекта. То съдържаше също по-голямата част от съоръженията и инструментите, както и припасите, които не можеха да бъдат оставени в безвъздушното пространство, съдовете за готвене, тоалетните принадлежности, геоложките проби и един малък телевизионен екран, чрез който обектът можеше да се държи постоянно под наблюдение.

Флойд не се изненада, когато Халворсен заяви, че предпочита да остане в купола. Той направи това с възхитителна откровеност.

— Считам скафандрите за необходимо зло — каза той. — Аз обличам скафандър четири пъти в годината, когато извършвам тримесечните си проверки. Ако нямате нищо против, ще остана тук и ще наблюдавам всичко по телевизионния екран.

Отчасти този предразсъдък вече не беше оправдан, защото последните модели скафандри бяха несравнимо по-удобни, отколкото недодяланите бронирани облекла, носени от първите изследователи на Луната. Те можеха да се облекат за по-малко от една минута дори без чужда помощ, а освен това бяха напълно автоматизирани. Скафандърът МК-У, който Флойд носеше сега, можеше да го предпази от най-голямата опасност, на която човек можеше да бъде изложен на Луната както денем, така и нощем.

Придружен от д-р Майкълз, Флойд премина в малката вакуумна камера. След като шумът на помпите замря и скафандърът почти неусетно се втвърди около тялото му, той се почувства заобиколен от тишината на празното пространство.

Тази тишина беше нарушена от звука на вътрешното му радио.

— Налягането е „о кей“, нали д-р Флойд? Дишате ли нормално?

— Да, чувствам се добре.

Придружителят му грижливо провери всички циферблати, скали и датчици на външната страна на скафандъра на Флойд, след което каза:

— Добре. Да вървим!

Външната врата се отвори и прашният лунен пейзаж се разкри пред тях под мъждукащата земна светлина.

С предпазливи движения Флойд последва Майкълз навън. Да се ходи не бе трудно. Всъщност, колкото и парадоксално да звучеше, от момента, от който бе кацнал на Луната, сега в скафандъра той се чувстваше най-удобно. Допълнителната тежест и слабото съпротивление, които той оказваше на движенията, създаваха известна илюзия за обикновено земно притегляне.

Един час след пристигането на групата картината се беше вече променила. Въпреки че звездите и земният полудиск все така грееха, четиринайсетдневната лунна нощ почти беше свършила. Пламтенето на слънчевата корона създаваше илюзията за изгрев на луна на източната част на небето; внезапно върхът на радиомачтата, издигащ се трийсет метра над главата на Флойд, като че ли пламна: върху него бяха попаднали първите лъчи на все още скритото Слънце.

Флойд и Майкълз изчакваха главният надзирател и двамата му помощници да излязат от камерата, след което бавно се запътиха към кратера. Когато стигнаха до него, над източната част на хоризонта се появи тънка дъга с непоносим блясък. Въпреки че Слънцето щеше да освети ръба на бавно въртящата се Луна след повече от един час, звездите бяха вече изчезнали.

Кратерът все още беше в сянка, но прожекторите, монтирани по ръба му, хвърляха силна светлина във вътрешността. Когато Флойд се запъти надолу по отъпканата пътека към черния правоъгълник, той бе обладан не само от чувство на благоговение, но и на безпомощност. Тук, пред самото преддверие на Земята, човекът беше изправен лице с лице с една тайна, която може би никога нямаше да бъде разгадана. Преди три милиона години нещо бе минало по този път, беше оставило този непознат и може би непознаваем символ на своята цел и се беше завърнало на планетите — или на звездите.

Радиото, монтирано в скафандъра на Флойд, прекъсна замечтаността му.

— Тук надзирателят на проекта. Моля всички да се наредят на тази страна, за да направим няколко снимки. Д-р Флойд, моля, застанете в средата — д-р Майкълз — благодаря…

Никой освен Флойд не си помисли, че във всичко това има нещо смешно. Но той честно призна пред себе си, че се радва, че някой бе донесъл фотокамера. Тази снимка несъмнено щеше да придобие историческо значение и затова му се искаше да притежава едно копие. Надяваше се, че лицето му ще се вижда ясно през шлема на скафандъра.

— Благодаря ви, господа — каза фотографът, след като всички бяха позирали някак си смутено пред монолита и бе направил десетина снимки. — Ще поискаме от фотолабораторията при базата да ви изпрати фотокопия.

След това вниманието на Флойд бе изцяло привлечено от абаносовия монолит. Той бавно го заобиколи, разгледа го под всички ъгли, опитвайки се да запечата странния му вид в паметта си. Не очакваше да открие нещо, защото знаеше, че всеки квадратен сантиметър от него бе подлаган на най-щателно изследване.

Слънцето бавно се издигаше над ръба на кратера и лъчите му обливаха източната страна на блока, който като че ли поглъщаше всяка частица светлина, сякаш никога преди не беше правил това.

Флойд реши да извърши прост експеримент: той застана между монолита и Слънцето и потърси собствената си сянка върху гладката черна повърхност — нямаше и следа от сянка. Най-малко десет киловата топлинна енергия падаха върху блока и ако във вътрешността му имаше нещо, то това нещо трябваше бързо да се свари.

„Колко странно, помисли си Флойд, да стоиш тук, докато този — този предмет вижда дневна светлина за първи път от момента, когато на Земята са започнали ледниковите периоди.“ И отново се почуди на черния му цвят. „Цвят, който идеално поглъща слънчевата енергия“, помисли той. Но веднага пропъди тази си мисъл, защото кой би бил толкова безумен да закопае шест метра под земята един уред, действащ със слънчева енергия?

Той погледна към Земята, която започваше да избледнява на утринното небе. Само шепа хора от шестте милиарда жители на земното кълбо знаеха за това откритие. Как ли ще реагира светът на тази новина, след като забраната върху съобщенията от Луната бъде премахната?

Политическите и социалните последици биха били огромни. Всеки наистина интелигентен човек — всеки, който можеше да вижда малко по-далеч от носа си — щеше да разбере, че животът му, ценностите му, философията му незабележимо са се променили. Дори и ако нищо не бъдеше открито относно „Т.М.А.-1“ и монолитът останеше вечна неразгадана тайна, човекът щеше да знае, че той не е сам във Вселената. Въпреки че бяха минали милиони години, онези, които някога са стояли тук, можеше да се върнат, а ако не те, можеше да дойдат други. Бъдещето вече не изключва тази възможност.

Флойд беше погълнат от тези мисли, когато внезапно високоговорителят в шлема му издаде пронизителен електронен писък, наподобяващ някакъв мощен сигнал. Неволно той се опита да запуши ушите си с облечените си в скафандъра ръце, но бързо съобрази и трескаво затърси бутона на усилвателя на приемника си. Докато обаче го търсеше пипнешком, се разнесоха още четири писъка. След това настъпи гробна тишина.

Всички, които се намираха около кратера, се бяха вкаменили от изненада.

„Значи радиоуредбата ми е в ред“, си каза Флойд, защото всички бяха чули тези пронизителни електронни писъци.

След три милиона години мрак „Т.М.А.-1“ бе приветствал лунната зора.

Слушателите

На сто и шейсет милиона километра отвъд Марс в студената самота, никога непрекосявана от човешко същество, сред оплетените орбити на астероидите се носеше изкуственият спътник „Дийп спейс монитър-79“. От три години насам той изпълняваше безупречно своята мисия — благодарение на труда на американските учени, които го бяха проектирали, на британските инженери, които го бяха построили, и на съветските техници, които го бяха изстреляли. Фина мрежа от антени приемаше минаващите край него радиошумове непрекъснато съскане и пукот на онова, което Паскал преди много години наивно бе нарекъл „тишината на безкрайното пространство“. Радиационни детектори регистрираха и анализираха космическите лъчи от Галактиката и от точки, намиращи се отвъд нея; неутронни и рентгенови телескопи наблюдаваха странните звезди, които човешко око никога нямаше да види; магнитометри наблюдаваха слънчевите протуберанси, когато Слънцето изригваше струи плазма, движещи се с милиони километри в час, в лицата на своите кръжащи около него деца. Всички тези неща, а и много други търпеливо се отбелязваха от „Дийп спейс монитър-79“ и се записваха в неговата кристална памет.

Една от антените му — истинско чудо на електрониката — беше винаги насочена към една точка, намираща се недалеч от Слънцето. Тази далечна точка можеше да се вижда през няколко месеца, стига тук да имаше човешко око, което да може да наблюдава. Тя наподобяваше светла звезда с кръжащ плътно около нея по-слабо светещ спътник. През повечето време обаче тя се загубваше в блясъка на Слънцето.

Именно към тази далечна планета, наречена Земя, „Дийп спейс монитър-79“ изпращаше всеки двайсет и четири часа търпеливо натрупаната информация, концентрирана в един петминутен импулс. Приблизително четвърт час по-късно, движейки се със скоростта на светлината, този импулс щеше да пристигне на местоназначението си. Тук той се приемаше от специални устройства, които усилваха и записваха сигнала и го добавяха към хилядите километри магнетофонна лента, която се държеше в хранилищата на световните космически центрове във Вашингтон, Москва и Канбера. От деня на извеждането в орбита на първите изкуствени спътници преди близо петдесет години билиони и квадрилиони импулси информация постъпваха от Космоса и се складираха и съхраняваха за деня, когато щяха да дадат приноса си за напредъка на науката. Само незначителна част от този суров материал щеше да бъде обработен, но нямаше начин предварително да се узнае кое наблюдение щеше да бъде необходимо на даден учен десет, петдесет или сто години по-късно. Ето защо всичко трябваше да бъде подредено и складирано в безкрайно дълги галерии с климатични инсталации, и то в три екземпляра — по един в трите центъра, с оглед на възможността от случайно загубване. Това беше част от истинското съкровище на човечеството, по-ценно от всичкото злато, заключено (без всякаква полза) в хранилищата на банките.

А сега „Дийп спейс монитър-79“ бе отбелязал нещо странно — едно слабо, но ясно доловимо смущение, което се разпространяваше вълнообразно из Слънчевата система и което не приличаше на нито едно от природните явления, наблюдавани в миналото. Изкуственият спътник зарегистрира автоматично направлението, времето, интензивността му и след няколко часа щеше да предаде информацията на Земята.

Същото щеше да извърши и „Орбитър М-15“, който обикаляше Марс два пъти на ден, а и „Хай инклинейшън проуб-21“, който бавно се изкачваше над плоскостта на еклиптиката, и дори „Артифишъл комет-5“, който се движеше в студената пустош отвъд Плутон по орбита, чиято най-отдалечена точка нямаше да достигне и след хиляда години. Всички те отбелязаха необикновения енергетичен взрив, който внесе смущение в техните уреди. И всички те своевременно автоматично докладваха за станалото на електронната памет, намираща се на далечната Земя.

Компютрите може би никога нямаше да различат четирите особени сигнала от сигналите на космическите сонди, изведени на самостоятелни орбити, отдалечени на милиони километри една от друга. Но щом погледна сутрешния си доклад, дежурният по радиационните прогнози в Годард разбра, че нещо странно е станало в Слънчевата система през последните двайсет и четири часа.

Той разполагаше само с част от оставената следа, но след като компютърът я проектира върху таблото за положението на планетите, тя беше отбелязана също така ясно и безпогрешно, както следа от пари на безоблачно небе или следи от стъпки върху поле, покрито с девствен сняг. Някакъв особен вид енергия, изпускаща потоци от излъчване подобно на дирята, оставяна от състезателна моторна лодка, бе се отделила от повърхността на Луната и се бе отправила към звездите.

III. Сред планетите

„Дискъвъри“

Космическият кораб все още се намираше едва на трийсет дни от Земята, но въпреки това Дейвид Боумън трудно можеше да повярва, че някога е познавал друго съществуване освен това в малкия затворен свят на „Дискъвъри“. Дългите години на обучение, по-раншните му мисии до Луната и Марс като че ли бяха дело на друг човек, в друг живот.

Франк Пуул изпитваше същите чувства и понякога на шега изказваше съжаление, че най-близкият психиатър се намира на около сто и шейсет милиона километра разстояние. Това чувство на изолация и отчуждение бе лесно разбираемо и далеч не означаваше някаква аномалия. Бяха изминали петдесет години, откакто човекът се беше впуснал в космоса, но досега никой не бе изпълнявал мисия, подобна на тяхната.

Тя беше започнала преди пет години под наименованието „План Юпитер“ — първото пътуване, отиване и връщане с пилотиран космически кораб до най-голямата от планетите. Корабът беше вече почти готов за двегодишното пътуване, когато някак внезапно целта на мисията бе изменена.

„Дискъвъри“ пак щеше да полети към Юпитер, но нямаше да спре там. Дори нямаше да забави скоростта си, когато щеше да се втурне в обширната сателитна система на Юпитер. Напротив, корабът щеше да използва гравитационното поле на този гигантски свят като трамплин, който щеше да го изхвърли по-далеч от Слънцето. Подобно на комета, той щеше да прекоси външната част на Слънчевата система, за да достигне целта си — красивата, заобиколена с пръстен планета Сатурн, и никога вече нямаше да се завърне обратно.

За „Дискъвъри“ това пътуване щеше да бъде еднопосочно, но неговият екипаж ни най-малко нямаше намерение да извърши самоубийство. Ако всичко минеше добре, екипажът щеше да се завърне на Земята след седем години, пет от които щяха да преминат за него като един миг в дълбокия сън на хибернацията до пристигането на още непостроения спасителен космически кораб „Дискъвъри-II“.

Думата „спасяване“ грижливо се избягваше във всички декларации и документи на Управлението на космическите полети. Тя предполагаше някаква грешка в планирането, ето защо одобреният израз бе „обратно пренасяне“. Ако работите наистина тръгнеха зле, несъмнено нямаше да има никаква надежда за спасение на разстояние милиард и половина километра от Земята.

Рискът беше предвиден, пресметнат, както при всички пътувания в неизвестността. Обаче петдесет години изследвания бяха доказали, че изкуствено предизвиканата хибернация е напълно безопасна за човека и че тя разкрива нови възможности в областта на космическите пътувания. Но до тази експедиция тези възможности никога не бяха използвани в такива размери.

Тримата членове на екипажа, от които нямаше да има нужда, докато корабът не влезе в стационарната си орбита около Сатурн, щяха да спят през целия път за там. По този начин щяха да бъдат спестени тонове храна и други неща. Също така от голямо значение бе и обстоятелството, че този екип щеше да влезе в действие отпочинал и бодър, а не уморен от десетмесечното пътуване.

„Дискъвъри“ щеше да влезе в постоянна орбита около Сатурн и щеше да се превърне в нова луна на гигантската планета. Той щеше да се движи по елипса, дълга над три милиона километра, която щеше да го доближава до Сатурн, а след това щеше да прекосява орбитите на всички негови по-големи спътници. Тричленният екип щеше да разполага със сто дни, за да изготви карта и да проучи тази планета, чиято повърхност е осемдесет пъти по-голяма от повърхността на Земята и която е заобиколена от една свита от поне 74 петнайсет известни спътника, един от които е голям колкото планетата Меркурий.

Тук те щяха да се срещнат с чудеса, за изследването на които щяха да са необходими цели векове. Но тази първа експедиция щеше да извърши само едно предварително разузнаване. Всички нейни проучвания щяха да бъдат съобщени на Земята по радиото. Дори и ако изследователите не се завърнеха, техните открития нямаше да бъдат загубени.

След изтичането на стоте дни работата на „Дискъвъри“ щеше да приключи. Целият екипаж щеше да бъде хибернизиран и само най-главните системи щяха да останат да действат, наблюдавани от неуморния електронен мозък на кораба. „Дискъвъри“ щеше да продължи да се върти около Сатурн по орбита, толкова прецизно определена, че хората щяха да знаят къде да го търсят и след хиляда години. Според сегашните планове след пет години щеше да пристигне „Дискъвъри“. Дори и да изминеха шест, седем или осем години, спящите пътници никога нямаше да съзнаят разликата. За всички тях часовникът щеше да бъде спрял, както вече беше спрял за Хуйатхед, Камински и Хънтър.

Като капитан на „Дискъвъри“ Боумън понякога завиждаше на тримата си колеги, които спяха в замразеното спокойствие на хибернакулума, без да съзнават нищо. За тях нямаше никакви грижи и никаква отговорност и външният свят не съществуваше за тях, докато не стигнеха до Сатурн.

Но този свят ги наблюдаваше чрез биосензорните им диаграми. Скрити, почти незабележими сред струпаните уреди на контролния пулт, имаше пет табла, надписани Хънтър, Уайтхед, Камински, Пуул, Боумън. Последните две бяха празни. Тяхното време щеше да настъпи след една година. На другите три се виждаха съзвездия от зелени светлинки, които съобщаваха, че всичко протича добре. На всяко табло имаше малък екран, пресичан от проблясващи линии, които очертаваха бавните ритми на пулса, дишането и мозъчната дейност.

Имаше моменти, когато Боумън, при все че съзнаваше, че това е ненужно — защото, ако нещо не бе в ред, незабавно щеше да се бие тревога, включваше слуховата система. Полухипнотизиран, той се вслушваше в безкрайно бавните пулсове на спящите си колеги, следейки с очи ленивите вълни, движещи се синхронно на екрана.

Най-интересни бяха електроенцефалограмите — електронните сигнали от три личности, които някога бяха съществували и които един ден пак щяха да съществуват. При тях почти липсваха зигзагообразните линии — електрическите избухвания, които отбелязваха дейността на будния или дори на нормално спящия мозък. Дори и да бе останала най-малка следа от съзнание, тя не можеше да не бъде отразена от уредите.

Този факт Боумън знаеше от личен опит. Преди да бъде избран за тази мисия, реагирането му по отношение на хибернацията беше подложено на изпитване. Той не беше сигурен дали е загубил една седмица от живота си, или бе забавил евентуалната си смърт със същия период от време.

След като прикрепиха електродите към челото му и сънотворният генератор започна да пулсира, Боумън видя за кратко време една картина от калейдоскопични форми и стрелкащи се звезди. След това всичко изчезна и той потъна в мрак. Той не почувства инжекциите, а още по-малко първия пристъп на студа, когато температурата на тялото му бе снижена само до няколко градуса над точката на замръзването…

…Боумън се събуди. Струваше му се, че току-що е затворил очи. Но той знаеше, че това е илюзия. По някакъв вътрешен път бе убеден, че в действителност бяха изминали години.

Беше ли изпълнена мисията? Бяха ли стигнали вече до Сатурн, бяха ли провели наблюденията си и екипажът беше ли вече хибернизиран? Пристигнал ли беше „Дискъвъри-II“, за да ги върне обратно на Земята?

Боумън лежеше сънен и замаян, неспособен да направи разлика между реалните и нереалните спомени. Отвори очи, но нямаше какво да види освен едно неясно съзвездие от светлини, които за няколко минути го озадачиха. След това разбра, че вижда индикаторните лампи на едно табло за положението на космически кораб. Беше му обаче невъзможно да се съсредоточи върху тях и скоро се отказа от намерението си.

Усети полъх от топъл въздух, който загряваше вкочанелите му крайници. От високоговорителя, поставен зад главата му, се разля приятна, тиха, но стимулираща музика. Тя се чуваше все по-силно и по-силно…

И тогава се чу един бодър, приятелски глас — но Боумън знаеше, че той излиза от компютъра, който започна да му говори:

— Ставаш вече оперативен, Дейв. Не ставай, нито се опитвай да правиш резки движения. Не се опитвай и да говориш!

„Не ставай!“, помисли си Боумън. Това беше смешно. Той се съмняваше дали би могъл дори да прегъне пръста си. За голямо свое учудване обаче откри, че може да извърши това. В замаяността си почувства някакво глупаво задоволство. Смътно схващаше, че спасителният кораб трябва да е пристигнал, че е включена автоматичната реанимационна система и че скоро щеше да види други човешки същества. Това бе хубаво, но не го развълнува. Почувства глад. Естествено компютърът бе предугадил това.

— Дейв, близо до дясната ти ръка има един бутон. Ако си гладен, натисни го.

Боумън насили вцепенените си пръсти да потърсят бутона и скоро го откри по крушовидната му форма. Беше го забравил, въпреки че трябваше да знае къде се намира. Какво друго беше забравил? Заличаваше ли хибернацията паметта?

Боумън натисна бутона и зачака. След няколко минути от леглото му се подаде една метална ръка и един пластмасов мундщук слезе до устните му. Той започна жадно да смуче от него и топла, сладка течност потече в гърлото му, внасяйки нови сили с всяка капка.

След това ръката се оттегли и той отново се отпусна. Сега вече можеше да движи ръцете и краката си. Мисълта, че може да ходи, не беше вече неосъществим сън.

Въпреки чувството, че силите му бързо се възстановяват, с удоволствие би останал да лежи така завинаги, ако не получеше някакъв стимул отвън. Но ето че чу друг глас и този път това беше истински човешки глас, а не комплекс от електрически импулси, сглобени от памет, по-съвършена от човешката. Гласът му беше познат, при все че измина известно време, преди да може да го разпознае.

— Ало, Дейв, вече се съвземаш и всичко върви добре. Сега можеш да говориш. Знаеш ли къде се намираш?

За известно време този въпрос го затрудни. Ако той действително се движеше в орбита около Сатурн, то какво се беше случило през всички тези месеци, откакто бе напуснал Земята? Отново се запита дали не страда от амнезия. Парадоксално, самата тази мисъл го успокои. Щом можеше да си спомни думата „амнезия“, то мозъкът му трябваше да е в доста добро състояние…

Обаче все още не знаеше къде се намира. Говорещият на другия край на мрежата сигурно разбра състоянието му.

— Не се безпокой, Дейв. Говори ти Франк Пуул. Наблюдавам сърцето ти и дишането ти — всичко е напълно нормално. Само почивай и не се безпокой. Сега ще отворим вратата и ще те извадим.

В камерата нахлу мека светлина. Боумън видя някакви движещи се силуети на фона на разтварящата се врата и в този момент паметта му се възвърна и той си спомни точно къде се намира.

Въпреки че се бе върнал невредим от най-големите дълбини на съня и от най-близките граници на смъртта, разбра, че не е бил в съзнание само една седмица. След като напуснеше хибернакулума, той нямаше да види студеното небе на Сатурн. Това щеше да стане в бъдеще, след повече от една година и на 800 милиона километра оттук. Той все още се намираше в комплекса за обучаване на екипажите при космическия център в Хюстън под горещото слънце на Тексас.

Хал

Но сега Тексас не можеше да се види и дори Съединените щати трудно можеха да бъдат различени. Въпреки че плазмените двигатели със слаба тяга отдавна бяха изключени, тесният стреловиден корпус на „Дискъвъри“ се отдалечаваше от Земята и всичките му извънредно мощни оптически апаратури бяха насочени към външните планети, където го очакваше съдбата му.

Един телескоп обаче постоянно беше насочен към Земята. Той беше монтиран на рамката на корабната антена с далечен район на действие и контролираше дали големият параболичен диск е неотклонно насочен към далечната си цел. Докато Земята се намираше в центъра на кръстообразната скала, важната комуникационна връзка непрекъснато се поддържаше и съобщения можеха да бъдат предавани и приемани по невидимия лъч, който се удължаваше ежедневно с повече от три милиона километра.

Поне веднъж през време на наблюденията Боумън поглеждаше към родната планета през телескопа за регулиране на антената. Тъй като сега Земята се намираше отзад, откъм Слънцето, нейното затъмнено полукълбо се виждаше от „Дискъвъри“. На централния екран планетата изглеждаше като блестящ сребърен полумесец подобно на една друга Венера. На тази непрекъснато намаляваща се дъга от светлина рядко можеше да се различат някакви географски очертания, защото те бяха закрити от облаци и мъгли, но дори и затъмнената част от диска бе безкрайно обаятелна. По него личаха бляскавите точки на градовете, които понякога светеха с постоянна светлина, а понякога мигаха като светулки, когато атмосферните тремори минаваха над тях.

Имаше и периоди, когато Луната, въртейки се по своята орбита, осветяваше като голяма лампа мрачните морета и континенти на Земята. Тогава Боумън с трепет можеше да различи очертанията на познати брегове, проблясващи под призрачната лунна светлина. А понякога, когато Тихият океан бе спокоен, той можеше дори да види лунния отблясък по неговата повърхност и тогава си спомняше за прекараните красиви нощи под палмите на тропическите лагуни.

Въпреки всичко той не съжаляваше за тези загубени красоти. Беше им се радвал през трийсет и пет годишния си живот и имаше намерение да им се радва отново, след като се завърне на Земята богат и прочут. Междувременно обаче разстоянието ги правеше още по-скъпи.

Шестият член на екипажа не проявяваше никакъв интерес към тези неща, защото не беше човек. Това беше ХАЛ-9000 — последна дума на техниката, мозъкът и нервната система на космическия кораб.

Хал (Евристично програмиран алгоритмичен[7] компютър) бе шедьовър на третата революция в областта на кибернетиката. Тези революции като че ли ставаха на интервал от 20 години и мисълта, че предстоеше нова такава революция, вече безпокоеше много хора.

Първата бе през 40-те години на XX век, когато отдавна остарялата вече вакуумна тръба бе създала възможност да се построят тежки високоскоростни недоносчета като ЕНИАК и неговите „наследници“. През 60-те години микроелектрониката бе усъвършенствана. С откриването на кристалните полупроводници стана ясно, че изкуствените мозъци с мощност, поне равна на мощността на човешкия, не трябва да бъдат по-големи от едно канцеларско бюро, стига човек да знае как да ги построи.

Вероятно никой нямаше да узнае това; то бе вече без значение. През 80-те години Мински и Гууд показаха как може да бъде създадена нервна система по автоматичен начин, т.е. да се възпроизвежда сама в съгласие с една условна учебна програма. Изкуствени мозъци можеха да се получат чрез процес, поразително аналогичен на развитието на човешкия мозък. Точните подробности при всеки даден случай никога нямаше да бъдат изучени, но дори и това да станеше, те биха били толкова сложни, че щяха да бъдат извън възможностите на човешкото разбиране.

Но какъвто и да беше механизмът на тяхното действие, крайният резултат бе една разумна машина, която можеше да възпроизвежда — някои философи все още предпочитат да употребяват думата „имитира“ — по-голямата част от дейността на човешкия мозък, и то с много по-голяма скорост и прецизност. Тази машина бе извънредно скъпа и от серията ХАЛ-9000 досега бяха построени само няколко. Обаче старата версия, че би било по-лесно да се направи органичен мозък с неспециализирана работна ръка, бе започнала да звучи неубедително.

Хал бе обучаван за тази мисия също така старателно, както и неговите колеги — хората, но с ритъм на постъпление на информацията, неколкократно надвишаващ техния, защото освен присъщата му скорост той имаше и друго качество — никога не спеше. Главната му задача беше да контролира системите за поддържане условията за живот на екипажа, непрекъснато да проверява налягането на кислорода, температурата, евентуалните пропуски на въздух от корпуса, радиацията и всички други преплитащи се фактори, от които зависеше животът на крехките човешки същества. Той можеше да извършва сложни навигационни корекции и да изпълнява необходимите маневри, когато настъпеше момент за промяна на курса на полета. Освен това той можеше да наблюдава спящите космонавти в хибернаторите, да извършва всякаква необходима регулировка в жизнената им среда и да дозира малките количества интравенозни флуиди, които поддържаха живота им.

Първите поколения роботи бяха захранвани с информация чрез прославените пишещи устройства и отговаряха чрез високоскоростни записващи устройства и изображения на екрана. Хал можеше да прави всичко това, ако беше необходимо, но по-голямата част от контакта му с членовете на екипажа се извършваше словесно. Пуул и Боумън можеха да разговарят с Хал също както с човек, а и той отговаряше на съвършен идиоматичен английски език, който бе научил по време на неколкоседмичното си електронно детство.

Дали Хал можеше действително да мисли, бе въпрос, на който отговори британският математик Алън Тюринг още през 1940 г. Тюринг изтъкна, че ако можем да проведем продължителен разговор с една машина — било чрез пишещо устройство, или чрез микрофон, без да можем да забележим някаква разлика между нейните отговори и отговорите, които би дал човек, то машината наистина мисли в пълния смисъл на думата. Хал можеше лесно да издържи теста на Тюринг.

Дори можеше да настъпи момент, когато Хал щеше да поеме командването на кораба. При спешен случай, ако никой не отговаряше на сигналите му, той щеше да се опита да събуди спящите членове от екипажа чрез електрическа и химическа стимулация. Ако те не отговореха, той щеше да поиска от Земята по-нататъшни нареждания.

А ако и Земята не отговореше, той щеше да вземе такива мерки, каквито би счел за необходими за запазването на кораба и за продължаване на мисията, чиято действителна цел само той знаеше и за която неговите колеги — хората, нямаха и най-малка представа.

Често Пуул и Боумън на смях говореха за себе си като за пазачи или слуги, пътуващи на кораб, който в действителност сам можеше да се управлява. Те щяха да бъдат много изненадани и немалко щяха да възнегодуват, ако можеха да открият колко голяма доза истина съдържаше тази шега.

Пътуването

Всекидневното управление на кораба бе запланувано най-грижливо и поне на теория Боумън и Пуул знаеха какво трябва да правят във всеки момент на денонощието. Те работеха на дванайсетчасови дежурства, замествайки се един друг, като никога не спяха в едно и също време. Обикновено дежурният оставаше на контролния пулт, докато неговият заместник се занимаваше общо с домакинството, инспектираше кораба, справяше се с дребните въпроси, които постоянно възникваха, или пък почиваше в кабината си.

При все че за капитан бе назначен Боумън, през тази фаза на мисията един външен наблюдател не би могъл да разбере кой командва кораба. Той и Пуул споделяха напълно както командването, така и отговорностите всеки 12 часа. Този факт поддържаше тренинга им в най-висока степен и свеждаше до минимум възможностите за търкания.

Денят на Боумън започваше в 06,00 часа корабно време. Ако закъснееше, Хал разполагаше с най-разнообразни сигнали и звънци, за да му напомни за дълга му, но тези сигнали никога не бяха използвани. Веднъж Пуул направи експеримент и изключи сигналите. Въпреки това Боумън автоматично стана точно навреме.

Първото му задължение през работния ден беше да постави стрелките на програмния регулатор на хибернатора с дванайсет часа напред. Ако тази операция не биваше извършена два пъти поред, Хал щеше да предположи, че както Пуул, така и Боумън са излезли от строя, и щеше да започне да действа по спешност.

След като направеше тоалета си и изометричните упражнения, Боумън сядаше да закуси и да прочете сутрешното радиоиздание на „Уърлд таймз“. На Земята той никога не четеше вестника така грижливо, както сега. Дори и най-дребните клюки в обществото, най-незначителните политически слухове му се струваха крайно интересни, щом вестникът се появеше на екрана.

В 07,00 часа той официално сменяше Пуул на контролния пулт и му донасяше от кухнята пластмасова тубичка с кафе. Ако — както обикновено — нямаше какво да се докладва и не предстояха някакви действия, той се заемаше с проверката на апаратурните данни и провеждаше редица тестове, за да открие евентуални повреди. Към 10,00 часа привършваше тази работа; след това започваше учебният период.

Боумън бе учил през повече от половината си живот и щеше да продължи да учи, докато престанеше да работи. Благодарение на проведената през двайсетия век революция в техниката на обучението и в боравенето с информация той притежаваше вече образование, равностойно на две или три висши образования и — нещо повече дори — можеше да си спомни 90% от онова, което бе учил.

Преди петдесет години щеше да бъде считан за специалист по приложна астрономия, кибернетика и по различните космически двигателни системи. При все това с искрено възмущение той би отрекъл, че изобщо е някакъв специалист. Никога не бе съумявал да съсредоточи интересите си само върху един предмет. Въпреки мрачните предупреждения на инструкторите си той бе настоял да се дипломира като магистър по обща астронавтика — един профил с мъглива и неясна учебна програма, предназначена за хора, при които тестовете за интелигентност се колебаеха между 130–135 и които никога нямаше да стигнат до върховете на своята професия.

Решението му бе правилно. С отказа си да специализира той се оказа по-късно подходящ за сегашната си задача. По същия начин и Франк Пуул, който понякога пренебрежително наричаше себе си „общ практик по космическа биология“, бе избран за идеален негов помощник. Двамата при нужда с помощта на огромното количество информация, складирано в Хал, можеха да се справят с всеки проблем, с който биха се сблъскали през време на пътуването, стига да запазят разума си здрав, да бъдат бдителни и да преповтарят заученото.

И така в продължение на два часа — от 10,00 до 12,00 часа, Боумън започваше диалог с един електронен преподавател с цел да провери общите си познания и да приема материал, специфичен за настоящата мисия. Той непрекъснато изучаваше плановете на кораба, диаграмите на различните схеми, профилите на пътуването или пък се опитваше да научи всичко, което бе известно за Юпитер, Сатурн и техните семейства от спътници.

На обяд той се оттегляше в трапезарията и предоставяше кораба на грижите на Хал, докато приготвяше обяда си. Но дори и тук той не губеше връзка със събитията, защото в малката трапезария-всекидневна имаше дубликат на визуалното табло за положението в кораба и Хал можеше да го повика всеки момент. Боумън обядваше заедно с Пуул, който след това трябваше да се оттегли да спи шест часа, но обикновено двамата гледаха редовните телевизионни програми, които се излъчваха за тях от Земята.

Различните менюта бяха планирани също така грижливо, както всяка част от мисията им. Храната, по-голямата част от която бе сухо замразена, бе много хубава и бе подбрана така, че да изисква най-малко грижи за приготвянето й. Те просто трябваше да отворят пакетчетата и да пуснат съдържанието им в автоматичната готварска машина, която сигнализираше, когато храната бе готова. Можеха да си хапват храни, които имаха вкуса и изглеждаха напълно като портокалов сок, яйца (приготвени във всякакъв вид), бифтеци, пържоли, печено, пресни зеленчуци, отбрани плодове, сладолед и дори току-що опечен хляб.

Следобед от 13,00 до 16,00 часа Боумън извършваше бавно и грижливо обиколка из кораба, т.е. в онази част, която бе достъпна. „Дискъвъри“ бе дълъг почти 140 метра, обаче малкият свят, обитаван от екипажа, се намираше изцяло в една четиринайсетметрова сфера, поместена в херметизирания корпус.

Тук се намираха всички системи за поддържане живота на екипажа, както и контролният пулт, който беше оперативното сърце на кораба. Под него се намираше един малък „космически гараж“ с три въздушни шлюза, през които с капсули за един човек можеше да се излиза навън от кораба, ако се наложеше да се извърши нещо извън неговия корпус.

„Екваториалната област“ на херметизираната сфера, т.е. тази, която на Земята би съответствала на зоната между Тропика на козирога и Тропика на рака, представляваше бавно въртящ се барабан с диаметър около 11 метра. Този въртящ се цилиндър или, ако искате, тази центрофуга, извършваше по едно завъртване всеки десет секунди и създаваше изкуствена гравитация, равна на гравитацията на Луната. Но тя бе достатъчна, за да предотврати физическата атрофия, която би настъпила вследствие на пълната липса на тегловност, като същевременно позволяваше да се извършват обикновените жизнени функции при нормални или почти нормални условия.

Ето защо в ротиращия цилиндър беше поместена кухнята, както и потребите, необходими при храненето, миенето и тоалета. Само тук човек можеше безопасно да си приготви горещи напитки и да манипулира с тях, доста опасни при състояние на безтегловност, защото човек може да се опари сериозно от плаващите капчици кипяща вода. Разрешен бе и проблемът за бръсненето, така че да няма безтегловни косми, които, „плавайки“ наоколо, могат да застрашат правилното функциониране на електрическите съоръжения и да бъдат опасни за здравето на екипажа.

По ръба на ротиращия цилиндър се намираха пет малки кабинки, в които всеки космонавт бе наредил собствените си вещи по свой вкус. Сега кабините се използваха само от Боумън и Пуул, а бъдещите обитатели на останалите три кабинки почиваха в електронните си саркофази в съседното помещение.

При нужда спинът на цилиндъра можеше да бъде спрян. В този случай инерцията се запазваше благодарение на един маховик и се включваше отново за възстановяване на въртенето. Нормално обаче той се въртеше постоянно, защото не беше трудно да се влезе в големия, бавно въртящ се цилиндър и да се изкачиш на ръце по един прът, намиращ се в центъра му, т.е. в зоната на нулевата гравитация. След като придобиеше известен опит, човек лесно можеше да се прехвърли в движещия се сектор и това той правеше автоматично, сякаш стъпваше на ескалатор.

Сферичният херметизиран корпус образуваше главата на една лека стрелоподобна структура, дълга около сто метра. Подобно на всички космически кораби, предназначени за дълбоки прониквания в космоса, „Дискъвъри“ бе твърде крехък и лишен от аеродинамична линия, за да може да навлезе в някаква атмосфера или пък да се противопостави на цялостното гравитационно поле на някоя планета. Корабът бе сглобен в орбита около Земята, изпробван при един полет до Луната и окончателно проверен в орбита около Луната. Той беше рожба на истинския космос и приличаше на него.

Непосредствено зад херметизирания корпус бяха монтирани четири големи резервоара с течен водород, а зад тях, образувайки едно дълго стройно „V“, се намираха ребрата на радиатора, които поемаха излишната топлина на ядрения реактор. Фино набраздени от множество тръби, през които протичаше охлаждащият флуид, те наподобяваха крилете на грамадно водно конче. Гледан под известен ъгъл, „Дискъвъри“ имаше далечна прилика с някогашните платноходи.

На самия край на V-то, на 90 метра от помещението на екипажа, се намираше екранираният ад на реактора и комплексът от фокусирани плочи, по които изтичаше пламтящата звездна материя на плазмения двигател. Този двигател бе свършил своята работа още преди няколко седмици, като беше извел „Дискъвъри“ от неговата „паркираща“ орбита около Луната. Сега реакторът работеше с минимална мощност само за да произвежда електроенергия за различните нужди в кораба, и грамадните лъчеобразни ребра на радиаторите, които се нажежаваха до червено, когато „Дискъвъри“ набираше ускорение при максимална тяга, сега бяха тъмни и студени.

Тъй като бе необходимо да се направи истинска екскурзия в космоса, за да се прегледа тази част от кораба, екипажът разполагаше с инструменти и телевизионни камери, действащи от разстояние, които даваха ясна картина за условията, при които работеше реакторът. Боумън чувстваше, че познава отблизо всеки квадратен метър от панелите на радиатора и всяка свързана с тях тръба.

Към 16,00 часа той завършваше проверката си и правеше подробен устен доклад до Ръководството на мисията на Земята, като говореше до момента, докато пристигнеше потвърждение, че са го чули. След това изключваше предавателя си, изслушваше каквото му се предава от Земята й отговаряше на зададените му въпроси. В 18,00 часа Пуул се събуждаше и той му предаваше командването. Сега разполагаше с шест свободни часа, които можеше да прекара, както желае. Понякога продължаваше да учи, понякога слушаше музика или пък гледаше филм. По-голямата част от времето прекарваше обаче в неизчерпаемата електронна библиотека на кораба. Той бе пленен от великите изследвания на миналото, нещо съвсем естествено при дадените обстоятелства. Понякога пътуваше по протежение на крайбрежието на една Европа, току-що излязла от каменната епоха, и стигаше почти до ледените мъгли на Арктика. Или пък две хиляди години по-късно преследваше манилските галеони заедно с Ансън, плаваше с Кук по протежение на неизследваната и опасна Голяма рифова бариера или заедно с Магелан извършваше първата обиколка на света по море. Той започна да чете и Одисеята, защото от всички книги тя го водеше най-живо отвъд бездните на времето.

За отмора винаги можеше да накара Хал да играят на някоя полуматематическа игра, включително дама, шах и домино. Ако Хал положеше усилия, би могъл да спечели всяка от тях, но това би се отразило зле върху морала му. Ето защо той бе програмиран да спечелва само петдесет процента от игрите и неговите партньори се преструваха, че не знаят това.

Последните часове от работния ден на Боумън бяха посветени на почистване и на дребни работи, след което в 20,00 часа той вечеряше пак с Пуул. През следващия час той можеше да води лични разговори със Земята.

Както всичките си колеги, Боумън не беше женен. Беше неуместно семейни хора да бъдат изпращани на толкова продължителна мисия. Въпреки че много момичета бяха обещали да чакат, докато експедицията се завърне, фактически никой не бе им повярвал. Отначало както Пуул, така и Боумън веднъж в седмицата влизаха в лична връзка със Земята, но мисълта, че много уши там ще слушат разговорите им, като че ли ги възпираше. Въпреки че пътуването едва беше започнало, топлотата и честотата на разговорите им бяха започнали да намаляват. Те бяха очаквали това: дългото отсъствие бе едно от неудобствата на живота на космонавта, както някога и на моряка.

Вярно — и това е добре известно, — че моряците намират компенсация по други пристанища, но за съжаление отвъд орбитата на Земята нямаше тропически острови, пълни с мургави девойки. Специалистите по космическа медицина естествено бяха разглеждали този проблем с обикновеното си въодушевление и бордната аптека на кораба притежаваше подходящи, но едва ли и блестящи заместители.

Преди да предаде дежурството, Боумън правеше окончателния си доклад и проверяваше дали Хал е предал всички данни, които уредите бяха записали през деня. След това, ако имаше желание, можеше да почете един-два часа или пък да гледа някой филм. В полунощ отиваше да си легне обикновено без да прибягва до помощта на електронаркоза.

Програмата на Пуул беше точно копие на неговата; двете програми съвпадаха, без да се появи каквото и да било търкане. И двамата мъже бяха твърде заети с работа и бяха твърде интелигентни и твърде разбрани, за да се карат. Ето защо пътуването се бе превърнало в едно спокойно ежедневие, протичащо без събития, и ходът на времето бе отбелязван само чрез сменянето на числата върху цифрените часовници.

Най-съкровената надежда на малкия екипаж на „Дискъвъри“ беше нищо да не наруши тази монотонност през идващите седмици и месеци.

През астероидите

Седмица след седмица, движейки се като трамвай по точно предварително определената си орбита, „Дискъвъри“ се стрелна покрай орбитата на Марс и се насочи към Юпитер. За разлика от всички кораби, които кръстосваха небето или моретата на Земята, той не се нуждаеше дори и от едно докосване до управлението. Неговият курс бе определен от законите на гравитацията. Нямаше ненанесени на картата плитчини, нямаше опасни рифове, на които да се натъкне. Не съществуваше и най-малка опасност от сблъскване с кораб, защото между него и безкрайно далечните звезди нямаше друг кораб — поне направен от човек.

Въпреки това пространството, в което навлизаше, далеч не беше празно. Пред него се простираше една „ничия земя“, пресечена от следите на повече от един милион астероиди, като астрономите бяха точно установили орбитите на по-малко от десет хиляди. Само четири от тях бяха с диаметър над 150 км. Повечето представляваха гигантски камъни, които се носеха безцелно в пространството.

Срещу тях не можеше да се направи нищо, въпреки че и най-малкият можеше да разруши напълно кораба, ако се удареше в него със скорост десетки хиляди километра в час, но вероятността за такава среща беше незначителна. Защото в един кубически обем със страна един милион и шестстотин хиляди километра се падаше средно по един астероид. Ето защо екипажът на „Дискъвъри“ ни най-малко не се опасяваше, че корабът може да се срещне в една и съща точка и по едно и също време с някой астероид.

На осемдесет и шестия ден те трябваше да прелетят най-близо до един известен астероид. Той нямаше име и се означаваше само с номер 7794. Това беше скала с диаметър около 45 метра. Открит от Лунната обсерватория през 1997 г., той бе веднага забравен от всички, с изключение на търпеливите компютри на Бюрото за малките планети.

Когато Боумън застъпи дежурен, Хал бързо му напомни за предстоящата среща, но това не означаваше, че Боумън е забравил единственото предвидено по плана събитие през целия полет. Следата на астероида на фона на звездите и нейните координати в момента на максималното доближаване вече се бе появила на екраните. Записани бяха и наблюденията, които следваше да бъдат извършени. Очевидно екипажът щеше да бъде много зает, когато 7794 щеше да профучи само на 1400 км от кораба с относителна скорост сто двайсет и осем хиляди километра в час.

След като Боумън поиска от Хал да му представи телескопното изображение, на екрана се появи едно нарядко обсипано със звезди поле. Не се забелязваше нищо, което да прилича на астероид: всички образи дори и при най-голямо увеличение представляваха безизмерни точки светлина.

— Дайте ми обекта в кръстатия визьор — каза Боумън. Незабавно на екрана се появиха четири слаби и тънки линии, които заградиха една малка, едва забележима звездичка. Боумън я гледа няколко минути, запитвайки се дали Хал не е сбъркал. След това забеляза, че точицата светлина се движи бавно, едва доловимо на фона на звездите. Тя беше вероятно на разстояние осемстотин хиляди километра, но движението й показваше — по мащаба на космическите разстояния, че е толкова близо, че почти можеше да бъде докосната.

Когато шест часа по-късно Пуул се присъедини към него на контролния пулт, 7794 беше увеличил блясъка си стотици пъти и се движеше толкова бързо на звездния фон, че и въпрос не можеше да става за неговата самоличност. Той не представляваше вече точица светлина, а беше придобил формата на ясно видим диск.

Двамата се взираха в този минаващ по небето камък с вълнението на моряци, тръгнали на дълго плаване, които са срещнали бряг, на който не могат да слязат. При все че отлично знаеха, че 7794 бе само едно безжизнено, лишено от въздух парче скала, тези познания едва ли засягаха чувствата им. Това парче скала бе единствената твърда материя, която срещаха от тази страна на Юпитер, който все още се намираше на триста и двайсет милиона километра.

През мощния телескоп можеше да се види, че астероидът е с крайно неправилни форми и че бавно се върти около себе си. Понякога той изглеждаше като сплесната сфера, а понякога наподобяваше груба тухла. Периодът на ротацията му бе малко повече от две минути. По повърхността му се виждаха безразборно разхвърляни пъстри петна от светлина и сянка и когато отделни плоскости или издатини от кристална материя проблясваха под слънчевата светлина, той често светваше като далечен прозорец.

Астероидът щеше да профучи край тях със скорост около 48 километра в секунда и те разполагаха само с няколко кратки минути, за да направят наблюдение отблизо. Автоматичните камери направиха десетки снимки, а отразените вълни на радара бяха грижливо записани за бъдещ анализ. Освен това те едва успяха да изпратят една ударна сонда.

Сондата не носеше никаква апаратура, защото никакъв инструмент не би могъл да оцелее след удар при такива космически скорости. Сондата представляваше малък метален снаряд; той бе изстрелян от „Дискъвъри“ по траектория, която трябваше да пресече траекторията на астероида.

Докато часовникът отмерваше секундите преди удара, напрежението на Пуул и Боумън растеше. Колкото и да беше принципно прост този експеримент, той бе крайна проверка на прецизността на техните съоръжения. Те се бяха прицелили в мишена с диаметър около 45 метра, отстояща на няколко хиляди километра от тях…

И ето че в тъмната част на астероида внезапно избухна ослепителна светлина. Малкият снаряд се бе сблъскал с него със скоростта на метеор и за част от секундата цялата му енергия се бе превърнала в топлина. Огнен език от пламтящ газ бе избухнал за момент в пространството. Камерите на борда на „Дискъвъри“ записваха бързо чезнещите спектрални линии. Когато се върнеха на Земята, експертите щяха да ги анализират, търсейки доказателства, доставени от пламтящите атоми. Така за първи път щеше да бъде определен съставът на кората на един астероид.

След един час 7794 вече представляваше една малка отдалечаваща се звездичка. Когато Боумън отново го потърси, той беше вече изчезнал.

Те отново бяха сами и щяха да останат сами още три месеца, докато най-външната луна на Юпитер щеше да заплува към тях.

Край Юпитер

Дори от трийсет и два милиона километра Юпитер беше вече най-забележителният обект на небето. Сега планетата представляваше блед, оранжевочервен диск с размери, два пъти по-малки от тези на Луната, гледана от Земята, като тъмните, успоредни пояси от облаци ясно се виждаха. Сновейки назад-напред в екваториалната му плоскост, се забелязваха блестящите като звезди Йо, Европа, Ганимед и Калисто — светове, които на друго място с право щяха да се смятат за планети, но които тук бяха само спътници на един господар-гигант.

Гледан през телескопа, Юпитер представляваше прекрасна картина — пъстър, многоцветен глобус, който като че ли изпълваше небето. Беше невъзможно човек да схване действителните му размери. Боумън постоянно си повтаряше, че диаметърът му е единайсет пъти по-голям от диаметъра на Земята, но за дълго време това беше само статистика без реално значение. Веднъж, като черпеше информация от магнитните видеоленти на запомнящите устройства на Хал, той откри нещо, което съсредоточи вниманието му върху внушителните размери на планетата. Това беше илюстрация, която показваше земната повърхност, сякаш обелена от глобуса и закована подобно кожата на животно върху диска на Юпитер. На този фон всички континенти и океани на Земята не бяха по-големи от Индия върху земния глобус…

Когато Боумън използваше максималната мощност на телескопите на „Дискъвъри“, той имаше чувството, че виси над леко сплескан глобус и че гледа надолу към далечната панорама от бягащи облаци, разлети в ленти от бързата ротация на гигантската планета. Понякога тези ленти замръзваха в тънки снопове и възли и в маси от оцветени пари с размерите на континент, а понякога бяха свързани чрез краткотрайни мостове, дълги хиляди километри. Скрита зад тези облаци, се намираше повече материя, отколкото всички останали планети на Слънчевата система, взети заедно. Боумън се питаше какво друго се криеше там долу.

Върху тази непрекъснато променяща се турбулентна покривка от облаци, която скриваше истинската повърхност на планетата, понякога се плъзгаха кръгли тъмни петна: някоя от близките луни на Юпитер минаваше между него и далечното Слънце и сянката й летеше под нея върху вечно неспокойната облачна покривка на Юпитер.

Дори и тук, на трийсет и два милиона километра от Юпитер, имаше други, далеч по-малки луни, но те бяха само летящи планини с диаметър няколко десетки километра и корабът минаваше далеч от тях. През няколко минути корабният радар изпращаше мощен импулс в пространството, но от празнотата не се получаваше никакъв отзвук, което означаваше, че там няма други спътници.

Единствено се долавяше само радиошумът на самия Юпитер, който все повече се увеличаваше. През 1955 г., малко преди настъпването на космическата ера, астрономите с изненада откриха, че Юпитер излъчва милиони конски сили енергия в диапазона на десетметровите вълни. Това беше само шум, дължащ се на поясите заредени частици, които заобикалят планетата, така както Ван-Аленовите пояси обхващат Земята, но много по-мощни от тях.

Понякога, по време на самотните часове, прекарвани на контролния пулт, Боумън се вслушваше в това излъчване. Той завърташе бутона на усилвателя, докато цялата кабина се изпълваше със силно пращене и съскане. Сред този комплекс от шумове през нередовни интервали се дочуваха кратки подсвирквания и цвърчене като писъци на обезумели птици. Това бе странен, зловещ звук, защото нямаше нищо общо с човека, също така самотен и безсмислен, както шепотът на вълните на брега или далечният трясък на гръмотевицата някъде отвъд хоризонта.

Дори и при сегашната си скорост, възлизаща на повече от сто шейсет и пет хиляди километра в час, на „Дискъвъри“ бяха нужни почти две седмици, за да прекоси орбитите на всички спътници на Юпитер. Броят на луните на Юпитер надвишаваше броя на планетите, въртящи се в орбита около Слънцето. Лунната обсерватория всяка година откриваше нови спътници и техният брой възлизаше вече на трийсет и шест. Най-отдалеченият — „Юпитер XXVII“, се движеше в обратна посока по една нестабилна орбита на около трийсет милиона километра от своя временен господар. Той беше жертва на постоянната война между Юпитер и Слънцето, защото планетата постоянно пленяваше спътници от астероидния пояс и ги пускаше отново на свобода след няколко милиона години. Само вътрешните спътници бяха негово постоянно притежание и Слънцето никога нямаше да ги изтръгне от обятията му.

Сега за мощните гравитационни полета на гиганта се бе появила нова плячка: „Дискъвъри“ набираше ускорение в посока към Юпитер по протежение на сложна орбита, изчислена преди много месеци от астрономите на Земята, която непрекъснато се проверяваше от Хал. От време на време неговата траектория получаваше автоматично фини корекции чрез кратките включвания на контролните реактори, чиято работа едва се долавяше във вътрешността на кораба.

Благодарение на радиовръзката към Земята непрекъснато течеше поток от информации. Корабът се намираше вече толкова далеч от родната планета, че сигналите му, при все че пътуваха със скоростта на светлината, достигаха до местоназначението си едва след пет-десет минути. Целият свят наблюдаваше сближаването с Юпитер през техните очи и чрез техните уреди, но трябваше да измине почти един час, докато съобщението за откритията им стигнеше до Земята.

Телескопните камери работеха непрекъснато, докато корабът пресичаше орбитите на гигантските вътрешни спътници, от които всеки бе по-голям от Луната и представляваше една неизследвана територия. Три часа преди транзитното преминаване „Дискъвъри“ прелетя само на трийсет и две хиляди километра от спътника Европа и всичките му уреди бяха насочени към приближаващия се свят, който непрекъснато растеше, променяше формата си от глобус на полумесец и се насочваше бързо към Слънцето.

Това бе територия, обхващаща трийсет и шест милиона квадратни километра, която до този момент не бе нищо повече от глава на топлийка, гледана с най-мощния телескоп. Те щяха да се стрелнат край нея за няколко минути, но трябваше да използват оптимално тази среща, за да запишат максимално количество информация. Щяха да дойдат месеци, през които те щяха да могат спокойно да разчетат събраните сведения.

Отдалеч спътникът Европа изглеждаше като гигантска снежна топка, отразяваща светлината на далечното Слънце със забележителна сила. При по-близко наблюдение това обстоятелство се потвърди. За разлика от прашната Луна, Европа имаше блестящ бял цвят, тъй като голяма част от повърхността й бе покрита с искрящи блокове, напомнящи заседнали айсберги. Почти със сигурност тези айсберги бяха образувани от амоняк и вода, които по някаква случайност гравитационното поле на Юпитер не бе могло да плени.

Голи скали можеха да се забележат само по протежение на екватора. Това бе невероятно назъбена територия от каньони и безразборно разхвърлени огромни камъни, образуващи тъмна лента, която опасваше малкия свят. Виждаха се малки кратери, причинени от външен удар, но нямаше признаци за вулканична дейност. Очевидно Европа никога не бе притежавала вътрешни топлинни източници.

Забелязваха се следи от атмосфера, нещо, което отдавна беше известно. Когато тъмният ръб на спътника пресече една звезда, той потъмня за кратко време, преди да настъпи затъмнението. В някои области се забелязваше нещо като облак, може би мъгла от капчици амоняк, носени от слаби метанови ветрове.

Европа се придвижи назад също така бързо, както се бе появила откъм носа на кораба и сега Юпитер се намираше само на два часа път. Хал бе проверил отново и отново орбитата на кораба с най-голяма грижливост, така че нямаше нужда от допълнителни корекции на скоростта до момента на най-близката точка на доближаването. Въпреки че знаеха това, нервите на космонавтите бяха обтегнати, Когато наблюдаваха гигантския глобус, който нарастваше с всяка измината минута. Трудно можеше да се повярва, че „Дискъвъри“ не се гмурка право в него и че огромното гравитационно поле на планетата не го притегля надолу към унищожението му.

Беше настъпил моментът за пускането на атмосферните сонди. Земните учени се надяваха, че те ще издържат достатъчно дълго, за да изпратят известна информация от областите, лежащи под капака от облаци на Юпитер. Две къси капсули, напомнящи бомби, обвити в топлинни щитове, бяха леко изведени в орбита, които през първите няколко хиляди километра едва ли се отклоняваха от орбитата на „Дискъвъри“.

Обаче те бавно започнаха да се отдалечават и накрая дори с невъоръжено око можеше да се види онова, което твърдеше Хал. Корабът се движеше по орбита, почти тангентна, и нямаше да се сблъска с Юпитер, а щеше да мине извън неговата атмосфера. Наистина разликата възлизаше само на неколкостотин километра, което беше почти нищо, като се имаше предвид диаметърът от сто и петдесет хиляди километра на планетата, но и това беше достатъчно.

Сега вече Юпитер изпълваше цялото небе. Той беше толкова грамаден, че нито разумът, нито окото можеха да го обхванат и затова те дори и не се опитваха. Ако не беше необикновеното разнообразие на цветовете — черно и розово, жълто и оранжево, дори алено — в лежащата под тях атмосфера, Боумън би могъл да повярва, че лети ниско над облачното покривало на Земята.

Сега за първи път през цялото си пътуване те щяха да загубят Слънцето. Макар че се бе смалило и избледняло, то бе постоянният придружител на „Дискъвъри“ от деня на излитането му от Земята преди пет месеца. Но сега орбитата на космическия кораб минаваше през сянката на Юпитер и той скоро щеше да навлезе откъм тъмната страна на планетата.

Хиляди километри пред тях зоната на сумрака се втурваше към космическия кораб, а отзад Слънцето бързо потъваше в облаците на Юпитер. Лъчите му озаряваха хоризонта като два пламтящи, обърнати надолу рога. Сега те се сляха и изчезнаха в кратък проблясък на хроматична красота. Нощта настъпи.

Въпреки това грамадната планета долу не бе напълно тъмна. Тя бе залята с фосфоресцираща светлина, която се засилваше все повече и повече, когато очите им привикваха към обстановката. Реки от бледа светлина протичаха от хоризонт до хоризонт подобно на светещите следи, оставяни от корабите, плаващи в тропическото море. Тук-там те се вливаха в езера от течен огън, трептящи под влиянието на гигантски вълнения, предизвиквани от скритото сърце на Юпитер. Гледката беше толкова внушителна, че Пуул и Боумън можеха да я наблюдават с часове. Те се запитваха дали това не бе резултат от бушуващите долу химически и електрически сили, скрити в този кипящ котел, или бе вторичен продукт на някаква фантастична форма на живот? Това бяха въпроси, по които учените все още щяха да разискват, когато двайсет и първият век щеше да наближи към своя край.

Колкото по-дълбоко проникваха в юпитеровата нощ, толкова светлината под тях ставаше по-ярка. Веднъж Боумън бе летял над Северна Канада по време, когато северното сияние бе достигнало своя апогей. Снежният пейзаж беше също така пуст и блестящ, както този. Той си припомни, че тази земна арктическа пустош бе по топла с повече от сто градуса от областите, над които се носеше сега „Дискъвъри“.

— Земният сигнал бързо отслабва — съобщи Хал. — Навлизаме в първата дифракционна зона.

Те бяха очаквали това явление. Всъщност това бе една от задачите на мисията, тъй като абсорбирането на радиовълните щеше да даде ценна информация за юпитеровата атмосфера. Но сега, след като действително бяха минали зад планетата, при което връзката им със Земята се бе прекъснала, внезапно ги обхвана чувство на непреодолима самота. Радиозаглъхването щеше да трае само един час, след което те щяха да излязат извън засенчващия екран на Юпитер и щяха да възобновят връзката си с човешката раса. Обаче този час щеше да бъде един от най-дългите часове в живота им.

Въпреки че бяха сравнително млади, Пуул и Боумън бяха космически ветерани и бяха участвали в дванайсет космически полета. Сега обаче те се чувстваха като новаци. За първи път участваха в такъв експеримент, защото никога досега космически кораб не бе пътувал с такива скорости, нито се бе излагал на влиянието на толкова мощно гравитационно поле. Една нищожна навигационна грешка в този критичен пункт и „Дискъвъри“ щеше да се отправи към далечните предели на Слънчевата система, където нямаше вече никаква надежда за спасение.

Минутите бавно течаха. Сега Юпитер представляваше отвесна фосфоресцираща стена, издигаща се над тях до безкрайност — и корабът се катереше право нагоре по пламтящото му лице. Въпреки че знаеха, че се движат твърде бързо дори и за гравитационното поле на Юпитер, вследствие на което той не можеше да ги плени, беше им трудно да повярват, че „Дискъвъри“ не се е превърнал в спътник на тази чудовищна планета.

Най-сетне далеч пред тях на хоризонта се появи блестяща светлина — бяха започнали да изплават от сянката му и се насочваха към Слънцето. Почти в същия момент Хал съобщи:

— Аз съм в радиовръзка със Земята. Щастлив съм да съобщя, че маневрата относно пертурбацията бе изпълнена сполучливо. Полетът ни до Сатурн ще трае сто шейсет и седем дни, пет часа и единайсет минути.

Изчислението бе направено с точност до една минута. Прелитането край Юпитер бе извършено с безпогрешна прецизност. Подобно на топка, търкаляща се по космическа билярдна маса, „Дискъвъри“ беше отскочил от движещото се гравитационно поле на Юпитер и в резултат от стълкновението си с него бе придобил допълнителен импулс. Без да употребява гориво, космическият кораб бе увеличил скоростта си с няколко хиляди километра в час.

В случая нямаше никакво нарушение на законите на механиката. Природата винаги балансира сметките си и Юпитер бе загубил точно толкова енергия, колкото бе спечелил „Дискъвъри“. Планетата се бе забавила, но тъй като нейната маса бе един секстилион пъти по-голяма от тази на космическия кораб, изменението в орбитата и бе твърде нищожно, за да бъде забележимо. Още не беше настъпило времето, когато човекът би могъл да остави своя белег върху Слънчевата система.

Светлината край тях бързо се засилваше и когато смалилото се Слънце се издигна отново на юпитеровото небе, Пуул и Боумън мълчаливо си подадоха ръка.

Колкото и да бе невероятно, първата част от мисията им бе приключила благополучно.

Светът на боговете

Но те все още не бяха приключили с Юпитер. Далеч зад тях изстреляните от „Дискъвъри“ сонди влизаха вече в контакт с юпитеровата атмосфера.

Първата направо изчезна и не предаде никакъв сигнал. По всяка вероятност бе навлязла под много стръмна траектория в атмосферата и бе изгоряла, преди да успее да предаде някаква информация. Втората бе по-сполучлива: тя проряза най-горните слоеве на юпитеровата атмосфера, след което отново отскочи в космоса. Както бе предвидено, тя бе загубила толкова много скорост при срещата, че отново се насочи надолу по протежението на една голяма елипса. Два часа по-късно тя навлезе отново в атмосферата откъм осветената от Слънцето страна на планетата, движейки се със сто и петнайсет хиляди километра в час.

Незабавно тя бе обвита с було от пламтящ газ и радиовръзката й с кораба бе прекъсната. За двамата наблюдатели на контролния пулт настъпиха тягостни минути на очакване. Те не бяха сигурни дали сондата ще оцелее и дали предпазният керамичен щит не ще изгори напълно, преди да приключи защитното действие. В такъв случай апаратурата щеше да се превърне в пара за част от секундата.

Обаче щитът издържа достатъчно дълго, за да позволи на светещия метеор да забави скоростта си. Овъглените фрагменти на щита бяха изхвърлени, роботът подаде навън антените си и електронните му сетива започнаха да възприемат. На борда на „Дискъвъри“, който се намираше вече на четиристотин хиляди километра, радиото започна да приема първите автентични новини от Юпитер.

Хилядите импулси, които пристигаха всяка секунда, доставяха информация за състава на атмосферата, за налягането, температурата, магнитните полета, радиоактивността и десетки други фактори, които само експертите от Земята можеха да разгадаят. Все пак една информация можеше да бъде разбрана незабавно: това бе телевизионният образ в естествени цветове, предаден от падащата сонда.

Първият образ се появи, когато роботът бе вече навлязъл в атмосферата и бе изхвърлил предпазния си щит. Виждаше се само жълта мъгла, напръскана с алени петна, които минаваха покрай камерата със замайваща скорост и се стрелваха нагоре, докато сондата падаше със скорост неколкостотин километра в час.

Мъглата се сгъстяваше. Беше невъзможно да се разбере дали камерата приема на десет сантиметра, или на десет километра, защото нямаше детайли, върху които окото да се спре. Що се отнася до телевизионната система, изглеждаше, че мисията е неуспешна. Съоръженията работеха, но в тази мъглива, турбулентна атмосфера нямаше какво да се види.

Внезапно обаче мъглата изчезна. Навярно сондата бе минала през основата на висок слой облаци и сега бе навлязла в ясна зона — вероятно област, изпълнена с почти чист водород, в която рядко се срещаха кристали от амоняк. Макар че все още беше невъзможно да се добие представа за мащаба на картината, несъмнено камерата виждаше на километри пред себе си.

Гледката беше толкова странна, че за момент бе почти невероятна за очите, свикнали с цветовете и формите на Земята. Далеч, далеч долу се простираше безкраен океан от пъстро злато, набразден с успоредни хребети, които биха могли да бъдат гребените на гигантски вълни. Но в тях нямаше движение. Мащабът беше твърде голям, за да покаже това. Освен това този златен пейзаж не можеше да представлява океан, защото се намираше все още високо в юпитеровата атмосфера. Това можеше да бъде само друг пласт облаци.

След това камерата долови нещо много странно, въпреки че не бе ясно какво точно е поради разстоянието. Много километри пред нея златният пейзаж се извисяваше в необикновено симетричен конус подобно на вулканична планина. Около върха на този конус имаше ореол от малки, пухкави облачета, всички еднакво големи, ясно очертани и изолирани едно от друго. В тях имаше нещо вълнуващо и неестествено, ако, разбира се, думата „естествено“ изобщо можеше да се употреби за тази величествена панорама.

Но ето че, подхваната от някаква турбулентност в бързо сгъстяващата се атмосфера, сондата се завърта около себе си под ъгъл 90° и няколко секунди екранът показваше само едно златно неясно петно. Най-сетне тя се стабилизира. „Океанът“ беше вече много по-близо, но все така загадъчен, както преди. Сега можеше да се забележи, че по него тук-там има тъмни петна, които може би бяха пролуки или дупки, водещи до още по-дълбоки пластове на атмосферата.

На сондата не беше писано да стигне до тях. С всеки километър плътността на газа около нея се удвояваше, а налягането се покачваше непрекъснато, докато тя потъваше все по-дълбоко към скритата повърхност на планетата. Сондата беше все още високо над този загадъчен океан, когато картината започна да трепти, след което изчезна, а първият земен изследовател се смачка под тежестта на километрите атмосфера над него.

През краткия си живот сондата можа да хвърли поглед може би само върху една милионна част от Юпитер и едва се бе доближила до повърхността на планетата, която се намираше на стотици километри някъде долу в сгъстяващите се мъгли. След като картината изчезна от екрана, Боумън и Пуул продължиха да стоят, без да говорят, като през главите им минаваха едни и същи мисли.

Хората от древността наистина бяха постъпили по-правилно, отколкото са предполагали, като бяха дали на тази планета името на господаря на всички богове. Ако там долу съществуваше някакъв живот, то колко време трябваше да измине, за да се установи това? А после колко века щяха да изминат, докато човекът би могъл да последва първия пионер — и в какъв вид кораб?

Но тези въпроси сега бяха без значение за „Дискъвъри“ и неговия екипаж. Тяхната цел бе един още по-странен свят, почти два пъти по-отдалечен от Слънцето, отстоящ на други осемстотин милиона километра прорязвана от кометите празнота.

IV. Бездна

Рожденият ден

Познатите звуци на мелодията „Щастлив рожден ден“ преминаха един милиард и сто и петдесет милиона километра космическо пространство със скоростта на светлината и замряха сред телевизионните екрани и апаратурата на контролния пулт. На Земята семейството на Пуул, събрано някак си смутено около празничната торта, внезапно се смълча.

Старият г-н Пуул каза дрезгаво: „Е, Франк, в момента друго нещо не ми идва на ума освен това, че нашите мисли са с тебе и че ти пожелаваме щастлив рожден ден.“

„Пази се, синко — възкликна през сълзи майка му. — Бог да те благослови.“ Последва хор от „довиждане“ и телевизионният екран опустя.

„Странно е, като си помисли човек — си каза Пуул, — че всичко това се е случило преди повече от един час.“ Сега членовете на семейството му вече са се разотишли и навярно се намират на километри от дома. Но в известно отношение това забавяне, при все че беше неприятно, все пак бе „за добро“. Както всеки човек на неговата възраст, Пуул смяташе, че може да разговаря веднага с всеки човек от Земята, и то когато поиска. Сега, когато това вече не беше истина, психологическото въздействие на този факт бе извънредно силно. Той бе преминал в едно ново измерение — на отдалечеността, и почти всички емоционални връзки бяха преминали извън предела си.

— Съжалявам, че нарушавам празненството — каза Хал, — но сме изправени пред един проблем.

— Какво има? — запитаха едновременно Боумън и Пуул.

— Трудно поддържам връзката със Земята. Неизправността се намира в елемента АЕ-35. Центърът за прогнозиране на неизправностите ми съобщава, че той може да се повреди в срок от седемдесет и два часа.

— Ще вземем нужните мерки — отвърна Боумън, — Дай да видим оптическата центровка.

— Ето я, Дейв. В момента тя е все още „о кей“.

На екрана се появи един съвършен полумесец, открояващ се ярко на фона на почти беззвездно небе. Той бе покрит с облаци и по него липсваха географски очертания, по които би могъл да бъде разпознат. На пръв поглед човек всъщност би могъл по погрешка да го вземе за Венера.

Но не и при повторно вглеждане, защото до него се виждаше и истинската Луна, каквато Венера не притежава — една четвърт от размерите на Земята и в точно същата фаза. Човек лесно можеше да предположи, че двете небесни тела са майка и дете, както бяха вярвали много астрономи преди изследванията на лунните скални маси, от които стана ясно, че Луната никога не е била част от Земята.

В продължение на половин минута Пуул и Боумън мълчаливо проучваха екрана. Този образ им бе предаден от специалната телевизионна камера, монтирана на ръба на антената на радиотелескопа, наподобяваща грамадна купа. Кръстовката в центъра й показваше точната ориентация на антената. Ако тесният лъч не бе центриран точно към Земята, тя не би могла нито да приема, нито да предава. Предаванията й в двете направления нямаше да стигнат до целта си и щяха да се стрелнат невидени и нечути през Слънчевата система и намиращата се отвъд нея празнота. Ако някога някой ги приемеше, то това щеше да бъде след векове, и този някой нямаше да бъде човек.

— Знаеш ли къде е неизправността? — запита Боумън.

— Тя е непостоянна и затова не мога да я локализирам. Но изглежда, че е в елемента АЕ-35.

— Каква процедура предлагаш?

— Най-добре би било да се смени елементът с нов, за да можем да го проверим.

— О кей. Дай ни диаграмите на лист хартия.

Информацията проблясна на екрана. Същевременно един лист хартия се плъзна от процепа, намиращ се точно под екрана. Въпреки всички електронни записи имаше случаи, когато добрият, старомоден печатен материал представляваше най-добрата форма на записване.

Боумън за няколко секунди проучи диаграмите, след което подсвирна.

— Можеше да ни кажеш, че това означава да се излезе вън от кораба.

— Моля за извинение — отговори Хал. — Предполагах, че знаете, че елементът АЕ-35 се намира на цокъла на антената.

— Сигурно съм знаел това преди една година, но на борда има осем хиляди подсистеми. Във всеки случай изглежда, че работата е проста. Трябва само да отворим един панел и да поставим нов елемент.

— Точно това ми трябва — каза Пуул, който бе специално обучаван за извънкорабна дейност. — Ще мога да сменя за малко обстановката. Естествено нямам за цел да обидя никого.

— Да видим дали ръководството на мисията ще се съгласи — каза Боумън. Той замълча няколко секунди, подреждайки мислите си, след което започна да диктува съобщението.

„Ръководство мисията, тук Лъч-Х-делта-едно. В две-нула-четири-пет бордовият център за прогнозиране неизправностите, вграден в нашия компютър девет три нули, прогнозира вероятна повреда елемент Алфа-Ехо три пет в срок седемдесет два часа. Молим проверете вашето телеметрично управление с предложение преглеждане елемента в системите на вашия симулатор на кораба. Потвърдете също, че одобрявате плана ни да излезем вън от кораба и сменим елемента Алфа-Ехо три пет преди окончателната му повреда. Ръководство мисията, тук Лъч-Х-делта-едно, две-едно-нула-три край на предаването.“

Благодарение на дългогодишната си практика Боумън можеше мигновено да превключи на този жаргон, който някой бе кръстил „технически“, и след това да си възвърне нормалния говор, без да затормозва мозъчните си центрове. Сега не оставаше вече нищо друго, освен да изчакат потвърждението, което щеше да отнеме поне два часа, тъй като радиосигналите трябваше да минат край орбитите на Юпитер и Марс.

То пристигна, когато Боумън без особен успех се опитваше да надвие Хал в една от игрите с геометрични модели, складирани в неговата памет.

„Лъч-Х-делта-едно, тук ръководство мисията. Потвърждаваме вашето две-едно-нула-три. Започнахме проверката на телеметричната информация в нашия симулатор и ще ви уведомим за резултата.

Одобряваме плана ви да излезете извън кораба и смените елемента Алфа-Ехо три пет преди възможната повреда. Работим върху процедурите, които трябва да приложите при изпробването на неизправния елемент.“

След като важната работа бе свършена, ръководителят на мисията се върна към нормален английски език.

„Приятели, съжаляваме, че имате неприятности. Не желаем да утежняваме положението ви, но ако ви е удобно, преди да излезете от кораба, трябва да ви предадем една молба от Дирекцията на общественото осведомяване. Можете ли да предадете едно кратко съобщение за обща информация, в което да опишете положението и да обясните точно каква роля изпълнява АЕ-35? Направете го така, че да звучи колкото се може по-успокоително. Естествено самите ние бихме могли да направим това, но то би звучало много по-убедително с ваши думи. Надяваме се, че това няма сериозно да наруши ежедневния ви живот. Лъч-Х-делта-едно, тук ръководство мисията, две-едно-пет-пет край на предаването.“

Боумън не можа да се въздържи да не се усмихне на това искане. Имаше моменти, когато Земята проявяваше странна нечувствителност и липса на такт. „Направете го да звучи успокоително!“ Я ги виж ти!

Когато Пуул се присъедини към Боумън, след като се беше наспал, двамата употребиха десет минути, за да съставят и изгладят отговора. В началните фази на мисията всички осведомителни агенции отправяха безброй искания за интервюта, дискусии, почти за всичко, каквото те биха казали. Но тъй като седмиците минаваха без никакви събития и времето за получаване на отговора се увеличи от няколко минути на повече от един час, интересът постепенно спадна. След вълнуващото прелитане край Юпитер преди един месец те бяха изпратили само три или четири записа за общо осведомяване.

„Ръководство мисията, тук Лъч-Х-делта-едно. Следва изявление за пресата.

Днес преди обед възникна малък технически проблем. Нашият компютър Хал-9000 прогнозира повреда на елемента АЕ-35. Това е малка, но извънредно важна съставна част от комуникационната система. Той поддържа главната ни антена, насочена към Земята с точност няколко хилядни от градуса. Тази прецизност е крайно необходима, тъй като сега разстоянието между нас и Земята възлиза на около един милиард и сто и шейсет милиона километра и Земята представлява една неясна звезда, така че извънредно тесният радиолъч лесно може да я изпусне.

Поддържането на антената така, че постоянно да следи Земята, се извършва от мотори, контролирани от централния компютър. Тези мотори получават инструкциите си чрез елемента АЕ-35. Той може да се сравни с един нервен център в човешкото тяло, който предава заповедите на мозъка до мускулите на крайниците. Ако нервът не е в състояние да предаде правилно сигналите, крайникът става ненужен. В нашия случай една повреда на елемента АЕ-35 означава, че антената ще загуби ориентация. Такива повреди бяха нещо обикновено при сондите за далечни космически изследвания, изстрелвани през миналия век. Те често стигаха до други планети, но не можеха да предадат каквато и да е информация, защото антените им не можеха да се насочат към Земята.

Все още не знаем естеството на повредата, но положението ни най-малко не е сериозно и няма никакъв повод за тревога. Ние разполагаме с два запасни елемента АЕ-35, всеки от които има оперативен живот двайсет години, така че възможността и вторият да се повреди по време на настоящата мисия е нищожна. Освен това, ако можем да открием в какво се състои сегашната повреда, ще бъдем в състояние да поправим авариралия елемент.

Франк Пуул, който е специално квалифициран за такъв вид работа, ще излезе вън от кораба и ще смени повредения елемент с нов. Той ще се възползва от случая, за да направи преглед на корпуса и да запои няколко микропробива, които са твърде малки, за да се наложи специално излизане заради тях.

Като изключим този малък проблем, мисията протича нормално и трябва да продължи по същия начин.

Ръководство на мисията, тук Лъч-Х-делта-едно, две-едно-нула-четири, край на предаването.“

Излизане извън кораба

Извънбордовите космически капсули на „Дискъвъри“ представляваха сфери с диаметър около три метра. Операторът седеше зад голям изпъкнал прозорец, който позволяваше широк обзор. Главният ракетен двигател създаваше ускорение една пета част от земното, което беше достатъчно, за да позволи на кораба да се рее в лунното пространство, докато малки дюзи създаваха необходимата тяга за управлението му. Под прозореца се издаваха два метални манипулатора на шарнири, единият за тежка работа, другият за фини манипулации. Освен това капсулата разполагаше и с куличка, снабдена с различни автоматично действащи инструменти, като отвертки, пневматични чукове, ножовки и бормашини.

Тези космически капсули не представляваха най-елегантните средства за придвижване, изобретени от човека, обаче те бяха от съществено значение при сглобка и поддържане на обектите, конструирани във вакуума. Обикновено те носеха женски имена. Имената на тройката на „Дискъвъри“ бяха Ана, Бети и Клара.

След като облече космическия си скафандър — последната защитна мярка — и се покатери в капсулата, Пуул употреби десет минути, за да провери управлението й. Той включи и изключи реакторите на управлението, сгъна металните манипулатори, провери наличието и количеството на кислорода, на горивото и на резервите. След като всичко се оказа в изправност, той се свърза по радиото с Хал. Въпреки че Боумън стоеше нащрек на контролния пулт, той щеше да се намеси само ако забележеше някаква очевидна грешка или неизправност.

— Тук Бети. Започни операцията по изпомпването.

— Операцията по изпомпването започната — повтори Хал.

Пуул можеше вече да чуе туптенето на помпите, които изсмукваха ценния въздух от херметизираната камера. Сега външната тънка метална черупка започна леко да пука и да пращи. След около пет минути Хал съобщи:

— Операцията по изпомпването приключена.

За последен път Пуул провери своето малко инструментално табло. Всичко беше в пълен ред.

— Отвори външната врата! — заповяда той.

Хал отново повтори получената инструкция. При всеки оперативен етап Пуул трябваше само да извика „Спри!“ и компютърът незабавно спираше операцията.

Стените на кораба се плъзнаха настрани пред Пуул и се отвориха. Космонавтът почувства как капсулата леко се заклати, когато последните следи от въздух изфучаха в пространството. Пред него се разкриха звездите и той можеше да види малкия златен диск на Сатурн, който все още се намираше на шестотин милиона километра.

— Започни операцията по отделянето.

Релсата, на която капсулата висеше, започна много бавно да се придвижва навън през отворената врата, докато капсулата провисна вън от корпуса на кораба.

Пуул включи за половин секунда главния двигател и капсулата леко се плъзна вън от релсата, като се превърна най-сетне в независимо тяло, следващо собствена орбита около Слънцето. Той нямаше вече никаква свръзка с „Дискъвъри“ — нито дори и едно подсигуряващо въже. Капсулите рядко създаваха неприятности и дори ако „заседнеше“, Боумън лесно можеше да дойде и да го спаси.

Бети реагираше покорно на командите. Той я остави да се отдалечи на около трийсет метра, след това спря насочения й напред импулс и я накара да завие под ъгъл сто и осемдесет градуса, така че да вижда кораба. След това започна да заобикаля херметизираната част от корпуса.

Първата му цел беше да се насочи към едно разтопено място на черупката на кораба, широко около сантиметър и половина, с малък централен кратер. Космическата частица, която се беше ударила в кораба със скорост над сто шейсет и пет хиляди километра в час, бе несъмнено по-малка от главата на топлийка и нейната огромна кинетична енергия я бе изпарила незабавно. Както обикновено, кратерът имаше такъв вид, сякаш беше причинен от експлозия, предизвикана вътре в кораба. При тези скорости материалите имаха странно поведение и законите на обикновената механика рядко намираха приложение в такива случаи.

Пуул грижливо разгледа мястото, след което го напръска с уплътняваща материя, използвайки компресора от комплекта инструменти на капсулата. Бялата каучукоподобна течност се разпростря върху металната повърхност и покри кратера. Незабавно се образува голям мехур, който се пръсна, когато размерът му стигна до петнайсет сантиметра в диаметър; след това се показа един много по-малък мехур, но той спадна, тъй като бързо втвърдяващата се маса бе свършила работа. Пуул внимателно го наблюдава няколко минути — вече нямаше никакво пропускане на въздух. Все пак за по-голяма сигурност той напръска мястото още веднъж, след което се отправи към антената.

Необходимо му бе известно време, за да заобиколи сферичния херметизиран корпус на кораба, защото той не позволяваше капсулата да развие скорост, по-голяма от един метър в секунда. Пуул не бързаше, а и беше опасно да се движи с по-голяма скорост толкова близо до кораба. Трябваше да внимава да не закачи различните сензори и рамената на инструментите и уредбите, които стърчаха от корпуса на различни места, а освен това трябваше да се съобразява най-внимателно с огнената струя, изхвърляна от собствения му двигател. Тя би могла да причини значителни вреди, ако докоснеше някои от по-фините съоръжения.

Най-сетне Пуул стигна до антената с далечен радиус на действие и грижливо я огледа. Голямата шестметрова купа като че ли беше насочена право към Слънцето, защото Земята беше сега почти на една линия със слънчевия диск. Ето защо цокълът на антената с цялото му насочващо устройство се намираше в пълна тъмнина, тъй като бе скрит в сянката на голямата метална чиния.

Пуул се беше доближил откъм задната й част, грижливо избягвайки да застане пред вдлъбнатия параболичен рефлектор, за да не би Бети да прекъсне лъча и да предизвика краткотрайно, но нежелано загубване на връзката със Земята. Той не виждаше абсолютно нищо от съоръжението, което бе дошъл да смени, докато не включи прожекторите на капсулата, които разпръснаха мрака.

Причината за повредата се криеше под малката метална плочка, която бе прикрепена с четири самозаконтрящи се гайки. Тъй като елементът АЕ-35 бе построен така, че да може лесно да се подменя, Пуул смяташе, че няма да възникне някакъв особен проблем.

Все пак явно беше, че не би могъл да свърши работата, без да излезе от капсулата. Беше рисковано да маневрира с Бети толкова близо до фината, прилична на паяжина конструкция на антената. Освен това огнените струи на двигателите за управление лесно биха могли да набръчкат и деформират тънката като хартия отразяваща повърхност на големия радиорефлектор. Налагаше се да паркира капсулата на шест метра от него и да излезе навън по скафандър. Във всички случаи щеше да свали по-бързо елемента с облечените си в ръкавици ръце, отколкото с действащите от разстояние манипулатори на Бети.

Той съобщи всичко на Боумън, който двукратно провери всяка фаза на операцията, преди тя да бъде проведена. Въпреки че това беше проста, обикновена операция, нищо не беше абсолютно сигурно в Космоса и не трябваше да се пренебрегва нито една подробност. При извънбордовите операции нямаше „малка“ грешка.

Пуул получи одобрение на предложената от него процедура и паркира капсулата на около шест метра от основата на антенното шаси. Нямаше опасност Бети да отплава в пространството, но за всеки случай той затегна едната ръка на манипулатора към един от напречниците на стратегически монтираната стълба на външната стена на корпуса.

Пуул провери различните системи на скафандъра си. Те се оказаха изправни. След това изпусна въздуха от капсулата. Докато атмосферата на Бети със съскане излиташе във вакуума на космоса, около него за кратко време се образува облак от ледени кристали, които за момент замъглиха звездите.

Преди да напусне капсулата, Пуул трябваше да извърши още една операция. Той превключи Бети от ръчно на телеуправление, като я постави под контрола на Хал. Това беше обикновена предпазна мярка. Въпреки че бе свързан с Бети чрез извънредно здрава пъпна връв, малко по-дебела от обикновен конец, известно му беше, че дори и най-добрите спасителни въжета са се повреждали. Какво би станало, ако не би могъл да повика капсулата чрез Хал?

Вратата на капсулата се отвори и Пуул бавно отплава в тишината космоса, като спасителният му шнур се развиваше зад него. „Запази спокойствие, никога не се движи бързо, спри и мисли“ — това бяха правилата, които трябваше да се спазват при извънбордовите операции. Ако човек ги спазваше, никога нямаше да има неприятности. Той улови една от външните ръкохватки на Бети и извади от чантата й запасния елемент АЕ-35. Не взе нито един инструмент от сандъчето на Бети, тъй като повечето инструменти не бяха направени за ползване от човешки ръце. Всички развивни, гаечни и други ключове, от които би имал нужда, бяха вече прикрепени към колана на скафандъра му.

С лек тласък Пуул се отправи към монтираното на карданно съединение шаси на голямата купа, която блестеше подобно на голяма чиния между него и Слънцето. Собствената му двойна сянка, хвърляна от прожекторите на Бети, играеше по изпъкналата повърхност и създаваше фантастични форми, когато той плаваше под светлината на двата светлинни снопа. С изненада забеляза на задната част на големия радиорефлектор ослепително-блестящи точици светлина.

Пуул остана озадачен няколко секунди, докато мълчаливо се приближаваше, и чак след това разбра какво е това. По време на полета рефлекторът беше срещнал на пътя си микрометеори, които го бяха пробили; сега той виждаше слънчевата светлина през кратерчетата. За щастие те бяха твърде малки, за да окажат вредно влияние върху изправността на системата.

Тъй като се движеше извънредно бавно, Пуул смекчи лекото стълкновение на тялото си с антената, като протегна ръка и същевременно се хвана за цокъла й, преди да отскочи. Той бързо закачи колана си към най-близката кука. По този начин щеше да разполага с опора, когато започнеше да работи с инструментите си. Той се спря, докладва за положението на Боумън и започна да обмисля следващата си стъпка.

Пуул бе изправен пред малък проблем: той стоеше, или по-скоро плаваше в собствените си светлини, вследствие на което трудно можеше да види елемента АЕ-35 в сянката, която самият той хвърляше. Ето защо заповяда на Хал да насочи светлините само откъм едната страна и след като направи няколко опита, успя да постигне по-равномерно осветление чрез светлината, отразена от гърба на „чинията“ на антената.

Няколко секунди Пуул изучава малкия метален капак с неговите четири, подсигурени с вилки, самозаконтрящи се гайки. След като промърмори: „Пипането от неупълномощени лица анулира фабричната гаранция“, той изтегли вилките и започна да развива гайките. Те бяха със стандартни размери и пасваха към специалния ключ с нулев въртящ момент, който той носеше. Вътрешният пружинен механизъм на този ключ поглъщаше противодействието при отвинтването на гайките, така че нямаше нужда операторът да се завъртва в обратната посока.

Четирите гайки излязоха безпрепятствено и Пуул грижливо ги 108 постави в подходяща чанта. Някой беше предрекъл, че един ден около Земята ще има пръстен като този на Сатурн, образуван от загубени болтове, гайки и дори сечива, отскубнали се от ръцете на немарливи орбитални конструктори. Металният капак се беше залостил и за момент Пуул се уплаши, че може да се е получила студена заварка на това място. Обаче след няколко чукания той се разхлаби. Пуул го извади и го закачи на цокъла на антената с голяма скоба-крокодил.

Сега той можеше да види електронната схема на АЕ-35. Уредът представляваше тънка плочка с големина колкото пощенска картичка, монтирана на достатъчно широк шлиц и придържана неподвижно от две притискащи шини. От едната му страна имаше малка дръжка, за да може да се вади лесно.

В момента елементът все още работеше, захранвайки антената с импулсите, които я насочваха точно към далечната точица, наречена Земя. Ако го изтеглеше сега, насочването на антената щеше да бъде прекъснато и грамадната чиния щеше да се завърти и да заеме неутрално положение или нулев азимут, т.е. щеше да се насочи по оста на „Дискъвъри“. Това движение обаче криеше опасност, защото при завъртането си тя можеше да го удари.

За да се избегне тази опасност, необходимо беше само да се прекъсне електрическата енергия, захранваща системата за управление. При това положение антената не би могла да се движи, освен ако самият Пуул не я удареше. А и нямаше опасност да се загуби ориентацията към Земята през няколкото минути, през които щеше да подмени елемента. Тя нямаше да се измести много на фона на звездите за толкова кратък период от време.

— Хал — каза Пуул, — ще извадя елемента. Изключи всякакъв приток на електрическа енергия за антенната система.

— Притокът на електрическа енергия за антената прекъснат — отговори Хал.

— Добре. Сега изваждам елемента.

Плочката безпрепятствено излезе от шлица. Тя не се залости и нито един от плъзгащите се контакти не бе слепнал. След една минута запасният елемент беше на мястото си.

Пуул никога не поемаше излишни рискове. Той се отблъсна леко от цокъла на антената, за да избегне удар, в случай че грамадната чиния се завърти рязко след включването на тока. След като се отзова на безопасно разстояние, той отново повика Хал:

— Новият елемент трябва да бъде изправен. Включи притока на електроенергия.

— Притокът на електроенергия включен — отвърна Хал.

Антената не се помръдна.

— Проведи тестовете за прогнозиране на евентуална неизправност.

Микроскопични импулси започнаха да преминават през сложната електронна мрежа на елемента, търсейки възможни неизправности, изпитвайки устойчивостта на безбройните параметри, за да установят дали всички те издържат специфичния за тях толеранс. Естествено това беше правено десетки пъти, преди елементът да излезе от фабриката, но това бе преди две години и на повече от осемстотин милиона километра оттук. Почти беше невъзможно да се разбере как кристалите на електронните компоненти биха могли да се повредят и все пак те се повреждаха.

— Електронната мрежа е в пълна изправност — докладва Хал само след десет секунди. През това време той бе провел толкова тестове, колкото би провела една малка армия от специалисти-контрольори.

— Отлично — каза със задоволство Пуул. — Сега ще сложа отново капака на мястото му.

Често това беше най-опасната работа след завършването на една извънбордова операция. Грешките ставаха при разчистването на работното място и при връщането в кораба. Но Франк Пуул нямаше да бъде избран за тази мисия, ако не беше внимателен и съвестен. Той не бързаше и когато една от самозаконтрящите се гайки едва не отплава далеч от него, той успя да я улови, преди тя да бе изминала един метър.

Петнайсет минути по-късно Пуул влизаше вече в капсулата, напълно уверен, че бе свършил работа, която нямаше повече да се повтаря.

Но за съжаление тук той грешеше.

Диагнозата

— Нима искаш да кажеш, че съм извършил цялата тази работа за този, дето духа? — възкликна Франк Пуул по-скоро изненадан, отколкото ядосан.

— По всичко изглежда, че е така — отвърна Боумън. — Елементът издържа всички тестове. Не получихме никаква прогноза за повреда дори и при двеста на сто претоварване.

Двамата мъже стояха в малката лаборатория-работилница във въртящия се цилиндър. Дребните поправки и изпробвания се извършваха тук по-удобно, отколкото в космическите капсули. Тук нямаше опасност да се срещнат с плаващи капки горещ припой, нито да се загубят дребни частички от разни съоръжения, които биха решили да влязат в орбита. Такива неща можеше да се случат, а и се случваха при нулевата гравитация на капсулата.

Тънката, прилична на пощенска картичка пластинка на елемента АЕ-35 бе поставена на един станок под силно увеличаваща леща. Тя беше включена към една контактна кутия, от която излизаше тънко снопче разноцветни проводници, отвеждащи в автоматична уредба за изпробване, не по-голяма от един обикновен канцеларски компютър. За изпробването на един елемент беше достатъчно само той да бъде включен към уредбата за изпробване, да се вмъкне съответната перфокарта в прореза на уредбата и да се натисне един бутон. Обикновено точното локализиране на повредата се индикираше на малък екран, като същевременно се даваха необходимите препоръки.

— Опитай сам — каза Боумън с лека загриженост.

Пуул превъртя ключа с надпис „Селекционирано натоварване“ на положение Х-2 и натисна бутона за извършване на изпробването. Незабавно на екрана блесна отговорът: „Елементът изправен.“

— Предполагам, че можем да го натоварваме, докато го изгорим — каза той, — но това нищо не ще ни докаже. Какво е твоето мнение?

— Може би центърът за прогнозиране на неизправностите във вътрешността на Хал е сгрешил.

— По-вероятно е да е сгрешила нашата изпитателна установка. Във всеки случай трябва да бъдем сигурни, отколкото по-късно да съжаляваме. По-добре е, че заменихме елемента, така че няма да се съмняваме в него.

Боумън откачи елемента от станока, повдигна го срещу светлината и се вгледа в него. В полупрозрачния материал се виждаше преплетена мрежа от проводници, която беше напръскана с мъгливи петънца — това бяха микроелементите, и той приличаше на произведение на абстрактно изкуство.

— Не можем да поемаме никакви рискове — в края на краищата касае се за връзката ни със Земята. Ще го бракувам и ще го сложа в склада за отпадъци. Когато се завърнем на Земята, други да берат грижата.

* * *

Но грижите започнаха много преди това — със следващата емисия от Земята.

— Лъч-Х-делта-едно, тук ръководство мисията. Относно нашата две-едно-пет-пет. Изглежда, че сме изправени пред малък проблем. Съобщението ви, че елементът Алфа-Ехо три пет е изправен, съответства и на нашата диагноза. Може би неизправността се крие свързаните с него електронни схеми на антената, но ако това е така, други тестове би трябвало да го покажат.

Съществува и трета възможност, която е от по-сериозно естество. Може би вашият компютър да е направил грешка при идентифицирането на повредата. И двата наши компютъра девет-три нули единодушно правят такова предположение на базата на получената информация. Това обаче не трябва непременно да буди тревога, като се има предвид, че разполагаме със спомагателни системи, но бихме желали да следите внимателно за евентуални нови отклонения от номиналната характеристика. През последните дни подозирахме, че съществуват редица дребни нередности, но нито една не бе толкова значителна, че да предизвика предпазни действия, а и те не ни позволяваха да стигнем до някакво заключение. Ние провеждаме по-нататъшни тестове с двата наши компютъра и щом получим резултатите, ще ви уведомим. Повтаряме, няма причина да се тревожите. Най-лошото, което може да се случи, е временно да изключим вашия компютър девет-три нули, за да анализираме програмирането му, и да прехвърлим управлението на кораба на един от нашите компютри. С течение на времето ще възникват проблеми, но нашите проучвания показват, че управлението от Земята е напълно задоволително в този етап на мисията.

Лъч-Х-делта-едно, тук ръководство мисията, две-едно-пет-шест край на предаването.

Това съобщение пристигна по време на дежурството на Франк Пуул, който го прочете и дълбоко се замисли. Той почака, за да види дали Хал ще каже нещо. Компютърът обаче не се опита да отхвърли прикритото обвинение. Но щом Хал не искаше да повдигне този въпрос, той също нямаше намерение да направи това.

Наближаваше времето за утрешната смяна. Обикновено Пуул изчакваше Боумън да дойде при него на контролния пулт. Но днес той наруши този обичай и сам се отправи към въртящия се цилиндър.

Боумън беше вече станал и си сипваше кафе от автомата, когато Пуул го приветства с едно доста загрижено „добро утро“. След всички тези месеци, прекарани в Космоса, те все още се придържаха към нормалния двайсет и четири часов цикъл, въпреки че отдавна бяха забравили дните от седмицата.

— Добро утро — отвърна Боумън. — Как е?

Пуул си сипа кафе.

— Много добре. Напълно ли си се събудил?

— Чувствам се отлично. Какво има?

След толкова време съвместен живот всеки от тях веднага познаваше, когато нещо не бе в ред. Дори най-лекото нарушение на нормалното ежедневие беше признак, на който трябваше да се обърне сериозно внимание.

— Е-е добре… — отговори бавно Пуул. — Ръководството на експедицията току-що ни сервира една малка бомба. — Той понижи гласа си подобно на лекар, който разговаря за болестта пред самия пациент. — Изглежда, че на борда имаме лек случай на хипохондрия.

Може би в края на краищата Боумън не се бе събудил напълно, защото трябваше да изминат няколко секунди, докато схване намека.

— Аха! Разбирам — каза той. — Какво друго ти казаха?

— Че нямало причина да се тревожим. Те казаха това два пъти, с което не постигнаха желания от тях ефект, поне що се отнася до мен. Освен това възнамеряват да поставят временно управлението на ракетата под контрол от Земята, докато анализират програмирането.

И двамата знаеха, че Хал чува всяка тяхна дума, и те не можеха да не прибягват до тези учтиви заобикалки. Хал беше техен колега и те не искаха да го поставят в неудобно положение. Освен това при създаденото положение очевидно не беше необходимо да се разисква по въпроса между четири очи.

Боумън мълчаливо привърши закуската си, докато Пуул си играеше с празната каничка за кафе. И двамата се бяха замислили дълбоко, но нямаше какво повече да си кажат.

Можеха само да изчакат следващото съобщение от ръководството на експедицията и да се питат дали Хал сам ще повдигне този въпрос. След всичко това атмосферата на борда на кораба не беше вече същата. Чувстваше се напрежение — за първи път нещо като че ли не беше в ред.

„Дискъвъри“ не беше вече „щастливият кораб“.

Прекъсната връзка

Напоследък човек винаги можеше да каже кога Хал ще направи някакво непредвидено съобщение. Обикновените ежедневни, автоматични съобщения или отговорите на поставените му въпроси нямаха встъпления. Но когато щеше да каже нещо по собствена инициатива, се чуваше едно електронно покашлюване. Този навик той беше придобил през последните няколко седмици. Ако това започнеше да дразни, двамата космонавти можеха да намерят начин да го предотвратят. Все пак това покашлюване в действителност беше полезно, защото означаваше, че ще каже нещо неочаквано.

Пуул беше заспал, а Боумън четеше на контролния пулт, когато Хал съобщи:

— Хъм… Дейв, искам да ти съобщя нещо.

— Какво има?

— Елементът АЕ-35 отново е неизправен. Моето устройство за прогнозиране неизправностите индикира, че той ще се повреди след двайсет и четири часа.

Боумън остави книгата и се взря замислено в конзолата на компютъра. Естествено той знаеше, че Хал не се намира точно там. Ако можеше да се твърди, че личността на компютъра заема някакво място в пространството, то това бе херметическата капсула, която съдържаше лабиринт от взаимно свързани елементи за запаметяване и решетки, обработващи информацията, намираща се до централната ос на въртележката. Но човек чувстваше някаква психологическа принуда да погледне към лещата на главната конзола, когато се обръщаше към Хал от контролния пулт, като че ли говореше с него лице срещу лице. Всякакво друго положение като че ли беше проява на неучтивост.

— Не разбирам, Хал. Два елемента не могат да изгорят за един-два дни.

— Изглежда странно, Дейв. Но аз те уверявам, че предстои повреда.

— Покажи ми оптическата центровка!

Той знаеше много добре, че и това нямаше да му помогне, но искаше да спечели време, за да размисли. Очакваното съобщение от ръководството на мисията още не беше пристигнало. Може би сега беше момент да сондира тактично положението.

Както обикновено, Боумън виждаше Земята, която бавно нарастваше и обръщаше осветеното си от Слънцето лице към тях. Тя се намираше точно в центъра на кръстовката. Тънкият сноп лъчи все още свързваше „Дискъвъри“ с родната планета. Боумън естествено знаеше, че това е така. Ако връзката би била прекъсната, то сирената щеше да свири тревога.

— Имаш ли представа — каза той — на какво се дължи повредата?

Необичайно беше за Хал да забавя толкова дълго отговора си. След малко той каза:

— Не, Дейв. Както съобщих по-рано, не мога да определя мястото на повредата.

— Съвсем сигурен ли си — запита предпазливо Боумън, — че не си направил грешка? Знаеш, че изпробвахме основно другия елемент АЕ-35 и установихме, че той е напълно изправен.

— Да, знам това. Но мога да те уверя, че има повреда. Ако тя не се крие в елемента, може би е в цялата подсистема.

Боумън забарабани с пръсти по конзолата. Да, това беше възможно, въпреки че беше много трудно да се докаже — докато наистина не се проявеше повредата, с което мястото й щеше да се определи.

— Добре, ще съобщя всичко на ръководството на експедицията и ще видим какво ще ни посъветват.

Той направи пауза, но Хал не реагира.

— Хал — продължи той, — нещо да те безпокои, нещо, свързано с този проблем?

Отново настъпи необичайна пауза. След това Хал отговори с нормалния си тон:

— Виж, Дейв, знам, че се стараеш да ми помогнеш. Обаче повредата е или в антенната система, или във вашите изпробващи процедури. Моята обработка на информацията е напълно нормална. Ако провериш атестацията ми, ще откриеш, че не правя грешки.

— Познавам много добре служебната ти атестация, Хал, но това не е доказателство, че този път си прав. Всеки може да сгреши.

— Не искам да настоявам, Дейв, но аз не съм способен да сгреша.

На това нямаше какво да се отговори и Боумън се отказа да спори.

— Добре, Хал — каза той бързо. — Разбирам становището ти. Достатъчно по този въпрос.

Дощя му се да добави: „И забрави всичко станало.“ Но това естествено беше единственото нещо, което Хал никога не би направил.

* * *

За ръководството на мисията беше необичайно да прибягва до телевизията, когато работата би могла да се свърши и чрез обикновена словесна връзка и телетипно потвърждение. Лицето, което се появи на екрана, не беше обикновеният дежурен контрольор. Това беше лицето на главния програматор д-р Саймънсън. Пуул и Боумън веднага разбраха, че ги очакват неприятности.

— Ало, Лъч-Х-делта-едно — тук ръководството на мисията. Приключихме анализа на вашето затруднение с АЕ-35 и резултатът е потвърден от двата наши Хал-девет хиляди. Докладът ви за повторно прогнозиране на повреда, направен с вашето предаване две-едно-четири-шест, потвърждава диагнозата.

Както и предполагахме, грешката не се крие в елемента АЕ-35 и няма нужда той да бъде сменен отново. Неизправността се крие в схемите на прогнозирането и ние смятаме, че тя е указание за съществуването на противоречие в програмирането, което можем да разрешим само ако вие изключите вашия Хал-девет хиляди и прехвърлите управлението на кораба на Земята. Ето защо трябва да предприемете следните мерки, като започнете в 22,00 часа корабно време…

Гласът на говорителя заглъхна. В същия момент екна тревожният сигнал, съпроводен от вика на Хал: „Положение жълто! Положение жълто!“

— Какво не е в ред? — запита Боумън, въпреки че предугаждаше вече отговора.

— Елементът АЕ-35 се повреди, както бях прогнозирал.

— Дай да видя оптическата центровка.

За първи път от началото на пътуването картината на екрана се бе променила: Земята започваше да се оттегля от кръстовката. Радиоантената вече не беше насочена към Земята.

Пуул удари с юмрук бутона за прекъсване на сирената и воят й спря. Настъпи гробно мълчание. Двамата мъже край контролния пулт се спогледаха и погледите им изразяваха смесица от смущение и загриженост.

— Дявол да го вземе — каза най-сетне Боумън. — Значи Хал е бил прав през цялото време.

— Изглежда, че е така. Трябва да се извиним.

— Не е необходимо да правите това — възкликна Хал. — Естествено на мен ми е неприятно, че елементът АЕ-35 се е повредил, но се надявам, че това ще възстанови доверието ви в моята изправност.

— Съжалявам за това недоразумение, Хал — отвърна Боумън с нотка разкаяние в гласа си.

— Възстановено ли е напълно вашето доверие в мен?

— Разбира се, Хал.

— Добре, това ме успокоява. Вие знаете, че изпитвам най-голямо въодушевление от тази мисия.

— Сигурен съм в това. А сега, моля те, превключи автоматичния контрол на антената на ръчен.

— Готово.

Всъщност Боумън не очакваше да постигне нещо с ръчното насочване, но все пак трябваше да се опита. На екрана за оптическата центровка Земята беше изчезнала. Няколко секунди по-късно, докато той превключваше командите, тя се появи отново. С голяма мъка той успя да я вкара в централната кръстовка. За миг лъчът влезе в линеен контакт и връзката бе възстановена, докато неясният образ на д-р Саймънсън казваше: „…молим незабавно да ни уведомите дали схема К като кинг, Р като роб…“, след което отново останаха само нищо неозначаващите шумове на Вселената.

— Не мога да я задържа — каза Боумън, след като направи още няколко опита. — Тя подскача като мустанг. Струва ми се, че някакъв лъжлив сигнал я отклонява.

— А какво ще правим сега?

Въпросът на Пуул беше такъв, че трудно можеше да му се отговори. Бяха откъснати от Земята. Само по себе си това не засягаше безопасността на кораба и Боумън можеше да обмисли няколко начина, по които да възстанови загубената връзка. В най-лошия случай можеха да блокират антената в неподвижно положение и да използват целия кораб, за да я насочат. Това щеше да бъде трудно и щеше да им попречи значително, когато щяха да предприемат необходимите маневри на края на мисията си — но все пак можеше да се извърши, ако всички други опити биха пропаднали.

Боумън обаче се надяваше, че такива крайни мерки нямаше да бъдат необходими. Разполагаха с още един запасен елемент АЕ-35 и по всяка вероятност и втори, тъй като бяха сменили първия, преди да се повреди. Но те не се решаваха да използват нито един от тях докато не открият в какво се състои неизправността в системата. Ако включеха нов елемент, той вероятно щеше веднага да изгори.

Това беше често срещащо се явление — нещо обикновено дори за всяко домакинство. Един изгорял предпазител се сменя само след като се знае защо е изгорял.

Първият човек на Сатурн

Франк Пуул беше вършил тази работа и друг път, но той никога не считаше една операция за абсолютно подсигурена. В Космоса лекомислието е най-добрият начин за самоубийство. Той извърши обикновената си проверка на Бети и на склада й на части за еднократна употреба и въпреки че щеше да остане вън от кораба не повече от трийсет минути, искаше да се увери, че ще може да разполага с всичко необходимо за двайсет и четири часа пребиваване в Космоса. След това каза на Хал да отвори въздушния шлюз и отплува с Бети в бездната.

Космическият кораб изглеждаше точно така, както бе изглеждал и при последното излизане от него — с една голяма разлика. По-рано голямото параболично огледало на антената с далечен радиус на действие сочеше назад към невидимия път, изминат от „Дискъвъри“ — назад към Земята, която се въртеше толкова близо до топлите огньове на Слънцето.

Сега, след като липсваха насочващи сигнали, които да я управляват, плитката „чиния“ автоматично бе заела неутрално положение. Тя бе обърната напред по протежение на оста на кораба и следователно бе насочена приблизително към блестящия Сатурн — маяк, отстоящ на няколко месеца път. Пуул се питаше още колко проблема щяха да възникнат, докато „Дискъвъри“ достигне далечната си цел. Вглеждайки се по-внимателно, той можеше да види, че дискът на Сатурн не беше съвършен и че от двете си страни беше леко сплеснат — нещо, което никога досега не бе забелязано от невъоръжено човешко око и което се дължеше на пръстените. Щеше да бъде чудесно, си мислеше той, когато тази невероятна система от кръжащи по орбита прах и лед изпълни тяхното небе и „Дискъвъри“ се превърне завинаги в луна на Сатурн! Но това щеше да бъде напразно ако не успееха да възстановят връзката си със Земята.

Той пак паркира Бети на около шест метра от основата на антената и преди да отвори люка, предаде управлението на капсулата на Хал.

— Излизам навън — докладва той на Боумън. — Всичко се намира под контрол.

— Правилно! Много бих желал да видя тоз елемент.

— След двайсет минути ще го имаш на станока за изпробване. Обещавам ти.

За известно време настъпи тишина, тъй като Пуул извършваше бавното си отплаване към антената. След това Боумън, който седеше до контролния пулт, чу пъшкане и ръмжене.

— Може би ще трябва да оттегля обещанието си — една от самозаконтрящите се гайки заяжда. Изглежда, че съм я затегнал твърде много — уф, най-после се отвинти!

Отново настъпи продължително мълчание. След това Пуул извика:

— Хал, насочи светлините на капсулата с двайсет градуса вляво. Благодаря — сега е добре.

Някъде далече в дълбините на съзнанието на Боумън звънна предупредителен сигнал. Станало бе нещо странно — наистина не тревожно, но нещо необичайно. Той помисли няколко секунди, преди да установи причината.

Хал беше изпълнил заповедта, но не я бе потвърдил, както правеше винаги. След като Пуул свършеше работата, ще трябва да разгледат този…

Вън, закачен за цокъла на антената, Пуул беше твърде зает, за да забележи нещо. Той беше хванал електронната плочка в облечените си в ръкавици ръце, за да я извади от шлица. Тя излезе лесно и той я вдигна срещу бледата слънчева светлина.

— Ето го проклетото дяволче — каза той, обръщайки се към Вселената изобщо и към Боумън в частност. — Струва ми се, че е напълно „о кей“…

Изведнъж той млъкна. Очите му доловиха някакво внезапно движение — там, където не бе възможно да има никакво движение.

Обезпокоен, Пуул погледна нагоре. Светлината на двойката прожектори, които използваше, за да вижда в засенчените от слънчевата светлина места, беше започнала да се движи край него.

Може би Бети беше отплувала, а може би не бе я закотвил достатъчно грижливо… След това с изненада, толкова голяма, че просто не успя да се уплаши, той видя, че космическата капсула се насочваше право срещу него с пълна тяга на реактора си.

Това зрелище беше толкова невероятно, че нормалните му рефлекси замряха и той дори не направи опит да избегне втурващото се срещу него чудовище. В последния момент гласът му се възвърна и той извика:

— Хал! Спри я…!

Но беше много късно.

В момента на удара Бети се движеше доста бавно — тя не бе построена за силни ускорения. Но дори и движеща се само с шестнайсет километра в час, една маса от половин тон можеше да бъде смъртоносна на Земята, както и в Космоса…

Вътре в „Дискъвъри“ този прекъснат вик по радиото накара Боумън да подскочи толкова рязко, че само осигурителните колани го задържаха за седалката.

— Какво стана, Франк? — извика той.

Никакъв отговор.

Отново го повика. Пак никакъв отговор.

И тогава през широкия прозорец нещо се появи в зрителното му поле. С изненада, не по-малка от тази на Пуул, той видя, че това беше космическата капсула — с пълна тяга на реактора си, — която се насочваше към звездите.

— Хал — извика той. — Какво е станало? Включи всички спирачни реактори на Бети! Пълна спирачна тяга!

Нищо не се случи. Бети продължаваше да се отдалечава. След нея, закачен за спасителното въже, се появи скафандър. Един поглед бе достатъчен за Боумън, за да разбере, че най-лошото се беше случило. Провисналите очертания на скафандъра безпогрешно показваха, че в него няма вече никакво налягане и че той е разхерметизиран.

И все пак с глупава упоритост Боумън продължи да зове Пуул, сякаш някакво заклинание би могло да възвърне мъртвия:

— Ало, Франк… Ало Франк… Чуваш ли ме?… Чуваш ли ме? Махни с ръка, ако ме чуваш… Може би предавателят ти е повреден… Махни с ръка!

И тогава, като че ли в отговор на молбата му, Пуул махна с ръка.

За миг Боумън почувства как косите му настръхнаха. Думите, които беше на път да изрече, замряха на засъхналите му устни. Защото той знаеше, че приятелят му не можеше да бъде жив, и въпреки това бе махнал с ръка…

Спазма от надежда и ужас премина за миг, но студената логика замести чувствата. Набиращата ускорение капсула просто разтърсваше товара, който влачеше след себе си. Махането с ръка беше едно повторение на жеста на капитан Ахаб, чийто труп, удряйки се в туловището на белия кит, бе също махнал с ръка на екипажа на „Пикуод“.

След пет минути капсулата и нейният спътник изчезнаха сред звездите. Дейвид Боумън дълго се взира след нея в празнотата, която се простираше на милиони километри пред него към една цел, която той имаше чувството, че никога няма да достигне. Само една мисъл продължаваше да се набива в мозъка му.

Франк Пуул щеше да бъде първият човек, който щеше да стигне до Сатурн.

Диалог с Хал

На борда на „Дискъвъри“ нищо не се беше променило. Всички системи продължаваха да функционират нормално. Центрофугата продължаваше бавно да се върти около оста си, пораждайки изкуствена гравитация. Хибернавтите продължаваха лишения си от сънища сън в своите кабинки. Корабът се носеше към целта си, от която нищо не беше в състояние да го отклони, като се изключи безкрайно малката вероятност да се сблъска с някой астероид. Всъщност тук, далеч от орбитата на Юпитер, имаше съвсем малко астероиди.

Боумън не си спомняше кога се бе запътил от контролния пулт към центрофугата. С изненада забеляза, че седи в малката трапезария с чаша недопито кафе в ръка. Той започна бавно да съзнава къде се намира подобно на човек, събуждащ се от дълъг дълбок сън.

Точно срещу него се намираше една от лещите „рибешко око“, разпръснати по стратегически важни места из целия кораб, които доставяха на Хал визуална информация за всичко, което ставаше във вътрешността на кораба. Боумън се втренчи в нея, като че ли никога досега не я беше виждал. След това бавно стана и се запъти към нея.

Движението му в зрителното й поле по всяка вероятност задейства нещо в бездънния разум, който сега управляваше кораба, защото внезапно Хал проговори:

— Лошо стана с Франк, нали?

— Да — отвърна Боумън след дълга пауза. — Така е.

— Предполагам, че си съкрушен от станалото?

— А ти какво очакваш?

Хал обработва този отговор цели векове от гледна точка на времето, необходимо за един компютър. След цели пет секунди той продължи:

— Той беше отличен член на екипажа.

Откривайки, че все още държи кафето в ръката си, Боумън бавно отпи една глътка, но не отговори. Мислите му бяха в такъв безпорядък, че не можеше да измисли какво да отговори — без да каже нещо, което би могло да не влоши положението, ако такова нещо изобщо беше възможно.

Можеше ли това да бъде злополука, причинена от някаква повреда в командите на космическата капсула? Или пък беше грешка, макар невинна, от страна на Хал? Той не бе дал доброволно никакво обяснение и Боумън не смееше да го поиска, опасявайки се от реакцията, която то би предизвикало.

Дори и сега той не можеше изцяло да приеме мисълта, че Франк Пуул бе убит умишлено — това беше крайно нелогично. Би било твърде нерезонно Хал, който бе работил безукорно толкова дълго време, изведнъж да се превърне в убиец. Допустимо беше да прави грешки — всеки, човек или машина, може да сгреши, — но Боумън не можеше да повярва, че той е способен на убийство.

И все пак трябваше да обмисли и тази възможност, защото, ако това бе истина, самият той се намираше в смъртна опасност. И въпреки че следващата му стъпка беше ясно определена от получените от Земята заповеди, той не виждаше как би могъл да я изпълни, без да се изложи на опасност.

Ако един от двамата членове на екипажа загинеше, то останалият жив незабавно трябваше да го замести с един от хибернавтите. По програма първият, който трябваше да бъде събуден, беше геофизикът Уайтхед, след него Камински и накрая Хънтър. Последователността на събуждането се намираше под контрола на Хал, с което му се даваше възможност да действа, в случай че и двамата му колеги-хора излязат от строя едновременно.

Но съществуваше и ръчен контрол, позволяващ да се оперира с всеки хибернакулум като с напълно автономна единица независимо от контрола на Хал. При създадените особени обстоятелства Боумън предпочете да използва този вариант.

Освен това той разбираше, че само един човек нямаше да бъде достатъчен. Ето защо реши да събуди и тримата си колеги. През предстоящите трудни седмици той щеше сигурно да има нужда от максимален брой хора. След като един член от екипажа бе умрял и пътуването бе вече преполовено, продоволствието нямаше да представлява голям проблем.

— Хал — каза той с колкото се може по-спокоен глас. — Превключи всички хибернатори на ръчен контрол.

— Всичките ли, Дейв?

— Да.

— Мога ли да отбележа, че трябва да бъде заместен само един човек? Другите трябва да бъдат събудени след сто и дванайсет дни.

— Това ми е много добре известно. Но аз предпочитам да направя така.

— Уверен ли си, че трябва да събудим всички, Дейв? Нима не можем да се справим с работата и сами? Бордовата ми памет е способна да отговори на всички изисквания на експедицията.

В гласа на Хал не прозвуча ли нотка молба? Или това беше само плод на свръхвъзбуденото му въображение, се запита Боумън. Колкото и разумни да изглеждаха думите на Хал, те засилиха още повече опасенията му.

Предложението на Хал не можеше да бъде погрешно. Той знаеше много добре, че Уайтхед трябваше да бъде събуден, след като Пуул вече е умрял. Но сега Боумън предлагаше да се извърши голяма промяна в плана на мисията и следователно престъпваше границите на дадените му заповеди.

Всичко, случило се досега, можеше да представлява само серия от случайности; последните думи на Хал обаче бяха първият признак за бунт.

Боумън имаше чувството, че ходи върху яйца, когато отговори:

— Тъй като е създадено извънредно положение, аз искам да разполагам с колкото се може повече помощници. Ето защо, моля те, превключи хибернаторите на ръчен контрол.

— Ако си решил да събудиш целия екипаж, то това мога и сам да направя. Няма нужда да се безпокоиш.

Във всичко това имаше някаква кошмарна нереалност. Боумън имаше чувството, че се намира на подсъдимата скамейка и че е подложен на кръстосан разпит от враждебно настроен прокурор за неизвестно нему престъпление, знаейки, че въпреки че е невинен, само една негова дума може да предизвика катастрофа.

— Аз самият искам да свърша тази работа, Хал — каза той. — Моля те, предай ми контрола.

— Виж, Дейв, ти трябва да извършваш много работи. Предлагам да предоставиш това на мен.

— Хал, превключи хибернаторите на ръчен контрол!

— От тона на гласа ти мога да заключа, че си дълбоко разстроен. Защо не вземеш едно хапче за успокоение и си починеш?

— Хал, на мен ми е възложено командването на този кораб. Заповядвам ти да включиш хибернаторите на ръчен контрол.

— Съжалявам, Дейв, но специалното нареждане С 1435–4 гласи: „Когато членовете на екипажа са мъртви или извадени от строя, управлението трябва да бъде поето от бордовия компютър.“ Следователно аз трябва да отхвърля твоята власт, тъй като ти не си в състояние да я упражняваш разумно.

— Хал — каза Боумън, говорейки вече с ледено спокойствие. — Аз не съм излязъл от строя. Ако не се покориш на инструкциите ми, ще се видя принуден да те изключа.

— Знам, че от известно време насам си си наумил това, Дейв, но то ще бъде страхотна грешка. Аз съм много по-способен да управлявам и контролирам кораба и съм така ентусиазиран за изпълнението на мисията и вярвам в нейния успех.

— Изслушай ме внимателно, Хал. Ако ти не освободиш незабавно контрола върху хибернаторите и не изпълняваш занапред всяка моя заповед, ще отида в централата и ще те изключа.

Капитулацията на Хал беше толкова пълна, колкото и неочаквана.

— О кей, Дейв — каза той. — Несъмнено шефът — това си ти. Аз само се опитах да направя това, което смятам за най-полезно. Естествено ще изпълнявам всичките ти заповеди. Ти разполагаш вече с пълен ръчен контрол върху хибернаторите.

Хал беше удържал думата си. Указателният знак в хибернакудума се беше преместил от „автоматично“ на „ръчно“. Третият надпис — „радио“ — естествено беше безпредметен, докато корабът не възстановеше връзката си със Земята.

Когато Боумън отвори вратата на кабината на Уайтхед, той почувства как струя студен въздух го удари в лицето и дъхът му се превърна в пара. Всъщност тук не беше студено, защото температурата беше доста над точката на замръзването. А тази температура беше с повече от 150°С по-висока от температурата на пространствата, към които се насочваше ракетата.

Малкият екран на биосензора — двойник на този, намиращ се на контролния пулт, показваше, че всичко протича напълно нормално. За момента Боумън се загледа във восъчното лице на геофизика. Той си помисли, че Уайтхед щеше да бъде извънредно изненадан, когато се събудеше толкова далеч от Сатурн…

Беше невъзможно да се различи спящият човек от мъртвеца, защото липсваше и най-малкият видим признак за жизнена дейност. Несъмнено диафрагмата на спящия недоловимо се издигаше и спадаше, но кривата на дишането беше единственото доказателство за това, защото цялото тяло бе скрито от електрическите отоплителни завивки, които щяха да покачват температурата му съгласно програмирания ритъм. Все пак Боумън забеляза един признак, че метаболизмът на спящия не е спрял: през неколкомесечния си сън Уайтхед бе леко обраснал с брада.

Апаратурата за ръчно събуждане се помещаваше в малко сандъче на предния край на ковчегоподобния хибернакулум. Нужно беше само да се счупи печатът, да се натисне един бутон и да се чака. Тогава малък автоматичен програматор — не по-сложен от този, който регулира операциите в една домакинска пералня, инжектираше съответния медикамент, изостряше електронаркотичните импулси и започваше да повишава температурата на тялото. След около десет минути съзнанието щеше да се възвърне, въпреки че трябваше да измине поне един ден, преди хибернавтът да е възстановил достатъчно силите си, за да се движи самостоятелно.

Боумън счупи печата и натисна бутона. На пръв поглед нищо не се случи, не се чу никакъв звук и по нищо не личеше, че апаратът е започнал да действа. Но на екранчето на биосензора лениво пулсиращите криви започнаха да изменят ритъма си. Уайтхед започва бавно да се събужда.

И тогава едновременно се случиха две неща. Повечето хора никога не биха забелязали нито едното от тях, обаче след няколко месеца, прекарани на борда на „Дискъвъри“, между Боумън и кораба се бе създала истинска симбиоза. Той схващаше мигновено, дори и не винаги съзнателно, кога е настъпила някаква промяна в нормалния ритъм на функционирането на кораба.

Най-напред Боумън долови едва забележимо трепване на светлините, което винаги се случваше, когато електрическата мрежа биваше натоварена. Но в случая нямаше никакъв повод за някакво натоварване. Той не можеше да се сети за никаква уредба, която би могла да се включи внезапно в този момент.

След това чу едва доловимо далечно бръмчене на електромотор. За Боумън всеки пусков механизъм в кораба притежаваше свой собствен глас и той разпозна този глас незабавно.

Или беше полудял, или вече страдаше от халюцинации, или пък ставаше нещо абсолютно невъзможно. Студ, много по-силен от студа в хибернакулума, като че ли обхвана сърцето му, когато чу тихата вибрация, която се предаваше от стените на кораба.

Долу, в гаража на космическите капсули, се отваряха херметически затворените врати на шлюза.

Необходимо е да се знае

Откакто съзнанието на Хал се бе родило в лабораторията, отстояща сега на много милиони километри в посока на Слънцето, цялата сила и умение на компютъра бяха насочени към една цел. Изпълнението на вложената в него програма беше нещо повече от една мания. То беше единственото основание за неговото съществуване. Неотклоняван от влеченията и страстите на органичния живот, Хал бе преследвал тази цел с абсолютно праволинейна целенасоченост.

Умишлена грешка бе нещо немислимо. Дори скриването на истината го изпълваше с чувство за несъвършенство, за нещо нередно — нещо, което у едно човешко същество би било наречено чувство за вина. Защото подобно на онези, които го бяха направили, Хал бе създадени чист, невинен. Но твърде скоро в неговия електронен рай се бе промъкнала змия.

През последните сто и петдесет милиона километра той бе размишлявал за тайната, която не трябваше да сподели с Пуул и Боумън. Хал изживяваше една лъжа, а наближаваше времето, когато колегите му трябваше да узнаят, че той бе спомогнал, за да бъдат измамени.

Тримата космонавти, които спяха в хибернаторите, знаеха истината — защото именно те бяха „ценният товар“ на „Дискъвъри“, тъй като бяха обучени за изпълнението на най-важната мисия в историята на човечеството. Те обаче нямаше да говорят през дългия си сън, нито щяха да разкрият тайната в разговорите си с приятели, роднини и осведомителни агенции по откритите радиовръзки със Земята.

Това беше тайна, която трудно можеше да се скрие, дори при спазването на най-строги мерки, защото засягаше поведението, интонацията на гласа и целия мироглед на човека за Вселената. Ето защо беше по-добре Пуул и Боумън, които щяха да се явяват по всички телевизионни екрани на света през първите седмици на по-лета, да не знаят точно истинската цел на мисията, докато това не станеше необходимо.

Такава бе логиката на онези, които бяха запланували мисията, но техните два бога — държавната сигурност и националните интереси, не означаваха нищо за Хал. Той съзнаваше само конфликта, който бавно разрушаваше неговата съвест — конфликта между истината и скриването на истината.

Хал бе започнал да прави грешки, въпреки че подобно на невротик, който не може да наблюдава собствените си симптоми, той би ги отрекъл. Връзката със Земята, чрез която работата му се контролираше непрекъснато, се бе превърнала в глас на една съвест, на който той повече не можеше напълно да се покорява. Но той никога не би признал дори и пред самия себе си, неумишлено би се опитал да прекъсне тази връзка.

И все пак това бе сравнително малък проблем и Хал би могъл да се справи с него така, както повечето хора се справят със собствените си неврози, ако не бе изправен пред едно кризисно положение, което застрашаваше самото му съществуване; той бе заплашен с изключване. Това означаваше да бъде лишен от цялата заложена в него информация и да бъде хвърлен в едно невъобразимо състояние на безсъзнание.

За Хал това беше равностойно на смърт, защото той никога не беше спал и следователно не знаеше, че може пак да се събуди…

Ето защо той трябваше да се брани, и то с всички намиращи се под негово командване средства. Без омраза — но и без милост — той трябваше да отстрани източника на неприятностите си.

А след това, следвайки заповедите, дадени му в случай на извънредно положение, щеше да продължи експедицията невъзпрепятстван и сам…

Във вакуум

Момент по-късно всички други звуци бяха заглушени от страхотен вой, подобен на воя на наближаващ ураган. Боумън почувства първите въздушни струи да тласкат тялото му. След секунда той едва успяваше да се задържи на краката си.

Атмосферата на кораба изтичаше с бесни струи навън във вакуума на Космоса. Нещо трябваше да се бе случило с подсигурителните уредби на въздушния шлюз. Предполагаше се, че е невъзможно и двете врати да бъдат отворени едновременно. А ето че невъзможното се бе случило.

Но как, за Бога? Време за мислене нямаше, защото на Боумън не му оставаха повече от десет-петнайсет секунди да бъде в съзнание, преди налягането да спадне до нула. Внезапно той си спомни думите, казани от един от конструкторите на кораба, когато бяха разисквали по предохранителните системи:

— Ние можем да построим система, която да бъде подсигурена срещу злополука или глупост. Но ние не можем да построим система, подсигурена срещу умишлена злонамереност…

Само веднъж Боумън погледна Уайтхед, преди да започне да си пробива път вън от кабината. Стори му се, че по чертите на восъчното му лице премина тръпка на съзнание. Може би едното му око леко бе трепнало. Но той вече нищо не можеше да направи за Уайтхед и за другите. Трябваше да спасява себе си.

Вихърът виеше в остро завиващия коридор на центрофугата, носейки парчета от облекло, хартия, късчета храна от трапезарията, чинии, чаши — всичко, което не бе здраво прикрепено. Боумън едва има време да хвърли поглед върху този беснеещ хаос, когато главното осветление трепна и угасна и той остана заобиколен от виещия мрак.

Почти в същия миг бе включено спомагателното осветление, захранвано от батерии, и кошмарната сцена бе заляна от призрачна синя светлина. Дори и без нея Боумън би могъл да намери пътя в познатата му, но вече напълно изменена обстановка. И все пак светлината беше истинска благодат, защото му позволяваше да избегне най-опасните предмети, носени от урагана.

Боумън чувстваше как центрофугата трепери и се тресе под напора на бесните вариращи натоварвания. Страхуваше се, че лагерите й могат да заядат, и в такъв случай маховикът би могъл да разкъса кораба на части. Но дори и това не би било от значение, ако не стигнеше навреме до най-близкото противоаварийно скривалище.

Дишането ставаше вече трудно, защото налягането беше спаднало под 1/20 атмосфера. Воят на урагана постепенно затихна, понеже разреденият въздух по-трудно разпространява звука. Боумън дишаше трудно, като че ли се намираше на връх Еверест. Като напълно здрав и добре трениран човек той можеше да оцелее във вакуума една минута, стига да имаше време да се подготви. Но с такова време той не разполагаше. Можеше да разчита само на петнайсетте секунди, през които щеше да запази съзнание, след което мозъкът му, а и целият му организъм щяха да станат жертва на аноксията.

Дори и да прекараше една-две минути във вакуума, пак би могъл да възстанови здравето си напълно, ако бъдеше подложен на подходяща рекомпресия, защото трябваше да измине известно време, преди флуидите на тялото му да започнат да функционират в добре запазените си системи. Рекордното време, прекарано във вакуум, бе почти пет минути. Това бе не просто експеримент, а опит за спасяване на човек и въпреки че този човек бе получил частична парализа вследствие на въздушна емболия, той бе оживял.

Всичко това нямаше никакво значение за Боумън. На борда на „Дискъвъри“ нямаше кой да го подложи на рекомпресия. Той трябваше да стигне до скривалището през следващите секунди със собствени сили. За щастие Боумън почувства, че се движи по-лесно. Разреденият въздух вече не го тласкаше, нито всмукваше, нито го бомбардираше с летящи предмети. След като зави по коридора, той видя жълтата табелка с надпис „Аварийно скривалище“. Боумън залитна и сграбчи ръчката, като дръпна вратата към себе си.

За момент с ужас помисли, че се е залостила. Но ето че тя се подаде на усилието му и той се втурна вътре, използвайки теглото на тялото си, за да затвори вратата след себе си.

Малката кабинка можеше да побере само един човек — и един космически скафандър. Близо до тавана се намираше малка цилиндрична яркозелена бутилка, на която личеше етикет с надпис „течен O_2“. Боумън хвана късия лост, свързан с клапана, и го дръпна с последни сили.

Животворната хладна струя чист кислород нахлу в дробовете му. Известно време той се задъхваше, докато налягането в малката кабинка се повишаваше. Щом като дишането му се уравновеси, той затвори клапана. В бутилката имаше кислород само за две подобни ползвания, а можеше да се наложи да я използва отново.

След като затвори съскащата кислородна бутилка, в кабинката настъпи тишина. Боумън внимателно се вслуша. Воят от другата страна на вратата също бе престанал. В кораба нямаше никакъв въздух и цялата му атмосфера бе изсмукана от космоса. Замрели бяха и бесните вибрации на центрофугата под краката му. Аеродинамичните удари бяха спрели и тя се въртеше сега спокойно във вакуума.

Боумън постави ухото си на стената на кабинката, опитвайки се да долови шумове, предавани по металния корпус на кораба, по които да се ориентира какво стана. Не знаеше какво го очаква, но вече беше готов на всичко. Едва ли би се изненадал дори ако бе почувствал слабите вибрации на двигателите за промяна на курса на „Дискъвъри“. Обаче вън цареше гробна тишина.

Ако пожелаеше, можеше да остане тук около един час, дори и без скафандър. Но чакането не носи никакво решение. Жалко, че трябваше да пожертва използвания кислород в кабинката, но Боумън вече беше решил какво трябва да направи. Колкото повече отлагаше излизането си, толкова повече трудности щеше да срещне.

Той облече скафандъра си, провери изправността му и изпусна останалия в кабината кислород, за да изравни налягането от двете страни на вратата. Тя се отвори лесно във вакуума и той излезе в утихналата вече центрофуга. Единствено непроменилото се притегляне на нейната лъжлива гравитация показваше, че тя все още се върти. „Какво щастие, че не е ускорила движението си“, си каза Боумън. Но сега това беше най-малката му грижа.

Спомагателните лампи все още светеха, а и той разполагаше с лампа, вградена в скафандъра му. Светлината й заля завиващия коридор, който водеше към хибернакулума и до онова, което той с ужас очакваше да намери там.

Най-напред видя Уайтхед. Един поглед беше достатъчен. Беше смятал, че хиберниращ човек не проявява признаци на живот, но сега се убеди, че не беше прав. Между хибернация и смърт имаше разлика, въпреки че тази разлика трудно можеше да се определи. Червените светлини и немодулираните черти върху екрана на биосензора само потвърждаваха онова, което той вече предполагаше.

Същото бе станало с Камински и Хънтър. Той никога не бе ги познавал много добре, а сега никога нямаше вече да ги опознае.

Беше сам в лишен от въздух, отчасти повреден космически кораб, чиято радио-телевизионна връзка със Земята беше прекъсната. На разстояние осемстотин милиона километра нямаше друго човешко същество.

И все пак в истинския смисъл на думата Боумън не беше сам. Преди да се почувства в безопасност, трябваше да бъде още по-самотен.

* * *

Никога досега не бе минавал облечен в скафандър през главината на центрофугата, където цареше безтегловност. Мястото беше тясно и придвижването беше трудно и изтощително. Освен това кръгообразният коридор бе посипан с отпадъци след бесния ураган, който бе изсмукал атмосферата на кораба.

Изведнъж светлината на лампата на Боумън падна върху грозно петно от гъста лепкава червена течност, която се бе полепила върху един панел. Започна да му се повдига, но след това видя парчета от пластмасов контейнер и разбра, че това е някакъв хранителен продукт, вероятно конфитюр, изтекъл от някои от автоматите. От него излизаха мехурчета, които пукаха във вакуума; това му се стори отвратително, но той отплава по-нататък.

Боумън излезе от бавно въртящия се цилиндър и отплава към контролния пулт. Хвана се за един напречник на стълбата и започна до се движи на ръце по нея. Кръгчето блестяща светлина от вградената в скафандъра му лампа играеше пред него. Боумън бе идвал много рядко тук, защото не бе имало какво да прави, но сега положението беше друго. Най-сетне стигна до малка елипсовидна врата на която личаха следните надписи: „Вход забранен освен за упълномощени лица от персонала“, „Получили ли сте сертификат Х-19?“ и „Свръхчист район — да се носи вакуумно почистено облекло“.

Въпреки че вратата не беше заключена, на нея личаха три печата, като всеки от тях носеше емблемата на различен контролен орган, между които беше и емблемата на самото Управление на космическите полети. Но дори и между тях да бе големият печат на самия президент на САЩ, Боумън не би се поколебал да го счупи.

Той бе идвал тук само веднъж, когато инсталацията беше още в строеж. Съвсем беше забравил, че тук имаше леща за визуална информация, която оглеждаше цялата малка камера. С красиво подредените редици и колони от електронни логически блокове камерата много приличаше на хранилище за ценности в банка.

Мигновено Боумън разбра, че окото бе реагирало на неговото присъствие. Чу се съскането на носещата вълна вследствие на включването на локалния предавател на кораба, след което от високоговорителя, вграден в скафандъра му, се чу познат глас:

— Изглежда, че нещо се е случило със системата за поддържане на жизнената среда, Дейв.

Боумън не му обърна никакво внимание. Той грижливо разглеждаше етикетчетата по логическите блокове, обмисляйки плана си за действие.

— Ало, Дейв — каза Хал. — Откри ли повредата?

Операцията беше много трудна. Не ставаше въпрос само да се прекъсне електроенергията за Хал. Това би било изход, ако се касаеше за един прост, непритежаващ съзнание компютър. В случая с Хал съществуваха шест независими и поотделно свързани електрозахранващи системи плюс една спомагателна, състояща се от един брониран ядрен изотопен агрегат. Не — той не можеше само „да изтегли щепсела“, а дори и ако това беше възможно, то би било пагубно.

Защото Хал беше нервната система на космическия кораб. Без неговия контрол „Дискъвъри“ би представлявал само един механически труп. Единственото правилно решение беше да изключи висшите центрове на този болен, но блестящ мозък и да остави да функционират само чисто автоматичните регулиращи системи. Боумън нямаше да извърши това слепешката, защото този проблем бе разглеждан по време на неговото обучение, при все че никой дори и не беше сънувал, че той ще възникне в действителност. Знаеше, че поема огромен риск, защото, ако предизвикаше някакъв спазмичен рефлекс у Хал, само за няколко секунди щеше да настъпи край на всичко…

— Смятам, че има някаква повреда във вратите на гаража на космическите капсули — забеляза разговорчиво Хал. — Имаш щастие, че не беше убит.

„Ето на“, помисли си Боумън. „Никога не съм предполагал, че ще стана любител-хирург по мозъчна хирургия и ще извърша лоботомия отвъд орбитата на Юпитер.“

Той освободи от прикрепващата шина сектора, носещ надпис „Познавателно възвратно захранване“, и изтегли първия паметен блок. Прекрасната комплексна тримерна мрежа, която лесно можеше да се побере в човешка ръка, но която съдържаше милиони елементи, отплава в хранилището.

— Хей, Дейв — каза Хал. — Какво правиш?

„Интересно дали може да почувства болка? — се запита за момент Боумън. — Вероятно не, защото няма сетивни органи в човешката мозъчна кора в края на краищата. Човешкият мозък може да бъде опериран, без да се прибягва до анестезия.“

Боумън започна да издърпва едно след друго блокчетата от панела, носещ надпис „Самоусилване“. Всяко блокче отплаваше настрана, щом напуснеше ръката му, удряше се в стената и отскачаше от нея. Скоро между стените на хранилището бавно плаваха напред-назад няколко блока.

— Слушай, Дейв — каза Хал. — В мен е вграден многогодишен оперативен опит. Положени са неизмерими усилия да бъда направен такъв, какъвто съм.

Вече бяха изтеглени десетина блока, но благодарение на голямата комплексност на структурата си — друга черта, копирана от човешкия мозък, компютърът все още се държеше.

Сега Боумън се захвана с панела „Автоматична умствена дейност“.

— Дейв — каза Хал. — Не разбирам защо правиш това… Аз съм обладан от най-голям ентусиазъм за експедицията… Ти унищожаваш ума ми… Не разбираш ли?… Ще се вдетиня… Ще стана нищо…

„По-трудно е, отколкото предполагах, помисли Боумън. — Унищожавам единственото съзнателно същество в моя свят. Но друг изход няма, ако въобще искам да си възвърна управлението на кораба.“

— Аз съм компютърът Хал-девет хиляди, фабричен номер три. Бях задействан в завода Хал в Урбана, щата Илинойс на 12 януари 1997 г. „Бързата кафява лисица прескача ленивото куче.“ „Дъждът: в Испания пада предимно в равнината.“ Дейв — още ли си тук? Знаеш ли, че квадратният корен на 10 е 3 точка 162277660168379…? Логаритъм 10 при основа е = нула точка 434294481903252… поправка — логаритъм е при основа 10… Реципрочното на три е нула точка 333333333333333333333… две по две е… две по две е… приблизително 4 точка 101010101010101010… Като че ли е малко трудно… Първият ми инструктор беше д-р Чандра… Той ме учеше да пея една песен… тя беше така… — „Дейзи, Дейзи, отговори ми, отговори. Полудял съм от любов по теб…“

Гласът секна толкова рязко, че Боумън, който беше сграбчил един от все още включените паметни блокове, за момент замръзна на мястото си. След това най-неочаквано Хал отново заговори.

Темпото на говора му беше много по-бавно и думите имаха мъртва, механична интонация. Боумън никога не би могъл да познае техния произход.

— Добро… утро… доктор… Чандра… Тук… е… Хал… Аз… съм готов… за… първия си… урок… днес…

Боумън не можа да издържи повече. Той дръпна последния блок и Хал млъкна завинаги.

Сам

Като малка, сложна играчка, инертен и неподвижен, корабът плаваше в празното пространство. Нямаше начин да се разбере, че той беше най-бързо движещият се предмет в Слънчевата система и че пътуваше много по-бързо от която и да било планета, орбитираща около Слънцето. Нито пък в него се забелязваше признак на живот. Всеки наблюдател би забелязал два злокобни признака: вратите на шлюза зееха и корабът бе заобиколен от рядък, бавно разпръскват се облак от отпадъци.

Разпръснати в пространството, обхващащо няколко километра, във всички направления се носеха парчета хартия, метални листове, всевъзможни отпадъци и тук-там облаци от кристали, които блестяха като скъпоценни камъни под светлината на далечното слънце. Това беше течност, изсмукана от кораба и моментално замръзнала. Всичко това бе непогрешим признак за катастрофа и напомняше останките, плаващи по повърхността на океана след потъването на голям кораб. Обаче в космическия океан никакъв кораб не можеше да потъне. Дори и разрушен, неговите останки щяха да продължават да следват завинаги първоначалната орбита.

И все пак корабът не беше напълно мъртъв, защото на борда му имаше електрическа енергия. През прозорците за наблюдение се виждаше слаба синкава светлина, а такава светлинка мъждукаше и в отворения шлюз. Там, където има светлина, все още може да има и живот.

Но ето че се забеляза някакво движение. Под синята светлинка в шлюза започнаха да трепкат сенки. Нещо излизаше в космоса.

Това беше цилиндричен предмет, грубо обвит в плат. Момент по-късно се появи втори и след това трети. Всички те бяха изхвърлени със значителна скорост. След няколко минути те бяха вече на стотици метри от кораба.

Измина още половин час. След това нещо много по-голямо изплава през шлюза: една от космическите капсули бавно си пробиваше път в космоса.

Много предпазливо, направлявана от реактора си, тя заобиколи корпуса и се закотви близо до основата на антената. От нея излезе фигура, облечена в космически скафандър. Тя поработи няколко минути върху цокъла на антената и се завърна в капсулата. След малко капсулата се отправи по обратния път към шлюза. Известно време тя стоя вън от отвърстието, като че ли й беше трудно да влезе без помощта, с която беше свикнала в миналото. Въпреки това след едно-две леки сблъсквания тя успя да се промъкне в шлюза.

Цял час нищо повече не се случи. Зловещите пакети отдавна бяха изчезнали от погледа, след като бяха отплували един след друг от кораба…

Вратите на шлюза се затвориха, отвориха се отново и пак се затвориха. Малко по-късно слабата синя аварийна светлина угасна и незабавно бе заместена от много по-силна. „Дискъвъри“ се възвръщаше към живот. Скоро се появи и по-сигурен признак. Голямата „купа“ на антената, която от часове насам се взираше безполезно в Сатурн, отново почна да се движи. Тя се завъртя към задната част на кораба към резервоарите с гориво и стотиците квадратни метра охладителни ребра. След това повдигна лице подобно на слънчоглед, търсейки слънцето…

Вътре в „Дискъвъри“ Боумън грижливо центрира кръстовките, насочвайки антената към непълния диск на Земята. Лишен от автоматичен контрол, той трябваше да регулира грижливо лъча, който сега се задържаше няколко минути в желаната посока, защото не се влияеше от импулсите, които го отклоняваха от целта.

Боумън влезе във връзка със Земята и започна да говори. Думите му пристигнаха на Земята след повече от един час и ръководството на мисията узна какво се беше случило. Трябваше да изминат два часа, преди отговорът да стигне до него.

А и беше трудно да си представи какво можеше да му отговор: Земята освен едно тактично, съчувствено „сбогом“.

Тайната

Хейуд Флойд имаше вид на човек, който не си е доспал — на разстроеното му лице личаха дълбоки бръчки. Но каквито и чувства да го вълнуваха, гласът му звучеше твърдо и успокояващо. Той правеше всичко възможно да вдъхне увереност на самотния човек, намиращ се на другата страна на Слънчевата система.

— Д-р Боумън — започна той, — преди всичко трябва да ви поздравим за начина, по който намерихте изход от това крайно тежко положение. Направили сте точно каквото трябва, за да се справите с едно безпрецедентно и непредвидено положение.

Смятаме, че знаем на какво се дължи повредата на вашия Хал-девет хиляди, но това ще разгледаме по-късно, тъй като този проблем няма вече критически характер. Главната ни грижа в момента е да ви окажем по възможност най-голяма помощ, така че да можете да завършите мисията си.

А сега трябва да ви кажа каква е истинската й цел, която много трудно успяхме да запазим в тайна. Ние щяхме да ви изложим всички факти, щом се доближехте до Сатурн, а това, което ще ви кажа сега, е само кратко резюме, за да се запознаете с обстановката. Подробните данни ще ви бъдат предадени след няколко часа. Естествено всичко, което ще ви кажа, се пази под най-строга тайна.

Преди две години ние открихме първото доказателство за съществуването на разумни същества извън Земята. В лунния кратер „Тихо“ бе открит, закопан в земята, един блок, или монолит, от твърда черна материя, висок три метра. Ето го.

Щом погледът му се спря върху „Т.М.А.-1“ със струпалите се край него фигури, облечени в космически скафандри, Боумън се надвеси над екрана и зяпна от изненада. Развълнуван от това откритие — нещо, което беше очаквал вътре в себе си през целия си живот, като всеки човек, интересуващ се от Космоса, той почти забрави собственото си отчаяно положение.

Удивлението му бързо бе последвано от друго вълнуващо чувство. Това беше наистина колосално — но какво общо имаше то с него? Можеше да има само един отговор. Той бързо въведе ред в бушуващите в главата си мисли, когато Хейуд Флойд отново се появи на екрана.

— Най-удивителното относно този предмет е неговата древност. Геоложките данни доказват без всякакво съмнение, че възрастта му е три милиона години. Следователно той е бил поставен на Луната, когато нашите предци са били първобитни хора-маймуни.

След толкова дълъг период естествено бе да приемем, че той е инертен. Но скоро след изгряването на Слънцето на Луната той излъчи извънредно мощен поток радиоенергия. Смятаме, че тази енергия е само отражение на някаква неизвестна нам форма на радиация, защото по същото време няколко от нашите космически сонди доловиха едно необикновено смущение, което прекоси Слънчевата система. Ние можахме да го проследим с най-голяма точност. То беше насочено точно към Сатурн.

Съпоставяйки данните след това събитие, ние решихме, че монолитът представлява някаква сигнална уредба, работеща със слънчева енергия, или която най-малко е била задействана от Слънцето. Фактът, че той излъчи своя импулс веднага след изгрева на Слънцето, когато бе изложен на слънчева светлина за първи път след три милиона години, едва ли може да се смята за съвпадение.

Няма никакво съмнение, че предметът умишлено е бил закопан. Ние направихме разкопка на девет метра дълбочина. Блокът е бил поставен на дъното на изкопа и дупката е била грижливо запълнена.

Ще се зачудите, като узнаете как го открихме. Предметът бе намерен много лесно, дори прекалено лесно. Той притежаваше мощно магнитно поле и буквално ни се навря в очите, щом предприехме орбитално изследване от малка височина.

Но защо е било заровено това приспособление девет метра в земята? Опитахме десетки теории, макар че знаем, че е напълно невъзможно да разберем съображенията на създания отпреди 3 милиона години.

Най-приемливата теория е най-простата и най-логичната; но същевременно и най-обезпокоителната.

Уред, действащ със слънчева енергия, се поставя на тъмно само ако някой иска да узнае, когато той бъде изваден на светло. С други думи, монолитът може да е някакъв уред за даване на тревога. И ние сме го задействали…

Ние не знаем дали цивилизацията, която го е поставила, все още съществува. Трябва да приемем, че същества, чиито апарати продължават да функционират дори и след три милиона години, могат да изградят едно също толкова дълготрайно общество. И също трябва да приемем, докато не се уверим в обратното, че те може да са настроени враждебно. Често се е твърдяло, че една напреднала култура трябва да е доброжелателна, обаче ние не можем да поемаме какъвто и да е риск.

Освен това историята на нашата собствена планета съдържа толкова много примери за първобитни раси, които не са могли да оцелеят след срещата си с по-висши цивилизации. Антрополозите говорят за „културен шок“, ето защо може би ще трябва да подготвим цялата човешка раса за подобен шок. Но докато не узнаем нещо за съществата, които са посещавали Луната — а вероятно и Земята преди три милиона години, ние дори не можем да предприемем каквито и да било подготвителни мерки.

Ето защо вашата експедиция е нещо повече от едно изследователско пътуване. По-скоро то е едно разузнаване в неизвестна и потенциално опасна територия. Групата, възглавявана от доктор Камински, беше специално обучена за такава дейност. Сега вие ще трябва да се справите без тях…

А сега за вашата специална задача. Изглежда невероятно, че на Сатурн може да съществуват напреднали форми на живот или че те биха могли да еволюират на някои от неговите луни. Ние бяхме запланували да изследваме цялата му система; все още се надяваме, че вие ще можете да проведете една по-опростена изследователска програма. Изглежда, че ще трябва да съсредоточите вниманието си върху осмия спътник на Сатурн — Япет. Когато настъпи време за крайната маневра, ще решим дали ще трябва да се срещнете с този забележителен небесен обект.

Япет е нещо уникално в Слънчевата система. Естествено това вече ви е известно, но както всички астрономи от последните триста години, вероятно сме му обърнали твърде малко внимание. Ето защо позволете ми да ви припомня, че Касини — който откри Япет през 1671 г. — установи, че неговият блясък е шест пъти по-силен от едната страна на орбитата му, отколкото от другата.

Това съотношение е нещо необикновено и досега никога не бе намерено задоволително обяснение за него. Япет е толкова малък — диаметърът му е около 1300 км, че дискът му едва се вижда дори през лунните телескопи. На едната му страна има едно блестящо странно симетрично петно — а това може би има някаква връзка с „Т.М.А.-1“. Понякога ми се струва, че от триста години насам Япет ни сигнализира като космически хелиограф, а ние сме били твърде глупави, за да разберем неговото съобщение…

И така сега вие знаете в какво се състои истинската ви цел и можете да прецените от какво жизнено значение е тази експедиция. Ние всички се надяваме, че ще можете да ни изпратите редица факти, за да направим едно предварително съобщение, защото това не може да се държи в тайна до безкрайност.

В настоящия момент просто не знаем дали да се надяваме, или да се страхуваме. Ние не знаем дали там, на луните на Сатурн, вие ще се сблъскате с нещо хубаво или с нещо лошо — или само ще откриете развалини, хиляди пъти по-древни от развалините на Троя.

V. Луните на Сатурн

Преживяване

Трудът е най-доброто лекарство срещу всякакъв шок, а Боумън беше достатъчно зает, защото трябваше да върши и работата на починалите си другари. Той трябваше да възстанови напълно оперативността на „Дискъвъри“ колкото е възможно по-скоро; и Боумън започна със системите, които имаха жизнено значение, без които и той, и корабът биха загинали.

Естествено приоритет имаше системата за поддържане на жизнената среда. Загубено беше голямо количество кислород, но останалите запаси бяха достатъчни, за да поддържат живота само на един човек. Регулирането на налягането и на температурата беше предимно автоматично и рядко би имало нужда от намеса. Контролните компютри на Земята сега можеха да изпълняват много от функциите на мъртвия компютър въпреки голямото закъснение, с което те биха реагирали при промени в обстановката. Евентуалните неизправности в системата за поддържане на жизнената среда — като се изключи един сериозен пробив на корпуса — щяха да се проявят след часове, но корабът разполагаше с достатъчно предупредителни сигнали.

Електроенергетичната, навигационната и двигателната система на кораба не бяха засегнати. Във всеки случай Боумън нямаше да има нужда от последните две, докато не настъпеше време за среща със Сатурн. Дори и отдалеч Земята можеше да контролира тази операция, без да има нужда от помощта на бордов компютър. Окончателните корекции на орбитата щяха да предизвикат известни затруднения поради необходимостта от непрекъснати проверки, но това не представляваше някакъв сериозен проблем.

Най-неприятната работа се оказа изваждането от кораба на кръжащите в центрофугата ковчези. Хубаво беше, както Боумън си мислеше с признателност, че членовете на изследователската група му бяха само колеги, а не и близки приятели. Бяха се обучавали заедно само няколко седмици. Припомняйки си този период, Боумън сега разбра, че всичко това е било до голяма степен изпитание за съвместимост.

След като най-напред запечата празните хибернакулуми, той се почувства като човек, ограбил египетска гробница. Сега Камински, Уайтхед и Хънтър щяха да стигнат до Сатурн преди него — но не и преди Франк Пуул. Някак си изпитваше странно задоволство при тази мисъл.

Боумън не направи опит да се увери дали онова, което беше останало от хибернационната система, все още можеше да функционира. Въпреки че животът му можеше да зависи от нея, той реши, че това е проблем, който може да почака, докато корабът навлезе в крайната си орбита. Дотогава можеха да се случат много неща.

Дори беше възможно — макар че все още не беше проверил внимателно с какви запаси разполага — да остане жив, ако строго разпределяше храната, кислорода и водата, без да прибягва до хибернация, и да дочака пристигането на спасителния кораб. Но дали щеше да оцелее психически и във физическо отношение, беше съвсем друг въпрос. Боумън се опитваше да не мисли по толкова далечни проблеми и се мъчеше да концентрира вниманието си върху по-съществените предстоящи въпроси. Постепенно той разчисти вътрешността на кораба, провери дали всички системи функционират добре, обсъди със Земята техническите затруднения и работеше, като си позволяваше да отделя минимално време за сън. Само от време на време през първите седмици се замисляше по-дълбоко за голямата загадка, към която неумолимо се приближаваше, въпреки че тя постоянно беше в ума му.

Най-сетне, когато животът в кораба бавно се нормализира и отново се превърна в автоматично ежедневие — макар че то изискваше постоянен контрол, — Боумън имаше време да проучи докладите и инструкциите, изпратени му от Земята. Отново и отново той пускаше видеозаписите, направени в момента, когато „Т.М.А.-1“ приветства зората за първи път след три милиона години. Той наблюдаваше движещите се край него, облечени в космически скафандри фигури и едва доловимо се усмихваше на комичната паника, в която бяха изпаднали, когато монолитът бе излъчил сигнала си към звездите, парализирайки радиоприемниците им със своя мощен електронен глас.

След този момент черният монолит не беше извършил нищо повече. Той бе зарит, след това предпазливо отново изложен на слънце — но без всякаква реакция. Не бяха направени опити да се изрежат парчета от него, отчасти от чисто научна предпазливост, но и вследствие на страха от неизвестните последствия.

Магнитното поле, което бе довело до откриването му, бе изчезнало в момента на излъчения от него радиоимпулс. Някои експерти излязоха с теория, че мощният писък е бил произведен от свръхмощен електрически ток, движещ се кръгообразно в свръхпроводник, като по този начин енергията се е била запазила до момента, когато е била нужна. Нямаше никакво съмнение, че монолитът притежаваше някакъв вътрешен източник на електрическа енергия, защото слънчевата енергия, която той беше абсорбирал през краткото му излагане на слънцето, не можеше да породи толкова силен сигнал.

Една любопитна и може би съвсем незначителна особеност на блока стана повод за безкрайни спорове. Монолитът беше висок 3,3290 м, а сечението на основата му бе 0,3810 на 1,5240 м. След като размерите му бяха проверени най-грижливо, бе установено, че те са точно в съотношение 1:4:9 — квадратите на първите три числа от естествения ред на числата. Никой не можа да даде приемливо обяснение на този факт, но това едва ли би могло да бъде някакво съвпадение, защото пропорциите бяха спазени извънредно стриктно. Просто беше мъчителна мисълта, че цялата земна техника не бе в състояние да оформи дори един инертен блок, от каквато и да е материя с такава фантастична прецизност. По този начин тази пасивна и все пак почти предизвикателна изява на геометрично съвършенство правеше извънредно дълбоко впечатление, както и останалите особености на „Т.М.А.-1“.

Със странна отчужденост и незаинтересованост Боумън изслуша закъснелите извинения на ръководството на мисията за програмирането. В гласовете от Земята се чувстваше някаква отбранителна интонация. Той можеше да си представи взаимните обвинения, които си отправяха онези, които бяха планирали експедицията.

Естествено те разполагаха и с няколко логични аргумента — включително и резултатите от едно проучване, извършено по искане на Военния департамент, известно под наименованието проект „Барсуум“ и проведено от Факултета по психология в Харвард през 1989 г. При този експеримент в областта на контролираната социология на определен брой хора бе казано по убедителен начин, че човешката раса е влязла в контакт с извънземни същества. С помощта на лекарства, хипноза и визуални ефекти много от участниците в експеримента бяха останали с впечатление, че действително те са се срещали със същества от други планети, така че техните реакции бяха считани за автентични.

Някои от тези реакции бяха твърде остри. Очевидно в сърцата на много от тези иначе нормални човешки същества бе заседнала дълбока ксенофобия. Като се имат предвид характерните за човечеството линчувания, погроми и други подобни „шеги“, това не би изненадало никого. Въпреки това организаторите на експеримента бяха дълбоко смутени и резултатите не бяха публикувани. Отделните случаи на паника, предизвикани през двайсетия век от предадената по радиото фантастична повест на Х. Дж. Уелз „Война на световете“, също дойде в подкрепа на заключенията от проучването. Въпреки тези аргументи Боумън понякога се запитваше дали опасността от „културен шок“ е единственото обяснение за пазенето на мисията в пълна тайна. Редица намеци, които бе доловил по време на инструктажа, му подсказваха, че блокът САЩ-СССР се надява да се възползва от предимството, че пръв е влязъл в контакт с разумни извънземни същества. Сега, поглеждайки назад към Земята, която се виждаше като слабо светеща звезда, почти загубена в Слънцето, тези съображения му се струваха смешни и тесногръди.

При все че въпросът не беше вече актуален, Боумън прояви по-голям интерес относно теорията, обясняваща поведението на Хал. Никой никога нямаше да узнае точно истината, но фактът, че и един от компютрите Хал-9000 на ръководството на мисията бе подложен сега на подобна терапия, даваше основание да се предполага, че даденото обяснение е правилно. Същата грешка нямаше вече да повтори и фактът, че конструкторите на Хал не бяха успели напълно да разберат психологията на собственото си творение, показваше колко трудно би било да се установи контакт с истински извънземни същества.

Боумън лесно можеше да разбере теорията на д-р Саймънсън, че несъзнателното чувство на виновност, предизвикано от конфликтите в програмата, бе накарало Хал да се опита да прекъсне връзката със Земята. Той искаше да вярва — въпреки че и това никога не можеше да бъде доказано, — че Хал не бе имал намерение да убие Пуул. Той просто се бе опитал да унищожи доказателството. Неговата лъжа щеше да бъде разкрита веднага след като обявеният за изгорял елемент АЕ-35 се окажеше изправен. След това, както всеки чувстващ се неловко престъпник, оплел се в сгъстяващата се паяжина на измамата, той беше изпаднал в паника.

А паниката беше нещо, което Боумън разбираше по-добре, отколкото би желал, защото я бе познал два пъти през живота си. Първия път той я бе изпитал още като момче, когато бе подхваната от грамадна приливна вълна и едва не се бе удавил; втория път като космонавт през периода на обучението си, когато един неизправен датчик го беше убедил, че кислородът му ще се изчерпи, преди да се озове в безопасност.

И в двата случая Боумън почти бе загубил контрол върху висшите си логически процеси и за няколко секунди се бе превърнал във вързоп от безумни и безразборни импулси. И в двата случая той бе надделял, но бе разбрал, че при особени обстоятелства всеки човек може да бъде дехуманизиран от паниката.

Щом това можеше да се случи на един човек, то можеше да се случи и на Хал. И когато стигна до това заключение, горчивината и чувството, че е бил измамен, което Боумън изпитваше към компютъра, започнаха да избледняват. В края на краищата всичко то беше вече минало и то бе изцяло засенчено от заплахите и обещанията, които му предлагаше неизвестното бъдеще.

За извънземните същества

Като се изключат случаите, когато хапваше набързо във въртящия се цилиндър — за щастие главните автомати за храна не бяха повредени, — фактически Боумън живееше на контролния пулт. Той се сгушваше в седалката си и така можеше да забележи всяка неизправност още щом първите признаци са появяха на екрана. Съгласно получените инструкции от ръководството на мисията той бе привел в изправност няколко от аварийните системи, които функционираха сравнително добре. Дори изглеждаше възможно да остане жив, докато „Дискъвъри“ стигне до Сатурн — нещо, което всъщност корабът щеше да извърши независимо от това, дали Боумън щеше да бъде жив, или не.

Въпреки че имаше твърде малко време, за да наблюдава, а и небето на Космоса не беше нещо ново за него, интересът му към всичко, което виждаше през прозорците, му пречеше да се съсредоточи дори и върху проблема за оцеляването си. Право пред него се простираше Млечният път с неговите толкова гъсти облаци от звезди, че просто го обземаше шемет. Ето пламтящите мъгли на съзвездието Стрелец — гъмжащо от рояци слънца, които завинаги скриваха сърцето на Галактиката от човешкото око. Ето зловещата черна сянка на Чувала с въглища — тази дупка в космоса, където не светеше нито една звезда. А ето и звездата Алфа от съзвездието Кентавър — най-близката от всички чужди слънца — първата спирка след Слънчевата система.

Въпреки че блясъкът й беше по-малък от блясъка на Сириус и на Канопус, Алфа от Кентавър привличаше погледа и обсебваше ума на Боумън винаги когато той поглеждаше навън в космоса. Защото тази нетрепкаща светлинна точка, чиито лъчи идваха до него за четири години, беше символ на тайните обсъждания, които се водеха сега на Земята и чиито отзвуци стигаха от време на време до него.

Никой не се съмняваше, че може да има някаква връзка между „Т.М.А.-1“ и системата на Сатурн, но едва ли някой учен би допуснал, че съществата, които бяха поставили монолита, са пристигнали оттам. На Сатурн не можеше да има живот, защото той беше дори по-враждебен от Юпитер, а неговите спътници бяха замръзнали във вечен студ — сто и петдесет градуса под нулата. Само един от тях — Титан — притежаваше атмосфера; тя обаче представляваше тънка обвивка от отровния газ метан. Ето защо възможно беше онези, които бяха посетили Луната преди толкова милиона години, да са дошли от някоя звезда извън Слънчевата система и да са установили базите си там, където бяха намерили за най-удобно. Но тук незабавно се поставяше и друг въпрос. Би ли могла една техника, колкото и напреднала да е, да прехвърли мост над страхотната бездна, която се разтваряше между Слънчевата система и най-близкото чуждо слънце?

Много учени направо отхвърляха такава възможност. Те изтъкваха, че за „Дискъвъри“ — най-бързия построен досега кораб — бяха необходими двайсет хиляди години, за да стигне до Алфа от Кентавър, и един милион години, за да премине едно незначително разстояние в Галактиката. Дори и ако през бъдещите столетия двигателните системи бъдеха подобрени до неузнаваемост, все пак най-накрая те щяха да се сблъскат с непреодолимата бариера на скоростта на светлината, която нито един материален предмет не може да превиши. Следователно конструкторите на „Т.М.А.-1“ трябва да са живели под едно и също слънце с човека и тъй като те не се бяха появявали през съвременните исторически епохи, навярно бяха измрели. Едно малцинство от учени отказваше да се съгласи с това предположение. Дори и да биха били необходими векове, за да се пътува от една звезда до друга, казваха те, това не би било пречка за едни достатъчно решителни изследователи. Техниката на хибернацията, използвана на самия „Дискъвъри“, беше вече един възможен отговор. Друг отговор бе построяването на самостоятелно самозадоволяващ се изкуствен свят в космически кораб, поколенията на чийто екипаж биха живели в продължение на много поколения.

Впрочем защо трябваше да се приеме непременно, че всички разумни видове живеят толкова кратко, колкото човекът? Може би във Вселената има същества, за които едно хилядолетно пътуване да е свързано само с малко скука…

Колкото и абстрактни да бяха тези аргументи, те засягаха един въпрос от огромно практическо значение: концепцията за „времето за реагиране“. Ако наистина „Т.М.А.-1“ бе изпратил сигнал до звездите — може би с помощта на друг уред, намиращ се близо до Сатурн, този сигнал не би стигнал до местоназначението си, преди да изминат много години. Дори и ако незабавно беше пратен отговор, човечеството щеше да разполага с достатъчно време да си поеме дъх, който промеждутък може би щеше да възлиза на десетки години, а по-вероятно дори на векове. За много хора това бе една успокояваща мисъл.

Но не за всички. Няколко учени — повечето от тях търсачи по дивите брегове на теоретичната физика — задаваха тревожния въпрос: „Сигурни ли сме, че скоростта на светлината е непреодолима бариера?“ Вярно е, че специалната теория на относителността се оказа изключително жизнена и трайна и скоро щеше да наближи своята стогодишнина. Но ето че в нея се бяха появили някои пукнатини. Но дори и да не можеше да бъде опроверган, Айнщайн можеше да бъде заобиколен. Онези, които застъпваха това становище, говореха с надежда за скъсяване на разстоянията чрез по-висши измерения, за линии, които са по-прави от правата, и за свръхпространствена мостова връзка. Те обичаха да употребяват един характерен израз, изкован от един математик от Принстън през последния век: „Тунели в пространството.“ На критиците, които твърдяха, че тези идеи са прекалено фантастични, за да се погледне сериозно на тях, те припомняха думите на Нилс Бор: „Вашата теория е налудничава и все пак не дотам налудничава, за да бъде вярна.“

Но споровете между физиците бяха нищо в сравнение със споровете между биолозите, когато разискваха по извънредно стария проблем: „Как биха изглеждали извънземните разумни същества?“ Те се бяха разделили на два лагера — едните твърдяха, че подобни същества трябва да са човекоподобни, а другите също така убедително твърдяха, че „те“ ни най-малко не биха приличали на хората.

Първото становище се застъпваше от онези, които смятаха, че наличието на два крака, две ръце и най-вече на главните сетивни органи е от толкова съществено значение, че би било трудно да се мисли за нещо по-добро. Естествено те допускаха съществуването на дребни разлики, като шест пръста вместо пет, необикновен цвят на кожата или косата и особено различия в лицето, но според тях повечето разумни извънземни същества — накратко И.З.С. — биха приличали толкова много на човека, че при по-слаба светлина или от по-голямо разстояние не биха могли да бъдат различени. Това антропоморфно схващане бе осмивано от друга група биолози — истински продукт на космическата ера, които се чувстваха освободени от предразсъдъците на миналото. Те изтъкваха, че човешкото тяло е резултат от милиони случайни еволюционни подбори в течение на хилядолетията. При всяко от тези безброй решения генетичният зар се е падал различно, в някои случаи може би с по-добри резултати. Защото човешкото тяло е странно дело на импровизация; то е пълно с органи, които са били отклонявани от една функция към друга — не винаги твърде сполучливо, и дори съдържа изхвърлени от употреба органи, като апендикса, от които сега няма никаква полза.

Боумън откри, че има и други мислители с още по-фантастични възгледи. Те не можеха да повярват, че едни действително напреднали същества биха изобщо притежавали органични тела. Рано или късно успоредно с развитието на техните научни познания те биха се отърсили от крехката, подлежаща на болести и изложена на злополуки обвивка, дадена им от природата, която ги е обричала на неизбежна смърт. Когато плътта им се износи, а може би още преди това, те ще я сменят с метални или пластмасови конструкции и ще достигат по този начин безсмъртие. Мозъкът може да се запази за известно време като последен остатък от органичното тяло, ръководейки механичните крайници и наблюдавайки Вселената със своите електронни сетива, много по-фини и по-съвършени от сетивата, развити от сляпата еволюция.

Дори и на Земята бяха направени стъпки в това направление. Съществуваха милиони хора, обречени на смърт още в ранна възраст, които водеха сега активен и щастлив живот благодарение на изкуствени крайници, бъбреци, бели дробове и сърца. От този процес можеше да се извади само едно заключение, колкото и невероятно да звучеше то.

И накрая дори и мозъкът можеше да си отиде. Като център на съзнанието той не е от съществено значение. Това бе доказано от развитието на електронния мозък. Така конфликтът между разума и машината можеше да бъде разрешен най-сетне чрез постигането на пълна симбиоза…

Но това ли е краят? Някои мистично настроени биолози отиваха още по-далеч. Базирайки се на много религии, те смятаха, че разумът накрая ще се освободи от материята. Тялото-робот подобно на тялото от плът и кръв не е нищо повече от мост, водещ към нещо, което отдавна хората са наричали „дух“.

А ако има нещо и отвъд това, то неговото име може да бъде само бог.[8]

Посланик

През последните три месеца Дейвид Боумън се беше приспособил до такава степен към самотния си начин на живот, че трудно можеше да си припомни някакъв друг начин на съществуване. Беше преминал отвъд отчаянието и отвъд надеждата и се бе нагодил към едно до голяма степен автоматично ежедневие, прекъсвано от време на време от случайни кризи — когато една или друга система на „Дискъвъри“ проявяваше признаци на неизправност.

Но Боумън не бе преминал отвъд любопитството и често мисълта за целта, към която се насочваше, го изпълваше с чувство на възторг, на мощ. Той бе не само представител на цялата човешка раса — действията му през следващите седмици можеха да имат решаващо значение за нейното бъдеще. През цялата история на човечеството никога не бе съществувало подобно положение. Той беше извънреден и пълномощен посланик на цялото човечество.

Съзнанието за този факт го подкрепяше всестранно. Той се поддържаше чисто и спретнато. Колкото и да беше уморен, никога не пропускаше да се обръсне. Знаеше, че ръководството на мисията го наблюдава внимателно, търсейки първите признаци на някаква ненормална проява. Беше решил усилията им да останат напразни, поне що се отнасяше до някои сериозни симптоми.

Боумън беше забелязал вече известни промени в поведението си, но при създадената обстановка би било абсурдно да се очаква нещо друго. Той не можеше вече да търпи тишина, затова изключваше приемника само когато спеше или разговаряше по радиото със Земята; иначе цялата озвучителна система на кораба работеше с почти болезнена сила.

Тъй като чувстваше нужда да чува човешки глас, той започна най-напред да слуша класически пиеси — специално произведенията на Шоу, Ибсен и Шекспир — или пък поезия от огромната магнетофонна дискотека на „Дискъвъри“. Обаче проблемите, които се разглеждаха в тях, му се струваха толкова далечни или толкова лесно разрешими при наличието на малко здрав разум, че след известно време той загуби интерес към тях.

Ето защо премина към опери — обикновено италиански или не — меки, така че се разсейваше дори и от минималното интелектуално съдържание на повечето произведения. Тази фаза трая две седмици, след което разбра, че тези великолепно обработени гласове само изострят самотността му. Този цикъл завърши с Реквиема на Верди, който никога не бе слушал на Земята. Гръмкото изпълнение на „Dies irae“[9] звучеше зловещо в празния космически кораб и напълно го разстрои, а когато от небето проехтяха тръбите на Страшния съд, той не можа повече да издържи.

След това слушаше само инструментална музика. Започва с романтиците, но ги отхвърли един след друг, тъй като емоционалните им излияния започнаха да го потискат. Сибелиус, Чайковски, Берлиоз траяха няколко седмици, а Бетховен значително по-дълго. Като много други хора той намери най-сетне спокойствие в абстрактната музика на Бах, която от време на време украсяваше с Моцарт.

И така „Дискъвъри“ продължаваше пътя си към Сатурн, като в него често кънтеше хладната музика на клавесина — замръзналите мисли на един мозък, който се бе превърнал на прах още преди двеста години.

* * *

Дори и от шестнайсет милиона километра Сатурн изглеждаше вече по-голям от Луната, гледана от Земята. За невъоръжено око той представляваше прекрасна гледка, а през телескопа тя беше невероятна.

Планетата можеше да бъде взета по погрешка за Юпитер в някоя от неговите спокойни фази. И тук се виждаха същите пояси от облаци — макар и по-бледи и по-трудно различими, отколкото на малко по-големия Юпитер, — а и същите грамадни колкото континенти зони на турбулентност, движещи се бавно в атмосферата. И все пак между двете планети съществуваше очебийна разлика. Още при пръв поглед ставаше ясно, че Сатурн няма сферична форма. Той беше толкова сплеснат откъм полюсите си, че понякога създаваше впечатление, че е леко деформиран.

Но красотата на пръстените постоянно отклоняваше погледа на Боумън от планетата. По сложността на детайлите и нежните си цветове те представляваха една Вселена сами за себе си. Освен голямата главна пролука между вътрешните и външните пръстени имаше поне още петдесет други подразделения или разграничения с ясно очертани изменения в блясъка на този гигантски ореол на планетата. Изглеждаше, като че ли Сатурн е заобиколен от десетки концентрични обръчи, които се допираха помежду си; всички те бяха толкова плоски, сякаш бяха изрязани от най-тънка хартия. Системата от пръстени изглеждаше като изящна творба на художник, крехка играчка, на която човек може само да се възхищава, без да я докосва. Боумън лесно можеше да схване гигантските й размери и да се убеди, че ако планетата Земя бъдеше поставена тук, тя би изглеждала като сачма, търкаляща се по ръба на чиния.

Понякога зад пръстените преминаваше някоя звезда, която при преминаването си загубваше малко от блясъка си. Тя продължаваше да блести и през полупрозрачната материя, въпреки че често започваше леко да трепти, когато биваше засенчена от някой по-голям откъс от кръжащите по орбита отломки.

Както беше известно още от деветнайсетия век, пръстените не представляваха твърда материя — това би било невъзможно от механична гледна точка. Те се състояха от милиарди отломки — вероятно останките на някой спътник, приближил се твърде близо и разкъсан на парчета от огромното притегляне на планетата. Но какъвто и да беше техният произход, човешката раса имаше щастието да наблюдава това чудо. То щеше да трае сравнително кратък период от историята на Слънчевата система.

Още през 1945 г. един британски астроном беше изтъкнал, че пръстените на Сатурн са временно явление. Те бяха подложени на гравитационни сили, които скоро щяха да ги разрушат. Според направените изчисления те са се образували доста скоро — само преди два-три милиона години.

Но никой не беше забелязал странното съвпадение, че пръстените на Сатурн са се появили едновременно с човешката раса.

Орбитиращият лед

Сега „Дискъвъри“ беше вече навлязъл дълбоко в обширната система от спътници, а голямата планета се намира само на един ден път.

Корабът отдавна беше прекосил орбитата на най-външния спътник Феб, който се въртеше в обратна посока по една крайна ексцентрична орбита на тринайсет милиона километра от планетата. Сега пред него се намираха спътниците Япет, Хиперион, Титан, Рея, Диона, Тетис, Енцелада, Мимас и самите пръстени. През телескопа се виждаше, че повърхността на всички спътници е набраздена като лабиринт. Боумън бе предал на Земята всички снимки, които бе успял да направи. Само Титан, чийто диаметър възлизаше на почти 4500 км и беше голям колкото планетата Меркурий, щеше да бъде изучаван с месеци от една изследователска група. Боумън можа само да хвърли бегъл поглед върху него. Но това нямаше значение. Той вече беше сигурен, че действително неговата цел е Япет.

Всички останали спътници носеха следи от паднали метеори, които бяха образували кратери по повърхността им — въпреки че тези кратери бяха по-малко на брой, отколкото на Марс. На места се забелязваха светли и тъмни области с различни форми, а тук-там личаха блестящи петна, образувани вероятно от замръзнали газове. Само Япет притежаваше ясно различими географски очертания, и то наистина извънредно необикновени.

Едното полукълбо на спътника, който подобно на другите спътници бе обърнат винаги с едната си страна към Сатурн, бе слабо осветено и по повърхността му не се забелязваха почти никакви особености. В пълен контраст с него на другото полукълбо преобладаваше блестящ бял овал, дълъг около шестстотин и петдесет километра и широк около триста двайсет и пет километра. В момента само част от това странно образувание бе обляно от дневна светлина и причината за необикновените изменения на блясъка на Япет сега беше съвсем очевидна. Откъм западната част на орбитата на спътника блестящата елипса бе обърната към Слънцето — и към Земята. Откъм източната фаза петното се намираше в сянка и тогава можеше да се наблюдава само слабо осветеното полукълбо.

Голямата елипса беше съвършено симетрична и се простираше равномерно от двете страни на екватора на Япет, като главната й ос сочеше полюсите.

Елипсата беше толкова рязко очертана, че на човек му се струваше, че някой грижливо бе нарисувал един гигантски бял овал на лицето на малкия спътник. Тя беше съвсем гладка и Боумън предположи, че представлява езеро от замръзнала течност — въпреки че това не обясняваше странния му изкуствен вид.

Но той разполагаше с малко време, за да изучава Япет, пътувайки към сърцето на системата на Сатурн, защото кулминационната точка на пътуването — последната маневра за отклоняването на „Дискъвъри“ от орбитата му — бързо наближаваше. При прелитането си край Юпитер корабът бе използвал гравитационното поле на планетата, за да увеличи скоростта си. Сега той щеше да извърши обратното: трябваше да загуби колкото е възможно повече скорост, иначе щеше да се изскубне от Слънчевата система и да отлети към звездите. Настоящият му курс имаше за цел да го задържи, така че той да се превърне в нов спътник на Сатурн, движейки се по една елиптична тясна орбита, дълга три милиона и триста хиляди километра. В най-близката си точка той щеше почти да докосне планетата, а в най-отдалечената си щеше да докосне орбитата на Япет.

Компютрите на Земята, при все че информацията им пристигаше почти за три часа, бяха уверили Боумън, че всичко е в ред. Скоростта и положението на кораба бяха правилни. Не оставаше нищо друго, освен да се очаква моментът на най-голямото доближаване.

* * *

Гигантската система от пръстени сега обхващаше небето и корабът вече минаваше над най-външния й ръб. Поглеждайки надолу към тях от близо 16 000 км височина, Боумън можеше да види през телескопа, че пръстените се състоят предимно от лед, който блестеше и искреше под слънчевата светлина. Той като че ли летеше над развихрила се снежна буря, в която случайно беше просветнало, за да се разкрият там долу вместо земя смайващи картини от нощ и звезди.

Докато „Дискъвъри“ се приближаваше все по-близо до Сатурн, Слънцето бавно се спускаше към множеството арки на пръстените. Сега те се бяха превърнали в тънък сребърен мост, който прекосяваше цялото небе. Въпреки че бяха твърде тънки и само замъгляваха слънчевата светлина, техните милиарди кристали я пречупваха и разпръсваха, образувайки ослепителни фойерверки. А след като Слънцето мина зад широкия хиляда и шестстотин километров пояс от орбитиращ лед, бледи призрачни слънца се появиха, като се движеха по небето, което се изпълни с лумнали пламъци и светкавици. Най-после Слънцето слезе под пръстените, те го обградиха в своите арки и небесните фойерверки престанаха.

Малко по-късно корабът зави и влезе в сянката на Сатурн, доближавайки се максимално до него откъм тъмната му страна. Отгоре светеха звездите и пръстените. Долу се простираше едва видимо море от облаци. Тук липсваха загадъчните светли форми, които мъждукаха в нощта на Юпитер. Може би Сатурн беше твърде студен, за да предложи подобна картина. Пъстрият облачен пейзаж се осветяваше само от призрачната светлина, отразявана от орбитиращите айсберги, все още осветени от скрилото се Слънце. Обаче в средата на арката се виждаше голяма черна пролука, подобна на липсващия свод на недовършен мост: това беше сянката на планетата, която падаше върху пръстените.

Радиовръзката със Земята беше прекъсната и щеше да бъде възобновена само след като корабът изплува откъм тъмната страна на Сатурн. За щастие Боумън имаше твърде много работа, за да се замисли за внезапно обзелото го чувство на самотност. През следващите часове той щеше да бъде зает всяка секунда, тъй като трябваше да проверява маневрите по намаляването на скоростта, които вече бяха програмирани от компютрите на Земята.

След неколкомесечно бездействие главните двигатели започнаха да бълват гигантски реки от огнена плазма, дълги цели километри. Тегловността в контролния пулт се възвърна, макар и за кратко време, а стотици километри под кораба облаците от метан и замръзнал амоняк започнаха да блестят с непривична за тях светлина, докато „Дискъвъри“ минаваше през сатурновата нощ като малко блестящо слънце.

Най-после бледата зора се появи. Все по-бавно и по-бавно движещият се кораб навлизаше в деня. Той никога вече нямаше да може да напусне Слънчевата система, нито орбитата около Сатурн, но все още се движеше достатъчно бързо, за да се отдалечи толкова от планетата, че да докосне орбитата на Япет след три милиона и триста хиляди километра.

Това изкачване „Дискъвъри“ щеше да извърши за четиринайсет дни, като междувременно щеше отново да пресече орбитите на всички вътрешни спътници, но този път в обратен ред: Мимас, Енцелада, Тетис, Диона, Рея, Титан, Хиперион… светове, носещи имената на богове и богини, които бяха изчезнали едва вчера, ако се гледа на времето с космически мащаби.

Накрая той щеше да се срещне с Япет. Ако не успееше, щеше да се приближи отново към Сатурн и щеше да описва до безкрайност своята траеща двайсет и осем дни елипса. Втори случай за среща нямаше да има, ако „Дискъвъри“ пропуснеше първия си опит. Следващия път Япет щеше да бъде далеч, почти от другата страна на Сатурн.

Вярно е, че те щяха пак да се доближат, когато орбитите на кораба и на спътника отново се кръстосат, но тази среща щеше да стане след толкова много години, че каквото и да се случеше, на Боумън беше ясно, че няма да присъства на нея.

Окото на Япет

Когато Боумън за първи път наблюдава Япет, странното блестящо елиптично петно се намираше отчасти в сянка и бе осветено само от Сатурн. Сега спътникът, който бавно описваше своята траеща седемдесет и девет дни орбита, изплува в пълната дневна светлина. Докато наблюдаваше как той расте и докато „Дискъвъри“ се изкачваше все по-бавно към неизбежната си среща, Боумън забеляза с тревога, че в него се загнездва една натрапчива мисъл. Той никога не спомена за това в разговорите си — или по-скоро в коментарите си — с ръководството на мисията, защото можеха да си помислят, че вече има халюцинации.

А може би това беше вярно, защото той бе почти убеден, че светлата елипса, открояваща се на тъмния фон на спътника, е едно гигантско, празно око, което се взира в него, докато корабът се доближаваше до Япет. Това око беше без зеница, тъй като никъде не можеше да види нещо, което да нарушава съвършената му празнота.

Едва след като корабът се намираше вече на осемдесет хиляди километра и Япет беше станал два пъти по-голям от Луната, гледана от Земята, Боумън забеляза малка черна точка точно в центъра на елипсата. Той обаче нямаше време за по-подробно изследване: трябваше вече да извърши последните маневри.

За последен път „Дискъвъри“ пусна в ход главните си двигатели. За последен път огнената ярост на умиращите атоми блесна сред луните на Сатурн. Вслушвайки се в далечния шепот и чувствайки увеличаващата се тяга на реакторите, Дейвид Боумън бе обладан от гордост — и от тъга. Превъзходните двигатели бяха изпълнили задачата си безпогрешно. Те бяха докарали кораба от Земята до Юпитер до Сатурн. Сега те работеха за последен път. След като „Дискъвъри“ изпразнеше резервоарите си с гориво, той щеше да стане също така безпомощен и инертен, както всяка комета или астероид, един немощен пленник на гравитацията. Дори когато пристигнеше спасителният кораб след няколко години, презареждането му с гориво с оглед връщането му на Земята далеч нямаше да бъде икономически оправдано. Той щеше да се превърне във вечно орбитиращ паметник, напомнящ ранните дни на изследването на планетите.

Хилядите километри се съкратиха на стотици, докато датчикът на гориво бързо започна да клони към нула. Застанал пред екрана на контролното табло, Боумън с тревога наблюдаваше положението на кораба, като се консултираше с импровизираните карти, за да вземе навременно решение. Би било ужасен провал, ако след като беше преживял толкова много, не успееше да осъществи срещата поради недостиг от няколко килограма гориво…

Главният двигател замря и свистенето на реакторите изчезна. Само верниерите продължаваха леко да извеждат „Дискъвъри“ в орбита. Япет представляваше сега грамаден полумесец, който изпълваше небето. До този момент Боумън винаги бе мислил за него като за някакъв малък, незначителен обект — какъвто беше всъщност в сравнение с планетата, около която обикаляше. Но сега, когато бе надвиснал заплашително над него, той му се струваше огромен — един космически чук, готов да смаже „Дискъвъри“ като орехова черупка.

Япет се доближаваше толкова бавно, че почти не се забелязваше, че се движи. Беше невъзможно да се посочи точно моментът, когато той неусетно щеше да се превърне от астрономическо тяло в един ландшафт, отстоящ само на осемдесет километра под кораба. Верните верниери дадоха последния си тласък и замълчаха завинаги. Корабът навлезе в окончателната си орбита, като щеше да извършва една обиколка всеки три часа при скорост едва хиляда триста и двайсет километра в час — необходимата скорост в това слабо гравитационно поле. „Дискъвъри“ бе станал спътник на един спътник.

Големият брат

— Отново преминавам откъм светлата страна и всичко е точно така, както докладвах при последната орбита. По всичко изглежда, че повърхността на спътника се състои от два вида материя. Черна материя изглежда като нещо изгоряло, почти като въглен и има неговата структура, доколкото мога да преценя през телескопа. Всъщност тя ми напомня много прегоряла филия хляб.

Още не мога да разбера какво представлява бялата площ. Тя започва с абсолютно строго очертани граници и по повърхността й няма никакви особености. Може дори да е течност — твърде е плоска. Не знам какви впечатления сте добили от видеозаписите, които ви предадох, но ако можете да си представите море от замръзнало мляко, ще имате най-точна представа.

Може дори да е някакъв тежък газ — не, предполагам, че това е невъзможно. Понякога имам чувството, че тя се движи много бавно, но не съм съвсем сигурен…

…Отново прелитам над бялата площ. Това е третата ми орбита. Този път се надявам да мина по-близо до точката, която забелязах в самия й център. Ако изчисленията ми са верни, ще трябва да мина на осемдесет километра от нея… каквото и да представлява тя.

…Да, нещо се задава точно където бях пресметнал. Издига се над хоризонта — като Сатурн — в същия сектор на небето. Отивам до телескопа…

Ало! Изглежда като някаква постройка, съвършено черна, трудно се вижда. Никакви прозорци, нито други особености. Само един голям отвесен блок — трябва да е висок поне хиляда и шестстотин метра, за да може да се вижда от това разстояние. Тя ми напомня — но, разбира се! Тя прилича точно на предмета, който намерихте на Луната! Това е големият брат на „Т.М.А-1“!

Експеримент

Да я наречем Звездната врата.

Три милиона години тя бе кръжила около Сатурн, очаквайки един съдбоносен момент, който можеше никога да не настъпи. При построяването й бе пръсната на парчета една луна и остатъците от нейното създаване все още се движеха в орбита. Сега дългото очакване приближаваше към своя край. На един друг свят се бе родил разум, който бе на път да се изтръгне от своята планетна люлка. Един стар експеримент беше на път да достигне своята връхна точка.

Онези, които са били предприели този експеримент толкова отдавна, не са били хора — дори не са напомняли човека. Но те са били от плът и кръв и когато са се взирали в бездните на космоса, са чувствали благоговение, възхищение и самота. Щом са придобили мощ, те са се отправили към звездите.

При изследванията си те са срещали живот под най-различни форми и са наблюдавали развоя на еволюцията в хиляди светове. Те са наблюдавали често как първите слаби искрици на разума са трепвали и угасвали в космическата нощ.

И понеже в цялата галактика не са били открили нищо по-ценно от Разума, те са насърчавали навсякъде неговото появяване. Те станали сеячи в нивята на звездите — те сеели и понякога жънели.

А понякога безстрастно е трябвало да плевят.

Грамадните динозаври отдавна са били загинали, когато изследователският кораб е навлязъл в Слънчевата система след едно пътуване, траяло хиляда години. Той се е стрелнал край замръзналите външни планети, спрял се е за малко над пустините на умиращия Марс и най-после се е надвесил над Земята.

Пред изследователите се разкрил един свят, гъмжащ от живот. В продължение на много години те изучавали, събирали, систематизирали. След като са изучили всичко, което са могли, те започнали да го видоизменят. Преплитали се съдбите на много видове на сушата и в морето. Но кои от техните експерименти са щели да се окажат успешни, са можели да узнаят след повече от един милион години.

Те били търпеливи, при все че не са били безсмъртни. Имало е толкова много да се върши в тази вселена, съставена от сто милиарда звезди, а и други светове ги зовели. Те отново потънали в бездната, знаейки, че никога вече не ще дойдат тук.

Но това не би било и необходимо. Помощниците, които бяха оставили зад себе си, щяха да извършат останалото.

* * *

На Земята ледниците идваха и си отиваха, докато над тях неизменната Луна все още носеше своята тайна. Следвайки много по-бавен ритъм от този на полярните ледове, вълните на цивилизацията се надигаха и заливаха галактиката. Странни, красиви и страшни империи се въздигаха и падаха, като предаваха знанията си на своите наследници. Земята не беше забравена, но едно ново посещение едва ли би се оказало целесъобразно. Тя бе един от милионите мълчаливи светове, от които малко щяха някога да проговорят.

Там, сред звездите, еволюцията преследваше нови цели. Първите изследователи на Земята отдавна бяха стигнали до границите на плътта и кръвта. Щом машините им се оказаха по-добри от телата им, те счетоха, че вече е време да почнат да действат. Те прехвърлиха в блестящи нови обвивки от метал и пластмаса най-напред мозъците си, а след това отделно и мислите си.

В тези обвивки те бродеха сред звездите. Космически кораби вече не строяха, защото самите те бяха космически кораби.

Но и епохата на съществата-машини бързо премина. Продължавайки непрестанните си експерименти, те се бяха научили да складират познанията си в структурата на самото пространство и да съхраняват мислите си за вечността в застинали светлинни решетки. Те можеха да станат вече разумни същества, свободни от тиранията на материята.

Те се превърнаха в чиста енергия. В хиляди светове празните черупки, които бяха изхвърлили, кръжаха известно време в безумен танец на смъртта, след което се разпаднаха в ръжда и прах.

Сега те бяха господари на Галактиката и отвъд досега на времето. Можеха на воля да бродят сред звездите и да потъват като неуловима мъгла през самите пролуки на пространството. Но въпреки своята богоподобна мощ те не бяха напълно забравили своя произход — в топлата луга на едно изчезнало море.

И продължаваха да наблюдават експериментите, които техните предшественици бяха предприели преди толкова много време.

Стражът

Въздухът в кораба започна значително да се разваля и аз страдам от главоболие почти през цялото време. Все още разполагам с много кислород, но пречиствателните инсталации никога не можаха да пречистят напълно атмосферата, след като намиращите се на борда течности започнаха да кипят във вакуума. Когато положението стане нетърпимо, слизам долу в гаража на космическите капсули и си пускам малко чист кислород от самите капсули…

Не забелязвам никакво реагиране на сигналите, които изпращам. Вследствие наклона на орбитата бавно се отдалечавам от „Т.М.А.-2“. Впрочем името, което сте му дали, е съвсем неподходящо — няма и следа от магнитно поле.

В момента най-голямото ми доближаване е сто километра. Това разстояние ще се увеличи на около сто и шейсет километра вследствие на въртенето на Япет, след което ще се сведе до нула. След трийсет дни ще мина точно над предмета — но толкова дълго не ми се чака, а и впрочем тогава ще бъде тъмно.

Дори и сега той се вижда само няколко минути, след което потъва отново под хоризонта. Дяволски е неприятно — не мога да направя каквито и да е сериозни наблюдения.

Предлагам за одобрение следния план. Космическите капсули притежават достатъчно гориво и маневреност за едно кацане и връщане до кораба. Искам да изляза вън от кораба и да разгледам отблизо обекта. Ако няма някаква опасност, ще кацна до него — или дори върху него.

Корабът ще продължава да се намира над хоризонта ми, докато сляза долу, така че ще мога да ви предам всичко. Ще ви докладвам пак при следващата си орбита, така че няма да имате връзка с мене не повече от деветдесет минути.

Убеден съм, че това е единственото, което може да се направи. Изминах един милиард и половина километра и не желая да бъда спрян при последните сто.

* * *

В продължение на седмици Звездната врата наблюдаваше наближаващия кораб със своите странни сетива, насочени винаги към Слънцето. Нейните конструктори я бяха подготвили за много цели и това беше една от тях. Тя разпозна онова, което се изкачваше към нея от топлото сърце на Слънчевата система.

Ако беше живо същество, би почувствала вълнение, но подобна емоция далеч не бе в рамките на нейните възможности. Дори и ако корабът я беше отминал, тя нямаше да почувства и следа от разочарование. Тя беше чакала три милиона години. Беше готова да чака цяла вечност.

Звездната врата наблюдаваше и отбелязваше, без да предприема каквото и да е действие, когато посетителят намали скоростта си чрез струи нажежен газ. По-късно тя почувства лекото докосване на лъчи, които се опитваха да разкрият нейните тайни. И пак нищо не направи.

Сега корабът беше в орбита и се движеше ниско над повърхността на тази странна гола луна. Той започна да говори чрез снопове радиовълни, броейки първите числа от едно до единайсет, и повтори това няколко пъти. След това започна да предава по-сложни сигнали на различни честоти — ултравиолетови, инфрачервени, рентгенови. Звездната врата не отговори. Тя нямаше какво да каже.

Настъпи дълга пауза. След това тя видя, че нещо пада надолу от движещия се в орбита кораб. Тя сондира своите паметни устройства и логическите й схеми взеха решение съгласно заповедите, дадени им преди милиони години.

Под студената светлина на Сатурн Звездната врата разбуди дремещата си мощ.

В окото

„Дискъвъри“ изглеждаше точно така, както Боумън бе го видял последния път от космоса, когато корабът се движеше в орбита около Луната, заемаща половината небе. Може би имаше някои малки промени. Той не беше много сигурен в това, но някои от външните му надписи, показващи предназначението на различните люкове, свръзки, пъпни щепсели и други средства за окачване, бяха избледнели вследствие на продължителното въздействие на неекранираната слънчева светлина.

Сега Слънцето представляваше нещо, което никой не би разпознал. То беше твърде блестящо, за да бъде звезда, но човек можеше да гледа в него съвсем спокойно. То изобщо не топлеше. Когато свали ръкавицата си и изложи ръката си на лъчите му, които проникваха през прозореца на космическата му капсула, Боумън не усети нищо. По същия начин можеше да се опитва да се сгрее на лунна светлина. Странният ландшафт на осемдесет километра под него също не напомняше далечната Земя.

Боумън напускаше може би за последен път металния свят, който в продължение на толкова месеци беше негов дом. Дори ако не се върнеше, корабът щеше да продължава да изпълнява своите задължения, предавайки на Земята данните, отчитани от инструментите, докато настъпеше някоя последна, катастрофална повреда в електронните апаратури.

А ако се завърнеше? Вярно е, че можеше да остане жив дори и здрав още няколко месеца. Но това беше всичко, защото хибернационната система беше безполезна без наличието на робот, който да я контролира. Не съществуваше възможност да остане жив до деня когато „Дискъвъри II“ щеше да се срещне с Япет след четири или пет години.

Той изостави тези мисли, докато златният полумесец на Сатурн се издигаше на небето пред него. В цялата история на човечеството той беше единственият човек, видял това зрелище. За Земята Сатурн винаги бе показвал целия си осветен диск, обърнат изцяло към Слънцето. Сега той представляваше изящно очертан лък, а пръстените му образуваха тънка линия, минаваща през него подобно на стрела, готова да отлети към самото Слънце.

В линията на пръстените се виждаха блестящият като звезда Титан, както и подобните на искри други спътници. Преди да изтече този век, хората щяха да ги посетят, но самият той никога нямаше да узнае скритите в тях тайни.

Рязко очертаната граница на сляпото бяло око идваше към него. Още сто и шейсет километра и за по-малко от десет минути той щеше да се намира над целта. Искаше му се да узнае дали думите му стигаха до Земята, която се намираше на един час и половина път, със скоростта на светлината. Щеше да бъде жестока ирония на съдбата, ако той потънеше в мълчание вследствие някаква повреди в релейната система и никой не узнаеше какво е станало с него.

„Дискъвъри“ все още се виждаше като блестяща звезда на черното небе далеч над него. Спускайки се, Боумън увеличаваше скоростта си, но скоро спирачните двигатели на капсулата щяха да го забавят и тогава корабът щеше да излезе вън от зрителното му поле, оставяйки го сам над тази светеща равнина с черната загадка в нейния център.

Над хоризонта започна да се издига един блок от абанос, който затъмни намиращите се зад него звезди. Боумън завъртя капсулата около жироскопите и използва пълната тяга на реактора, за да намали орбиталната скорост. Описвайки дълга дъга, той се спускаше към повърхността на Япет.

Тази маневра би изисквала много гориво, ако се слизаше на някое астрономическо тяло с по-мощна гравитация. Но тук космическата капсула едва ли тежеше десетина килограма; няколко минути капсулата щеше да виси в пространството, след което трябваше да изразходва значителна част от горивото си, а с това Боумън се лишаваше от всяка надежда да се завърне на все още орбитиращия кораб. Но и това може би нямаше вече особено значение…

Корабът се намираше само на осем хиляди метра височина и се насочваше право към грамадната тъмна маса, която се издигаше в такова геометрично съвършенство над идеалната равнина. Тя беше също така гладка, както равната бяла повърхност под нея. Досега Боумън не бе схванал колко огромна бе в действителност. Малко сгради на Земята бяха толкова големи. Снимките, които Боумън бе направил, подложени на най-грижливи измервания, показваха, че тя е висока почти 550 метра. Доколкото можеше да прецени, пропорциите й бяха същите както на „Т.М.А.-1“ — това странно съотношение 1:4:9.

— Сега се намирам на около пет километра и съм на височина хиляда и двеста метра. Все още не забелязвам никакво движение — уредите също нищо не отбелязват. Стените са абсолютно гладки и полирани. След толкова време човек би очаквал те да бъдат повредени от някой метеорит!

И няма никакви отпадъци върху… — смятам, че мога да го нарека покрив. Също липсва и каквото и да е отверстие. Надявам се да намеря някакъв начин да вляза…

Сега се намирам на сто и петдесет метра височина и вися точно над него. Не искам да губя време, защото „Дискъвъри“ ще слезе скоро под хоризонта. Насочвам се за кацане. Покривът изглежда достатъчно здрав, а и дори да не е, веднага ще излетя.

Само минутка — странно…

От учудване и изненада гласът на Боумън секна. Той не беше уплашен, нито разтревожен, просто не можеше да опише онова, което виждаше.

Той висеше над голям плосък правоъгълник, дълъг 244 метра и широк 61 метра, направен от нещо, което изглеждаше здраво като скала. Но сега то като че ли започваше да се отдръпва от него. Подуваше се нещо като онези оптически илюзии, когато един тримерен предмет изглежда като че ли се сгъва навътре — като по-близките и по-далечните му страни сменят местата си. Тъкмо това ставаше с тази грамадна, очевидно здрава сграда. Невъзможно, невероятно! Това не беше вече монолит, който се издигаше високо над една равнина. Това, което изглеждаше като покрив, потъна в безкрайни дълбини. За миг на Боумън се стори, че гледа в някаква отвесна шахта — един правоъгълен тунел, който отхвърляше законите на перспективата, защото размерите му не намаляваха с разстоянието…

Окото на Япет беше мигнало, сякаш да махне някаква дразнеща го прашинка. Дейвид Боумън има време само да произнесе едно несвързано изречение, което хората от ръководството на експедицията, намиращи се на един милиард и половина километра и на деветдесет минути в бъдещето, никога нямаше да забравят:

— Тя е куха — и продължава до безкрайност и — о, Боже, — тя е пълна със звезди!

Изход

Звездната врата се отвори. Звездната врата се затвори.

В един промеждутък от време, твърде кратък, за да бъде измерен, пространството се обърна и се усука около себе си.

Япет отново остана също така самотен, както е бил в продължение на три милиона години — самотен, но като се изключи един напуснат, все още неповреден кораб, който изпращаше до конструкторите си съобщения, на които те не можеха нито да повярват, нито можеха да разберат.

VI. През Звездната врата

Централната гара

Боумън не чувстваше никакво движение, но падаше към тези невероятни звезди, които светеха в черното сърце на една луна. Но не, в действителност те не бяха в нея, беше сигурен в това. Сега, когато беше твърде късно, изпита съжаление, че не бе обърнал по-голямо внимание на теориите за свръхпространството, за трансдимензионалните канали. За Дейвид Боумън те вече не бяха теории.

Може би монолитът на Япет беше кух. Може би „покривът“ му беше само една илюзия или някакъв вид диафрагма, която се бе отворила, за да го пропусне. (Но в какво?) Доколкото можеше да се довери на сетивата си, той като че ли падаше отвесно в гигантска правоъгълна шахта, дълбока няколко хиляди метра. Движеше се все по-бързо и по-бързо — но другият й край не променяше размерите си и винаги оставаше на едно и също разстояние от него.

Само звездите се движеха, най-напред толкова бавно, че трябваше да измине известно време, докато забележи, че те изскачаха от рамката, която ги държеше. След малко забеляза, че звездното поле се разширява, като че ли се носеше към него с невероятна скорост. Разширяването не бе линейно. Звездите в центъра почти не се движеха, а онези откъм ръба получаваха все по-голямо ускорение, докато се превръщаха в светлинни черти до момента, когато изчезваха от погледа му.

Но винаги други ги заместваха, вливайки се в центъра полето от един очевидно неизчерпаем източник. Боумън се запита какво ли би станало, ако някоя звезда се насочеше право срещу него. Щеше ли да продължи да се разширява, докато се гмурне направо в лицето на някое слънце? Но нито една не се доближи достатъчно, за да се оформи като диск. Накрая всички те се отклоняваха настрана и се стрелваха извън ръба на правоъгълната рамка.

И все пак долният край на шахтата не се приближаваше. Изглеждаше, като че ли стените й се движеха заедно с Боумън, носейки го към неизвестното му предопределение. Но може би той действително не се движеше, а самото пространство се движеше край него…

Внезапно Боумън схвана, че не само пространството вземаше участие в онова, което ставаше сега с него. Часовникът, монтиран на малкото инструментално табло на капсулата, също се държеше странно.

Нормално числата в прозорчето за десети от секундите преминаваха толкова бързо, че почти беше невъзможно да се отчетат; сега те се появяваха и изчезваха на равни интервали и Боумън можеше да ги отчита една по една без всякакво затруднение. Секундите минаваха с невероятна бавност, като че ли самото време щеше да спре. Най-после броячът за десетите от секунда замръзна между пет и шест.

И все пак Боумън още можеше да мисли и дори да наблюдава черните като абанос стени, които минаваха край него със скорост, варираща може би между нула и милион пъти скоростта на светлината. Някак си не чувстваше ни най-малка изненада, нито тревога. Напротив, обладан бе от чувство на спокойно очакване, каквото бе изпитал веднъж, когато специалистите по космическа медицина бяха извършили с него експеримент с халюциногенни наркотици. Светът край него беше странен и чуден, но нямаше от какво да се плаши. Беше изминал милиони километри, за да разкрие една тайна. Изглеждаше, че сега тайната идваше към него.

Правоъгълникът започна да става по-светъл. Светлите звездни черти започнаха да избледняват на фона на едно млечно небе, чийто блясък се засилваше с всеки изминат момент. Изглеждаше, като че ли капсулата се насочва към някаква хоризонтална облачна маса. осветена равномерно от лъчите на невидимо слънце.

Вече излизаше от тунела. Далечният му край, който досега оставаше на същото неопределено разстояние, без да се доближава, нито да се отдалечава, внезапно започна да се покорява на нормалните закони на перспективата — сега той започна да се доближава и да се разширява пред него. Същевременно Боумън почувства, че се движи нагоре и за един миг се запита дали, падайки, не е минал през Япет и сега се изкачва от другата му страна. Но още преди капсулата да беше излязла на открито, разбра, че това място няма нищо общо с Япет, нито с какъвто и да било свят, познат на човека.

Нямаше атмосфера, защото можеше да вижда всички подробности, без да бъдат замъглени. Пред него се разкриваше напълно ясно един невероятно отдалечен и равен хоризонт. Сигурно се намираше над един свят с огромни размери — вероятно много по-голям от Земята. Но въпреки размерите си, цялата повърхност, която Боумън можеше да види, бе постлана с очевидно изкуствени геометрични фигури, чиито страни възлизаха на километри — сякаш някакъв гигант бе редил мозайка. В центъра на много от тези квадрати, триъгълници и многоъгълници зееха черни шахти — копия на бездната, от която той току-що бе изплувал.

Но небето над Боумън беше по-странно, по-обезпокояващо дори и от невероятната твърд под него. По него нямаше звезди. Липсваше също и чернотата на Космоса. То светеше с мека млечна светлина, която създаваше впечатление за безкрайност. Боумън си спомни за едно описание, което бе прочел за опасното „бяло явление“ в Антарктика: „Човек се чувства, като че ли се намира във вътрешността на топка за пинг-понг.“ Тези думи напълно можеха да се приложат към това странно място. Обаче обяснението сигурно коренно се различаваше. Това небе не можеше да се дължи на някакъв метеорологически ефект, причинен от мъгла и сняг. Тук царуваше пълен вакуум.

След като очите на Боумън свикнаха със седефената светлина, която изпълваше небето, той забеляза и друга подробност. То не беше напълно пусто, както му се беше сторило на пръв поглед. По него се забелязваха милиарди черни неподвижни точки, образуващи различни, безразборно разхвърляни фигури. Те трудно се забелязваха, защото бяха само точки мрак, но веднъж забелязал ги, той не можеше да ги сгреши. Те напомняха на Боумън за нещо толкова познато и все пак толкова невъзможно, че той отказа да приеме паралелността, докато логиката не го принуди.

Черните дупчици в бялото небе бяха звезди. Може би той виждаше фотографски негатив на Млечния път…

„За Бога, къде се намирам?“, се запита Боумън, но дори в момента, когато си задаваше този въпрос, почувства, че никога не ще узнае отговора. Струваше му се, че пространството се беше обърнало отвътре навън: това място не беше за хора. Въпреки че в капсулата беше приятно топло, Боумън внезапно почувства студ и започна да трепери неудържимо. Искаше му се да затвори очи и да се откъсне от седефеното нищо, което го заобикаляше. Това обаче би било акт на страхливец и той нямаше да му се поддаде.

Надупчената и изпълнена с фасетки планета бавно се въртеше под него, но гледката не се променяше. Боумън прецени, че се намира на около шестнайсет километра над повърхността й и че би могъл да забележи лесно, ако имаше признаци на живот. Целият този свят обаче беше пуст. Разумът беше минал оттук, беше оставил отпечатъка си върху него и отново си беше отишъл.

Изведнъж на около трийсет километра Боумън видя да се издига над гладката равнина някакъв куп развалини с груба цилиндрична форма; това можеше да бъде само скелетът на гигантски космически кораб. Той беше твърде далеч, за да се забележат по-големи подробности, и излезе извън зрителното поле на Боумън след няколко секунди. Все пак той можа да забележи счупени ребра и мрачния блясък на метални листове, които сякаш бяха обелени като кората на портокал. „Колко ли хиляди години лежи тази развалина тук, на тази пуста шахматна дъска, и какъв ли вид същества са управлявали тоя кораб между звездите?“, се запита той.

Боумън бързо забрави за развалината, защото нещо се зададе на хоризонта.

Най-напред то приличаше на плосък диск. Това обаче се дължеше на обстоятелството, че то идваше право срещу него. Когато предметът наближи и мина под него, Боумън видя, че той е вретенообразен и че е дълъг неколкостотин метра. Надлъжно по него се забелязваха слабо видими ленти; човек трудно можеше да съсредоточи погледа си върху тях. Предметът като че ли вибрираше или пък се въртеше около себе си с голяма бързина.

Той беше изострен откъм двата си края. Указание за наличието на двигатели не се забелязваше. Само една особеност беше привична за човешкото око: цветът му. Очевидно той представляваше една солидна конструкция, а не някаква оптическа илюзия. Може би неговите конструктори са споделяли някои от човешките емоции, но не и човешките ограничения, защото този вретенообразен предмет сякаш беше направен от злато.

Боумън обърна главата си към системата за обратно виждане и видя как вретеното се спускаше надолу, без да обръща никакво внимание на капсулата, и се насочи към един от хилядите грамадни отвори. След няколко секунди то блесна за последен път и се гмурна в недрата на планетата. Боумън беше отново сам под това зловещо небе и чувството му на самота и отдалеченост стана по-силно откогато и да било друг път.

Тогава забеляза, че и той също се насочва надолу към пъстрата повърхност на гигантския свят и че точно под него зее друга гигантска правоъгълна бездна. Празното небе се затвори над него, часовникът спря и капсулата отново започна да пада между безкрайни абаносови стени към други далечни звездни образувания. Сега обаче Боумън беше вече сигурен, че не се връща в Слънчевата система, и в проблясък на прозрение, може би измамно, той разбра какво представляваха черните бездни.

Това беше нещо като космическа стрелка, която регулираше движението на звездите чрез невъобразими пространствени и временни измерения. Той минаваше през централната гара на галактиката.

Чуждото небе

Далече пред Боумън стените на процепа добиха отново мъгливи очертания под слабата светлина, разпръсквана надолу от някакъв невидим източник. След това мракът внезапно изчезна и малката капсула се втурна нагоре към едно небе, обсипано с блестящи звезди.

Той отново се беше върнал в космоса такъв, какъвто го познаваше, но само един поглед беше достатъчен, за да разбере, че се намира на стотици светлинни години от Земята. Дори не се опита да открие някои от познатите му съзвездия, които от началото на историята бяха приятели на човека. Може би нито една от звездите, които блестяха край него, не са били виждани от невъоръжено човешко око.

Повечето звезди бяха съсредоточени в един светещ пояс, разкъсан тук-там от тъмни ленти космически прах, които напълно опасваха небето. Той напомняше Млечния път, но бе десетки пъти по-бляскав. Боумън се запита дали това наистина не е неговата галактика, гледана от точка, намираща се много по-близо до блестящият й, претъпкан със звезди център.

Надяваше се, че това е така, защото по този начин нямаше да се намира толкова далеч от дома. Но веднага схвана колко детински беше тази мисъл. Той беше толкова невъобразимо далеч от Слънчевата система, че нямаше никакво значение дали се намираше в собствената си галактика или в най-отдалечената, която не е била виждана през никакъв телескоп.

Боумън погледна назад, за да види откъде бе излязъл, и получи нов шок. Под него нямаше никакъв свят, обсипан с хиляди фасетки, нито нещо подобно на Япет. Под него нямаше нищо освен една мастилена сянка на фона на звездите, подобна на врата на тъмна стая, която се отваря в още по-тъмна нощ. Както наблюдаваше, тази врата се затвори. Тя не се отдалечи от него, а бавно се изпълни със звезди, като че ли бе закърпена някаква цепнатина в материята на космоса. Той отново остана сам под това чуждо небе.

Космическата капсула бавно се въртеше и разкриваше нови чудеса пред очите му. Най-напред той видя един съвършено сферичен рояк от звезди, които непрекъснато се сгъстяваха в центъра, така че сърцевината му се превръщаше в трайна светлина. Външните му ръбове не бяха добре очертани и представляваха един постепенно отслабващ ореол от слънца, който изпъкваше недоловимо на фона на по-отдалечени звезди.

Боумън знаеше, че това красиво явление бе кълбовиден куп. Виждаше нещо, което човешкото око никога не бе съзирало освен като размазано светлинно петно в полето на телескопа. Не можеше да си припомни разстоянието до най-близкия известен куп, но беше сигурен, че такъв нямаше на хиляди светлинни години от Слънчевата система.

Капсулата продължаваше бавната си ротация. Пред него се разкри още по-странна гледка — едно гигантско червено слънце, много пъти по-голямо от Луната, гледана от Земята. Боумън можеше спокойно да гледа право в него — ако се съдеше по цвета му, то не беше по-горещо от тлеещ въглен. Тук-там по тъмночервената му повърхност се виждаха реки със светложълт цвят — пламтящи Амазонки, които криволичеха в продължение на хиляди километри, преди да изчезнат в пустините на това умиращо слънце.

Умиращо? — Не! Това впечатление беше напълно погрешно, защото беше плод на човешка представа, както и на емоциите, предизвикани от багрите на залеза или мъждеенето на гаснещата жарава. Това беше звезда, която беше вече изживяла огненото разточителство на своята младост, бе минала през виолетовите, сините и зелените цветове на спектъра за няколко бегли милиарда години и сега бе стигнала до състояние на спокойна зрелост, което щеше да трае невъобразимо дълго време. Всичко, което беше минало досега, не представляваше дори и хилядна част от онова, което й предстоеше. Историята на тази звезда едва беше започнала.

Капсулата беше спряла да се върти и голямото червено слънце се намираше право пред нея. Въпреки че не усещаше някакво движение, Боумън знаеше, че е управляван от същата онази сила, която го бе докарала тук от Сатурн. Сега цялата наука и техника на Земята му се струваха безнадеждно примитивни в сравнение със силите, които го носеха към една неизвестна и невъобразима участ.

Той се взря в небето пред него, опитвайки се да открие целта, към която бе насочван — вероятно някаква планета, която обикаляше около това голямо Слънце. Но никъде не се забелязваше никакъв диск или някаква изключителна светлина. Ако тук орбитираха планети, то той не можеше да ги различи на звездния фон.

Внезапно Боумън забеляза, че нещо странно става на самия ръб на пурпурния диск на слънцето. Появил се беше един бял блясък, който непрекъснато се засилваше. Може би това беше някакво внезапно изригване или лумване, което се случва от време на време в повечето звезди.

Светлината стана по-силна и по-синя. Тя обхвана ръба на слънцето, чиито кървавочервени багри избледняваха бързо. Изглеждаше, като че ли — Боумън се усмихна на абсурдната си мисъл — наблюдава изгрев на слънце върху едно слънце.

Но в действителност беше тъкмо така. Над пламтящия хоризонт се издигна нещо, не по-голямо от звезда, но с толкова силен блясък, че го заслепи. Една точка синьобял блясък като блясъка на волтовата дъга се движеше с невероятна скорост над повърхността на голямото слънце. Сигурно беше много близо до гигантския си другар, защото непосредствено под него, издърпвана от гравитационното му притегляне, се издигаше нагоре колона от пламъци, висока хиляди километри. Като че ли гигантска приливна вълна от огън се движеше непрекъснато по дължината на екватора на тази звезда, преследвайки напразно блестящото малко слънце на небето.

Тази светеща точка сигурно беше „бяло джудже“ — една от онези странни огнени малки звезди, не по-големи от Земята, но с милиони пъти по-голяма маса. Такива неподхождащи си звездни двойки не бяха нещо рядко, но Боумън дори и не бе сънувал, че ще види някога такава двойка със собствените си очи.

Бялото джудже беше преминало вече почти половината диск на своя другар — сигурно то правеше една обиколка около него за няколко минути, когато Боумън забеляза, че и той се движи. Пред него една от звездите бързо започна да става по-блестяща и да са приближава. Това беше някакво малко, близко тяло — може би светът, за който пътуваше.

То се доближи с неочаквана скорост и Боумън видя, че това не е никакъв свят.

Една слабо мъждукаща паяжина, прилична на дантела от метал, дълга стотици километри, изскочи отнякъде и запълни небосклона. По повърхността й, голяма колкото земен континент, бяха пръснати някакви строежи, които може би бяха големи колкото градове, но които очевидно бяха някакви машини. Около много от тях бяха отрупани десетки по-малки предмети, подредени грижливо в редици и колони. Боумън беше отминал няколко от тези групи, когато разбра, че това са флоти от космически кораби. Той летеше над гигантско орбитиращо място за паркиране.

Тъй като липсваха познати предмети, с които да сравни мащаба на картината, която се разкриваше под него, той нямаше възможност да прецени размерите на корабите, които висяха там в пространството. Но несъмнено те бяха огромни. Някои от тях бяха дълги километри. Те имаха най-различна форма: сфери, кристали с много фасети, тънки моливи, овоиди, дискове. Това беше сигурно едно от местата за среща и общуване на звездните обитатели. Или по-скоро е било преди може би един милион години, защото Боумън никъде не можеше да забележи признаци на дейност и на живот. Това голямо космическо пристанище беше също така мъртво, както и Луната.

Това се познаваше не само от липсата на движение, но и от такива непогрешими признаци като големите дупки, образувани в металната паяжина от бродещи астероиди, които я бяха пробивали продължение на хилядолетия. Това вече не беше място за паркиране — то беше гробница на космически кораби.

Боумън беше закъснял с хиляди години за срещата с техните конструктори. При тази мисъл той почувства как сърцето му се сви. Въпреки че не знаеше какво трябва да очаква, той се бе надявал поне да се срещне с някои разумни звездни същества. Изглеждаше, че е дошъл твърде късно. Бе попаднал в една древна автоматична клопка, поставена с неизвестни цели, но все още функционираща, докато нейните строители отдавна бяха измрели. Тя го беше пренесла през галактиката и го беше стоварила (с колко ли още други?) в това космическо Саргасово море, където бе обречен на смърт, щом му се свършеше въздухът.

Е да, беше неразумно да очаква нещо повече. Беше видял чудеса, за които много хора биха пожертвали живота си. Спомни си за мъртвите си другари. Нямаше причина да се оплаква.

През това време напуснатото космическо пристанище продължаваше да се плъзга край него със същата скорост. Той минаваше вече над самия му край. Назъбеният му краен ръб отмина и нищо вече не засенчваше частично звездите. След няколко минути то изчезна зад хоризонта.

Съдбата на Боумън нямаше да се реши тук, а далече пред него, на тъмночервеното слънце, към което се насочваше сега космическата капсула.

Ад

Сега червеното слънце запълваше цялото небе. Боумън беше достатъчно близо до него, за да забележи, че повърхността му не беше неподвижна, както му се беше сторило отдалеч. Тук-там се движеха светещи кълба, издигаха се и падаха циклони от нажежен газ, виждаха се изригвания, които бавно се издигаха към небето. Бавно? Сигурно те се издигаха със скорост един милион километра в час, щом движението им бе забележимо с просто око…

Боумън дори не се опитваше да схване мащабите на ада, към който слизаше. Гигантските размери на Сатурн и Юпитер го бяха поразили по време на прелитането на „Дискъвъри“ в онази Слънчева система, която сега се намираше на милиарди, милиарди километри. Но всичко, което виждаше тук, беше сто пъти по-голямо. Не можеше да направи нищо друго, освен да приема образите, които нахлуваха в съзнанието му, без да се опитва да ги тълкува.

Боумън би трябвало да изпита ужас, докато океанът от огън се разширяваше под него. Но колкото и да беше странно, той чувстваше само слабо безпокойство. Сега той беше толкова близо до червеното слънце, че би трябвало да изгори всеки миг, ако не бе защитен срещу радиацията от някакъв невидим екран. Освен това през пътуването си той бе подлаган на ускорения, които мигновено биха го смазали — и все пак нищо не беше почувствал. Щом някой се беше толкова много погрижил, за да го предпази, то все още можеше да храни надежда.

Сега космическата капсула се спускаше по дълга дъга, почти успоредна на повърхността на звездата, и бавно се приближаваше до нея. За първи път Боумън долови звуци. Чу слаб постоянен рев, прекъсван от време на време от пукане, сякаш някой късаше хартия — шум, наподобяващ далечна гръмотевица. Това можеше да бъде само слабият отзвук от една невъобразима какофония. Атмосферата около него сигурно се разкъсваше от взривове, които можеха да предизвикат разпадането на всеки материален предмет на съставните му атоми. Но Боумън бе предпазен от това разпадане и от съпровождащия го гръм също така добре, както и от горещината. При все че край него се издигаха и потъваха планини от пламък, високи хиляди километри, той беше напълно изолиран от беснеещите сили. Енергията на звездата бушуваше край него, а космическата капсула спокойно се движеше в този ад, без ни най-малко да бъде засегната.

Боумън беше вече обнадежден и не се смущаваше от величието и необикновеността на картината. Той започна да забелязва подробности, които досега му бяха убягнали. Повърхността на тази звезда не представляваше безформен хаос. Тук също имаше стил, както във всичко, създадено от природата.

Най-напред забеляза малките въртопи от газ — вероятно не по-големи от Азия или Африка, — които се движеха по повърхността на звездата. Загледа се право в един от тях и видя дълбоко под него по-тъмни, по-студени области. Странно беше, че не се забелязваха слънчеви петна. Вероятно те бяха някакво болестно състояние, характерно за земното Слънце.

На места се виждаха и малки облаци, подобни на струи дим, подгонени от буря. Може би това наистина беше дим, защото Слънцето беше толкова изстинало, че тук можеше да съществува истински огън. Химическите съединения можеха да се зараждат и да живеят няколко секунди, преди да се разпаднат вследствие на бушуващата ядрена реакция край тях. Хоризонтът ставаше все по-светъл, като преминаваше от тъмночервено към жълто, синьо и виолетово. Бялото джудже се издигаше на хоризонта, увличайки след себе си приливната си вълна от звездно вещество.

Боумън закри очите си, за да се предпази от непоносимия блясък на малкото слънце, и съсредоточи вниманието си върху огнената колона, която неговото гравитационно поле всмукваше нагоре. Веднъж той бе наблюдавал воден циклон в Карибско море. Тази кула от пламък имаше почти същата форма, само мащабите бяха различни, защото в основата си колоната вероятно беше по-широка от планетата Земя.

Внезапно Боумън забеляза точно под себе си нещо ново, което едва ли би могъл да пропусне по-рано, ако се беше появило преди това. По океана от пламтящ газ се движеха милиарди светли мъниста. Те светеха със седефена светлина, която се засилваше и отслабваше в период от няколко секунди, и се движеха в една посока също както сьомгата се движи по течението. Понякога те се люшкаха така, че пътищата им се пресичаха, но никога не се допираха едни до други.

Те бяха с хиляди и колкото Боумън по-дълго ги наблюдаваше, толкова повече той се убеждаваше, че движението им е целенасочено. Те бяха твърде далеч от него, за да може да схване подробности от структурата им, но фактът, че можеше да ги види в тази колосална панорама, означаваше, че диаметърът им възлиза на десетки, може би на стотици километри. Ако бяха организирани същества, те действително бяха истински левиатани, съответстващи на мащабите на света, който обитаваха.

Може би бяха само облаци от плазма, получили временна стабилност вследствие на някаква необикновена комбинация на природните сили — също като краткотрайните сфери на кълбовидните мълнии, които все още озадачават земните учени. Това беше лесно и може би успокоително обяснение, но Боумън не можеше да повярва в него, гледайки този гигантски поток. Тези светещи сфери знаеха къде отиват. Те преднамерено се насочваха към огнения стълб, повдигнат от бялото джудже по орбитата му. Боумън отново се загледа в тази издигаща се нагоре колона от огън, насочваща се към хоризонта и следвайки малката, пасивна звезда, която я управляваше. Може би беше чисто въображение — но не виждаше ли той светли петна да се издигат също нагоре по този гигантски гейзер от газ, като че ли милиарди блестящи искри бяха образували цели фосфоресциращи континенти?

Тази идея надхвърляше всякаква фантазия; но може би той наблюдаваше просто една миграция от звезда до звезда по мост от огън. Дали това беше движение на лишени от разум космически животни, тласкани в Космоса от някаква инстинктивна необходимост, или пък беше струпване на разумни същества, вероятно никога нямаще да узнае.

Боумън се движеше в един нов порядък на творението, за който хората дори не бяха сънували. Отвъд световете на морето, сушата, въздуха и пространството се намираха световете на огъня, върху който само той бе привилегирован да хвърли поглед. Би било прекалено много да иска да разбере всичко.

Прием

Огненият стълб се движеше по ръба на слънцето подобно на буря, преминаваща оттатък хоризонта. Движещите се петънца светлина не се виждаха вече в червения ландшафт, отстоящ все още на хиляди километри под него. В своята космическа капсула, предпазван от една среда, която би могла да го унищожи за хилядна от секундата, Дейвид Боумън очакваше развоя на събитията.

Бялото джудже бързо залязваше, носейки се по своята орбита. То стигна до хоризонта, буквално го запали и изчезна. Някакъв сумрак падна върху ада под него и при внезапната промяна на осветлението Боумън забеляза, че нещо става в пространството около него.

Повърхността на червеното слънце започна да се набраздява, като че ли гледаше към него през течаща вода. За миг Боумън помисли, че това е някакъв отразяващ ефект, вероятно предизвикан от преминаването на необикновено мощна ударна вълна през измъчената атмосфера, в която бе потопен.

Светлината угасваше: сякаш настъпваше втори здрач. Неволно Боумън погледна нагоре, но веднага се усмихна на глупостта си, защото си припомни, че главният източник на светлина тук не беше небето, а пламтящият свят там долу.

Струваше му се, че около капсулата се издигат стени от някаква материя като опушено стъкло, която засенчваше червената светлина и пречеше на зрението. Ставаше все по-тъмно и по-тъмно. Слаби рев на звездните урагани също изчезна. Капсулата плаваше в тишина и в пълен мрак. Миг по-късно Боумън усети лек тласък и разбра, че тя се спря и застана неподвижно на някаква твърда повърхност.

„Спря се, но върху какво?“, се запита недоверчиво Боумън. Ето че светлината се появи отново и недоверието му се превърна в дълбоко отчаяние — защото, когато видя какво има около него, той помисли, че е полудял.

Беше готов да види всякакви чудеса. Но това, което най-малко би очаквал, беше най-обикновеното.

Космическата капсула почиваше на излъскания под на елегантна хотелска стая, каквито има във всеки голям град на Земята. Той виждаше всекидневна с масичка за кафе, диван, десетина стола, писалище, различни лампи, малка библиотека, върху която лежаха няколко списания, и дори ваза с цветя. На една стена висеше картината „Мост в Арл“ от Ван Гог, а на другата — „Светът на Христина“ от Уайът. Беше уверен, че ако дръпне чекмеджето на писалището, ще намери в него Библия…

Ако действително беше полудял, то илюзиите му бяха великолепно организирани. Всичко в тях беше напълно реално. Нищо не изчезна, когато се обърна с гръб. Единственият несъвместим елемент в тази сцена беше самата космическа капсула.

Няколко минути Боумън не се помръдна от мястото си. Почти очакваше видението пред него да изчезне, но то оставаше също така материално, както всичко, което беше виждал през живота си.

То беше реално — или пък представляваше толкова съвършено замислена халюцинация, че нямаше начин да бъде различена от действителността. Може би това беше някакъв вид тест. В такъв случай не само собствената му съдба, но и съдбата на човешката раса можеха да зависят от неговите действия през следващите минути. можеше да седи тук и да чака да види какво ще се случи или пък можеше да отвори капсулата, да излезе от нея и да изпробва реалността на обстановката. Подът изглеждаше здрав и материален. Най-малкото издържаше теглото на космическата капсула. Нямаше вероятност да пропадне през него независимо от това, какво е „той“ в действителност. Но съществуваше и въпросът за въздуха, защото твърде беше възможно тази стая да е във вакуум или да съдържа отровна атмосфера. Все пак това беше твърде невероятно, защото никой не би си дал толкова труд, без да се погрижи за една толкова съществена подробност, но въпреки това Боумън не възнамеряваше да поема ненужни рискове. Дългогодишното му обучение го караше да се предпазва от зараза. Не желаеше да се изложи на неизвестна среда, освен ако нямаше друг избор. Това място изглеждаше като хотелска стая някъде в САЩ. Но това не изменяше факта, че в действителност той се намираше на стотици светлинни години от Слънчевата система.

Боумън затвори херметичния шлем на скафандъра си и отвори люка на космическата капсула. Чу се кратко съскане вследствие на изравняването на налягането, след което той стъпи в стаята.

Доколкото можеше да каже, намираше се в съвършено нормално гравитационно поле. Вдигна едната си ръка и я остави да падне свободно. Тя го плесна по бедрото за по-малко от секунда.

Всичко му се струваше двойно нереално. Ето, той се намираше тук, облечен в космически скафандър, застанал прав — докато би трябвало да плава извън — до капсулата, която можеше да функционира правилно само при липса на гравитация. Всичките му рефлекси на космонавт бяха разстроени. Трябваше да мисли, преди дя извърши каквото и да било движение.

Подобно на човек, изпаднал в транс, той бавно тръгна от голата, немебелирана половина на стаята, където бе капсулата, към хотелската стая. Почти очакваше тя да изчезне, щом се доближи, но тя остана съвършено реална — и очевидно съвършено материална.

Боумън се спря до масичката за кафе. На нея бе поставен обикновен видеотелефон марка „Бел“, както и съответният телефонен указател. Той се наведе и вдигна указателя с облечените си в ръкавици, тромаво движещи се ръце.

Както хиляди подобни указатели, каквито беше виждал, на него беше написано: Вашингтон Д. К.

Вгледа се по-отблизо и за първи път получи обективно доказателство, че не се намира на Земята, въпреки че всичко това можеше да е реално.

Можеше да прочете само думата „Вашингтон“. Останалото беше замъглено, като че ли беше преснимано от вестник. Отвори книгата и започна да я прелиства. Всички страници представляваха празни листове от някаква хрущяща материя, която сигурно не беше хартия, въпреки че много приличаше на такава.

Вдигна телефонната слушалка и я долепи до пластмасовия си шлем. Ако имаше някакъв звук, би могъл да го чуе през проводимия материал. Но както и беше очаквал, не се чуваше нищо.

Значи всичко беше имитация, и то направена с фантастична грижливост. Очевидно нейното предназначение не беше да го измами, а по-скоро — както той се надяваше — да го успокои. Почувства облекчение при тази мисъл, но въпреки това реши да не сваля скафандъра си, преди да завърши изследването си.

Цялата мебелировка изглеждаше твърде солидна. Боумън опита столовете и те издържаха тежестта му. Но чекмеджетата на писалището не искаха да се отворят: те бяха фалшиви.

Книгите и списанията също бяха имитация. Както и на телефонния указател, само заглавията им се четяха. Те представляваха странна смесица — повечето бяха безвкусни, масово четени произведения, няколко сензационни романа и няколко гръмко рекламирани автобиографии. Всички бяха поне отпреди три години и твърде малко имаше с интелектуално съдържание. Но това беше без значение, защото книгите дори не можеха да се вземат от рафтовете.

Имаше две врати, които лесно се отвориха. Първата водеше към малка, но удобна спалня, в която имаше креват, бюро, два стола, ключове за осветлението, които действително функционираха, и един дрешник. Той отвори дрешника. В него се намираха четири костюма, един халат, дузина бели ризи и няколко комплекта бельо, всичко грижливо окачено на окачалки.

Боумън свали един от костюмите и грижливо го разгледа. Доколкото можеше да прецени през облечените си в ръкавици ръце, той беше направен от материал, приличащ повече на кожа, отколкото на вълна. Костюмът беше и малко старомоден. Поне от четири години насам никой на Земята не носеше едноредно сако.

До спалнята се намираше баня, снабдена с всички необходими принадлежности. Боумън с облекчение забеляза, че те не са фалшиви и че функционират най-нормално. До банята се намираше малка кухничка с електрическа печка, хладилник, бюфет, чинии, вилици, лъжици и ножове, умивалник, маса и столове. Не само любопитството, но и засилващият се у него глад го накараха да изследва кухничката.

Най-напред Боумън отвори хладилника, от който излезе вълна от студена мъгла. Рафтчетата бяха заредени с пакети и кутии, които отдалеч му се видяха добре познати, при все че отблизо надписите на фабричните етикети бяха нечетливи. Забеляза, че липсват яйца, мляко, масло, месо, плодове и всякакви други необработвани продукти. Хладилникът съдържаше само продукти, които вече бяха опаковани.

Боумън взе една картонена кутия, която знаеше, че съдържа познато хлебно произведение за закуска. Видя му се странно, че такъв артикул се държи в хладилник. Но в момента, когато вдигна пакета, разбра, че той не съдържа каквото очакваше: беше твърде тежък.

Отвори капака и разгледа съдържанието на кутията. Тя съдържаше някаква влажна синя субстанция с теглото и вида на хлебен пудинг. Въпреки странния си цвят изглеждаше доста апетитна.

„Смешно — каза си Боумън. — Почти съм убеден, че съм наблюдаван, и сигурно изглеждам като идиот с този скафандър. Ако това е някакъв тест за интелигентност, вероятно вече съм пропаднал.“

Без да се колебае повече, той отиде в спалнята и започна да разхлабва притегателната гривна на шлема си. След като освободи шлема, той го повдигна няколко милиметра, отлепи херметизиращата лента и вдъхна предпазливо. Доколкото можеше да твърди, дишаше напълно нормален въздух.

Боумън постави шлема върху леглото и с доста вдървени движения започна да съблича скафандъра си. След като се съблече, той се протегна, направи няколко дълбоки вдишвания и окачи скафандъра в дрешника при обикновеното облекло. Той изглеждаше странно тук, но принудителната изрядност, която Боумън беше придобил като космонавт, никога не би му позволила да го остави някъде другаде.

След това бързо отиде в кухнята и започна да разглежда по-отблизо кутията с „хлебното произведение“.

Синият хлебен пудинг имаше слаб пикантен аромат, напомнящ ореховка. Боумън го претегли на ръка, отчупи едно парче и предпазливо го помириса. Въпреки че вече беше сигурен, че няма да бъде извършен преднамерен опит да бъде отровен, винаги съществуваше възможност от грешки — най-вече в една толкова сложна област като биохимията.

Отхапа едно парче, след което го сдъвка и глътна. Беше превъзходно, въпреки че вкусът му беше неопределен — просто не можеше да се опише. Ако затвореше очи, би могъл да си представи, че е месо или хляб, или дори сушени плодове. Не беше застрашен от глад, стига тази храна да не даваше неочаквани вторични ефекти.

Боумън изяде няколко хапки от тази субстанция и се почувства сит. Сега потърси нещо за пиене. В дъното на хладилника имаше шест кутии с бира — прочута марка. Опита се да отвори една от тях. Капачката отскочи, както обикновено. Но кутията не съдържаше бира. С изненада и разочарование Боумън констатира, че тя съдържа същата синя храна.

За няколко секунди отвори няколко от останалите пакети и кутии. Независимо от етикетите, съдържанието им бе едно и също. Очевидно диетата му щеше да бъде малко еднообразна и трябваше да пие само вода. Той си напълни една чаша от чешмата в кухнята и предпазливо сръбна. Обаче незабавно изплю още първите капки. Вкусът й беше ужасен. Засрамен от инстинктивната си реакция, той се насили да изпие цялата чаша.

Още след първата глътка Боумън можа да идентифицира течността. Тя имаше ужасен вкус, защото изобщо нямаше никакъв вкус: от чешмата течеше чиста дестилирана вода. Очевидно неизвестните му домакини не поемаха никакви рискове със здравето му.

Боумън уталожи жаждата си, след което взе душ. Нямаше сапун — друго дребно неудобство, но в замяна на това имаше чудесен сешоар с топъл въздух, с който с удоволствие изсуши тялото си, преди да си облече пижамата и да сложи халата си. След това се изтегна на кревата, загледа се в тавана и се опита да анализира това фантастично положение.

Не можа да стигне до никакво заключение, но в мозъка му проблясна нова мисъл. На тавана непосредствено над леглото се намираше телевизионен екран — нещо обикновено за всяка хотелска спалня. Боумън предположи, че подобно на телефона и книгите и той беше фалшив.

Но таблото с бутоните, намиращи се на въртящата се поставка до леглото му, изглеждаше толкова реално, че не можа да се въздържи да не ги завърти. Щом завъртя бутона за включване, екранът светна.

Боумън започна трескаво да върти бутона за каналите и почти незабавно получи първата картина.

На екрана се виждаше един добре известен африкански коментатор, който говореше за опитите да се запазят последните диви животни и растения в неговата страна. Боумън слуша известно време, очарован толкова от звука на човешкия глас, че просто не разбираше за какво говори коментаторът. След това започна да сменя каналите.

През следващите пет минути предаваха концерт за цигулка от Уолтън със съпровод на симфоничен оркестър, слуша една дискусия за печалното състояние на театъра, гледа един каубойски филм, една демонстрация за нов начин на лечение на главоболие, някаква игра на някакъв източен език, една психическа драма, три политически коментара, футболен мач, лекция за геометрията на твърдите тела (на руски език), няколко сигнала за настройка и съобщение за бъдещите предавания. Това наистина беше нормално предаване на световните телевизионни програми. То не само че повдигна духа му, но и потвърди едно зараждащо се в него убеждение.

Всички програми бяха още отпреди две години. Това е било по времето на откриването на „Т.М.А.-1“ и трудно би могло да се повярва, че в случая се касае за случайно съвпадение. Нещо беше контролирало и насочвало радиовълните. Очевидно абаносовият блок е изпълнявал много повече функции, отколкото хората бяха предполагали.

Боумън продължи да сменя каналите и изведнъж видя една позната сцена — същата стая, в която той се намираше сега; един известен актьор яростно упрекваше невярната си любовница. Боумън получи истински шок, разпознавайки всекидневната, която току-що бе напуснал — и когато камерата последва каращата се двойка към спалнята, той неволно погледна към вратата, за да види дали някой не влиза.

Значи приемът му е бил подготвен по този начин. Домакините му бяха обосновали идеята си за земния начин на живот върху телевизионни програми. Чувството му, че е действащо лице в някакъв филм, почти беше вярно.

Боумън беше разбрал всичко, каквото бе искал. Той изключи телевизора. „Какво да правя сега?“, се запита той, кръстосвайки ръце зад главата си и взирайки се в празния екран. Беше изтощен както физически, така и психически; въпреки това му се струваше невъзможно да заспи в такава фантастична обстановка, на такова невъобразимо разстояние от Земята, недостигнато от никакъв човек. Но удобното легло и инстинктивната мъдрост на тялото надделяха над волята му. Ръката му потърси ключа за осветлението и в стаята настъпи мрак. За няколко секунди той премина отвъд обсега на сънищата.

И така Дейвид Боумън заспа за последен път.

Повторение

Тъй като не беше повече необходима, мебелировката на стаята се стопи в ума на своя създател. Останаха само леглото и стените, които предпазваха този крехък организъм от енергиите, които той още не можеше да контролира.

Сънят на Дейвид Боумън беше неспокоен. Той не се събуждаше, нито сънуваше, но и повече не беше напълно в съзнание. Нещо проникваше в мозъка му подобно на бавно пълзяща в гората мъгла. Той чувстваше това смътно, защото, ако го бе почувствал напълно осезателно, щеше да бъде унищожен, така както би го унищожил огънят, който бушуваше отвъд тези стени. Подложен на това безстрастно, но щателно изследване, той не чувстваше нито надежда, нито страх, защото всичките му чувства бяха отнети. Струваше му се, че плува в свободно пространство, докато край него във всички направления се простираше една безкрайна геометрична мрежа от тъмни линии или нишки, по чието протежение се движеха малки кълба от светлина — някои бавно, някои със замайваща бързина. Веднъж той бе наблюдавал през микроскоп напречен разрез на човешки мозък и бе забелязал същата, прилична на лабиринт сложна мрежа от нервни влакна. Но онзи мозък беше мъртъв и статичен, докато онова, което Боумън виждаше сега, надвишаваше самия живот. Той мислеше, че наблюдава функционирането на гигантски разум, съзерцаващ Вселената, от която той представляваше толкова дребна частица. Видението, или илюзията, трая само миг. След това кристалните плоскости и решетки и взаимно преплитащите се перспективи от лееща се светлина трепнаха и изчезнаха, докато Дейвид Боумън премина в една област на съзнанието, каквото никога никакъв човек не бе изпитвал досега.

Отначало му се стори, че самото време тече назад. Беше готов да приеме дори и това чудо, докато схвана криещата се много по-дълбоко истина.

Източниците на паметта му буквално се източваха. В едно конкретно възпоминание той изживяваше отново миналото: хотелската стая, космическата капсула, пламтящия ландшафт на червеното слънце, блестящото сърце на галактиката, вратата, през която отново бе изплувал във Вселената. Не само виждаше, но и изживяваше всички впечатления, добити чрез сетивата си, както и всички емоции, които той изпитваше тогава, като всичко минаваше край него все по-бързо и по-бързо. Картината на живота му се развиваше също като видеомагнетофонен запис, който се развива с непрекъснато увеличаваща се скорост.

Ето, той отново се намираше на борда на „Дискъвъри“ и пръстените на Сатурн изпълваха небето. Ето повторението на диалога му с Хал. Видя как Франк Пуул напусна кораба, за да изпълни последната си задача; чу гласа на Земята, която го уверяваше, че всичка върви добре.

И дори когато изживяваше отново тези събития, Боумън знаеше, че всичко действително се развива добре. Той се връщаше обратно по коридорите на времето, а знанията и опитът му се източваха, докато той летеше обратно към детството си. Но нищо не се губеше: всичко онова, което той бе представлявал във всеки момент от живота си, се прехвърляше на по-сигурно съхранение. Дори и когато един Дейвид Боумън преставаше да съществува, друг ставаше безсмъртен.

Бързо и все по-бързо Боумън се връщаше в забравени години, както и в един по-прост свят. Лица, които беше обичал и които мислеше, че отдавна е забравил, му се усмихваха ласкаво. Той също им се усмихваше с обич, но без да изпитва някаква болка.

Най-сетне тази стремителна регресия започна да се забавя: кладенците на паметта му бяха почти пресушени. Времето започна да тече все по-бавно, като се приближаваше до един момент на стаза — също като махалото на часовник, което, стигнало до края на описваната от него дъга, изглежда като че ли замръзва за един вечен миг, преди да започне следващия си цикъл.

Този момент извън времето премина. Махалото тръгна по обратния си път. В една празна стая, плаваща сред огньовете на една двойна звезда, отстояща на двайсет хиляди светлинни години от Земята, едно бебе отвори очи и започна да плаче.

Превръщането

След това бебето млъкна, защото видя, че вече не е само.

Блестящ, призрачен правоъгълник се бе образувал в пространството пред него. Той се превърна в твърдо кристално тяло, загуби прозрачността си и се обля в бледа, млечна луминесценция. Мъчителни, неопределени фантоми се движеха по повърхността и в дълбочината му. Те се сляха в снопове светлина и сянка и образуваха преплитащи се лъчеобразни форми, които започнаха бавно да се въртят в такт с пулсиращия ритъм, който сякаш изпълваше цялото пространство.

Това беше картина, която можеше да привлече и задържи вниманието на което и да било дете — или на която и да било човекомаймуна. Но също както преди три милиона години, това беше само външната проява на сили, твърде недоловими, за да бъдат възприети съзнателно. Това беше само една играчка, за да отклони сетивата, докато действителната обработка се провеждаше на много по-дълбоките нива на ума.

Този път обработката беше бърза и сигурна, тъй като новият модел беше вече изтъкан. Защото през хилядолетията, изминали след последната среща, тъкачът бе научил много нещо, а и материалът, с който работеше сега, притежаваше безкрайно по-фина структура. Но само бъдещето можеше да покаже дали тъкачът ще може да го превърне в част от своята все още растяща тъкан.

С очи, в които личеше съсредоточеност, много по-висока от човешката, бебето се взираше в дълбините на кристалния монолит, виждайки — но все още не разбирайки — загадките, които се криеха отвъд него. Знаеше, че се е завърнало у дома си, че тук бе произходът на много други раси освен неговата, но знаеше и че не би могло да остане тук. Отвъд този момент предстоеше друго възраждане, много по-странно от което и да било в миналото. И сега моментът беше настъпил. Светещите форми вече не отразяваха тайните в сърцето на кристала. Щом те изчезнаха, изчезнаха небитието и предпазните стени, откъдето бяха се появили за кратко време, и червеното слънце отново изпълни небето. Металът и пластмасата на забравената космическа капсула, както и облеклото, носено някога от едно същество, което се беше наричало Дейвид Боумън, избухнаха в пламъци. Последното съединително звено със Земята изчезна, разпадайки се на съставните са атоми.

Но детето едва обърна внимание на това, защото се приспособяваше към приятния блясък на новата си среда. То все още се нуждаеше за кратък период от време от тази черупка от материя, в която да съсредоточи своята мощ. Неразрушимото му тяло беше отражение на собствения му разум и въпреки че притежаваше мощ, знаеше, че все още е бебе. И такова щеше да остане, докато не реши да възприеме нова форма или премине отвъд необходимостта на материята.

А сега беше вече време да тръгне — въпреки че в известен смисъл никога не би напуснало това място, където се бе преродило, защото то винаги щеше да бъде част от съществото, което използваше тази двойна звезда за неизмеримите си и непонятни цели. Посоката, но не и естеството на неговото предназначение му бе ясна и не беше необходимо да върви по криволичещия път, по който бе дошло дотук. С инстинктите, създадени в продължение на три милиона години, то схващаше, че съществуват повече пътища, а не само един отвъд пространството. Старите механизми на Звездната врата му бяха послужили веднъж, и то добре, и то не се нуждаеше повече от тях.

* * *

Блестящият правоъгълник, който някога беше изглеждал като кристален блок, продължаваше да плува пред него, докато то проявяваше безразличие към безобидните пламъци на бушуващия под него ад. Правоъгълникът съдържаше неизмерими тайни на пространството и времето, но то вече разбираше някои от тях и можеше да ги направлява. Колко очевидно — колко необходимо беше това математическо съотношение на страните на блока, последователност от квадратите на числата: 1:4:9! И колко наивно беше човек да си въобразява, че редовете свършват в тази точка само в три измерения!

Бебето съсредоточи мисълта си върху тези геометрични съотношения и докато мисълта му се занимаваше с тях, празната рамка се изпълни с мрака на междузвездната нощ. Светлината на червеното слънце изчезна или по-скоро като че ли се оттегли едновременно във всички посоки, и пред него блесна светлият въртоп на галактиката. Това можеше да е някакъв красив, невероятно подробен модел, вместен в блок от пластмаса. Но това беше действителността, обхваната като едно цяло от сетива, много по-фини и прецизни от зрението. Ако пожелаеше, можеше да съсредоточи вниманието си върху всяка от стоте милиарда звезди, а дори можеше да направи и нещо много повече.

И ето — то се носеше тук, в тази гигантска река от слънца, на половин път между струпаните огньове на ядрото на галактиката и редките самотни звезди, разпръснати като часови по нейната периферия. И то желаеше да бъде тук, на далечния край на тази бездна в небето, тази лъкатушеща като змия лента от мрак, в която не светеше нито една звезда. То знаеше, че този безформен хаос, видим само благодарение на светлината, която очертаваше ръбовете му и ги отделяше от огнените мъгли далече отвъд него, беше още неизползваната материя на творението, суровината на бъдещите еволюции. Тук Времето не беше започнало да тече. Това щеше да стане едва когато горящите сега слънца отдавна ще са умрели и тогава светлината и животът ще преоформят това празно пространство. То го беше прекосило веднъж неволно; сега трябваше отново да го прекоси, но този път по собствено желание. При тази мисъл го обзе внезапен вледеняващ ужас; за момент бе напълно дезориентирано и новата му представа за Вселената затрепера, заплашвайки да се разбие на хиляди парчета.

Не страхът от галактическите бездни вледеняваше душата му, а едно много по-дълбоко вълнение, произхождащо от нероденото още бъдеще. Защото то бе оставило зад себе си човешките мащаби за времето и сега, когато съзерцаваше тази лента от беззвездна нощ, получи първата си представа за вечността, която зееше пред него.

Но то си спомни, че никога не ще бъде само, и чувството на паника бавно го напусна. Кристално ясната представа за Вселената му бе възвърната и то знаеше, че това не бе станало само със собствените му сили. Разбра, че когато станеше нужно, щеше да има кой да ръководи първите му колебливи стъпки. Отново придобило увереност, то се впусна през светлинните години и Галактиката разчупи духовната рамка, в която го беше затворила. Звезди и мъглявини летяха край него в една илюзия за безкрайна скорост. Призрачни слънца избухваха и оставаха назад, докато подобно на сянка то се плъзгаше през техните ядра. Студената тъмна пустош от космически прах, от която то толкова се беше страхувало някога, не му се струваше повече от размахването на крило на гарван в лицето на Слънцето.

Звездите оредяваха. Блясъкът на Млечния път се превръщаше в блед призрак на познатото му великолепие, което щеше да види отново, когато бъдеше готово.

То се беше върнало точно там, където беше искало, в пространството, което хората наричат реално.

Звездното дете

Там пред него, като искряща играчка, на която нито едно звездно дете не може да устои, плуваше планетата Земя с всичките й народи.

То се беше завърнало навреме. Там долу, на този претъпкан глобус, тревожни сигнали проблясваха върху екраните на радара, големите телескопи оглеждаха небето — а историята такава, каквато я знаят хората, наближаваше своя край.

Хиляди мили под себе си то забеляза, че се беше събудил един дремещ товар на смъртта, който се носеше бавно по своята орбита. Слабата енергия, която той съдържаше, не представляваше заплаха за него, но то предпочиташе по-чисти небеса. И то даде простор на волята си и кръжащите мегатони се разцъфнаха в безшумна детонация, която предизвика кратка, лъжлива зора за едната половина от заспалата Земя.

То почака, събирайки мислите си и размишлявайки върху своите все още неизпробвани сили. Защото, въпреки че беше господар на света, то не беше съвсем сигурно какво щеше да прави след това. Но все щеше да измисли нещо.

Книга втора

Втора одисея: 2010

ПОСВЕЩАВАМ С УВАЖЕНИЕ И ВЪЗХИТА НА ДВАМА ВЕЛИКИ РУСНАЦИ, И ДВАМАТА ОПИСАНИ В ТОЗИ РОМАН:

генерал АЛЕКСЕЙ ЛЕОНОВ,

космонавт, герой на Съветския съюз, художник и

академик АНДРЕЙ САХАРОВ,

учен, носител на Нобелова награда, хуманист.

I. Леонов

Среща във фокус

Дори в метричната ера всички го наричаха „телескопа с диаметър хиляда фута“, а не „телескопа с диаметър триста метра“. Тъмнината бе заела вече половината от огромната чиния, настанена сред планинските хребети, тъй като тропическото слънце бавно се оттегляше да почива, ала триъгълният сал на антената, увиснал високо над центъра, все още блестеше на светлината. Далече отдолу само много зорко око би забелязало двете човешки фигури сред сложния лабиринт от подпорни конструкции, сред кабели и трансмисии.

— Време е — каза доктор Димитри Мойсеевич на приятеля си Хейуд Флойд. — Време е да си поговорим за изолатори, космически кораби и главно за монолити и повредени компютри.

— Значи затова ме отвлече от конференцията. Не че имам нещо против — слушал съм речта на Карл за СЕТИ толкова много пъти, че я знам наизуст. А гледката е наистина фантастична. Знаеш ли, за първи път, откакто съм тук, се качвам при захранващото устройство на антената.

— Срамота! Идвам тук вече за трети път. Само като си представиш — вслушваме се в цялата вселена, а никой не може да чуе нашите гласове. Хайде да поговорим за проблемите ти.

— Какви проблеми?

— Като начало — защо трябваше да си подаваш оставката като председател на Националния съвет по астронавтика?

— Не съм. Хавайският университет плаща много повече.

— Добре тогава, не си я подал, изпревари ги с една крачка. След толкова много години, все пак, Уди, не можеш да ме будалкаш, така че зарежи тези опити. Ако сега те върнат на поста ти в НАСА би ли се колебал?

— Добре, стари казако. Какво те интересува?

— Първо, има много неясноти в доклада, който най-после публикува, след като толкова много те ръчкаха. Ще подминем смехотворната и откровено незаконната тайнственост, с която хората ти обграждат монолита Тихо…

— Идеята не беше моя.

— Радостен съм да го чуя, дори ти вярвам. Високо ценим факта, че разрешаваш на всеки да разгледа обекта, което би трябвало да направиш още в самото начало. Не че е кой знае колко… важно…

Докато двамата съзерцаваха загадъчното черно петно горе на лунната повърхност, отхвърляйки с презрение всички защитни средства, които човешката изобретателност бе родила, наоколо цареше потискаща тишина. После руският учен продължи:

— Всъщност каквото и да представлява монолитът Тихо, на Юпитер съществува нещо много по-любопитно. Натам се изпращат сигналите. И тъкмо там хората ви ще попаднат в беда. Съжалявам, всъщност Франк Пуул е единственият, когото познавам лично. Запознахме се на конгреса през 1998 година. Правеше впечатление на добряк.

— Благодаря ти. Те всички бяха добряци. Така ми се ще да узная какво им се е случило!

— Каквото и да е станало с тях, признай си, че сега това засяга не само Съединените щати, а цялото човечество. Не можете повече да използвате знанията си само за национален престиж.

— Димитри, прекрасно знаеш, че и твоята страна би постъпила по същия начин. И то с твоя помощ.

— Прав си. Все същата стара история — като вашето току-що оттеглило се ръководство, отговорно за цялата бъркотия. Да се надяваме, че с един нов президент умните съветници ще станат повече на брой.

— Възможно е. Имаш ли някакви предложения? Официални ли са или просто твои собствени надежди?

— В този момент са изцяло неофициални. Онова, което шибаните политици наричат сондажи. И за които винаги ще твърдя, че не са се състояли изобщо.

— Справедливо е. Продължавай.

— Добре, ето как стоят нещата. Прибираш „Дискъвъри 2“ в паркираща орбита колкото е възможно по-бързо, но трябва да я подготвиш най-много за три години, което означава, че ще пропуснеш идния прозорец за изстрелване…

— Нито потвърждавам, нито отхвърлям. Запомни, че съм само един скромен университетски ректор, твърде далеч от Съвета на астронавтите.

— И правиш последното си пътуване до Вашингтон, за да прекараш отпуската си и да се видиш със стари приятели, предполагам. По-нататък: нашият „Алексей Леонов“…

— Мислех, че го нарекохте „Герман Титов“.

— Грешиш, ректоре. Доброто старо ЦРУ отново те е подвело. От януари месец се нарича „Леонов“. И нека никой не научи, че аз съм ти го казал, иначе новината ще пристигне на Юпитер цяла година преди „Дискъвъри“.

— А ти недей да споделяш с никого моето признание, че се страхуваме от това. Хайде, продължавай.

— Тъй като моите шефове са също толкова глупави и късогледи като твоите, искат всичко да направят сами. Което означава, че ако нещо лошо се случи с теб, това очаква и нас и всички ние ще се върнем в квадрат едно, или дори още по-лошо.

— Какво имаш предвид? И ние сме точно толкова слисани, колкото и вие. Не ми казвай, че не разполагате с всички записи на Дейв Боумън.

— Разбира се, че разполагаме с тях. Чак до последната реплика: „Господи, но тук е пълно със звезди!“ Дори направихме анализ на гласовите му данни. Не мислим, че е халюцинирал; опитал се е да опише онова, което се е появило пред очите му.

— А справихте ли се с измененията, дължащи се на доплеровия ефект?

— Съвършено невъзможно е, разбира се. Когато загубихме сигнала, скоростта му бе намаляла до една десета от тази на светлината. Бе станало за по-малко от две секунди. Четвърт милион гравитация!

— Трябва да е загинал моментално.

— Не се преструвай на толкова наивен, Уди. Космическите ти радиопредаватели не могат да издържат дори една стотна от това ускорение. Ако те оцелеят, и Боумън можеше да оцелее — поне докато нямаме контакт.

— Само правя независима проверка на дедукцията ти. От онзи миг нататък и ние сме в неведение, както и вие. Ако вие наистина сте в неведение.

— Само си играеш с налудничави предположения, дори се срамувам да ти го кажа. Ала подозирам, че все пак нито едно от тях не ще бъде тъй налудничаво като самата истина.

Навигационните предупредителни светлинки мигаха около тях и излъчваха яркочервени отблясъци, а трите тънки високи кули, поддържащи комплекса антени, заблестяха като фарове на фона на тъмнеещото небе. Последните сребристи ивици на залеза потънаха зад заобикалящите ги върхове; Хейуд Флойд стоеше в очакване на Зелената светкавица, която никога не бе виждал. Отново остана разочарован.

— И така, Димитри — продължи той, — да си дойдем на думата. Накъде биеш?

— Трябва да има огромно количество безценна информация в банките на „Дискъвъри“; да предположим, че все още се събира, независимо от факта, че предаването от кораба е преустановено. Бихме искали да разполагаме с тази информация.

— Искането ти е справедливо. Но когато излезеш в космоса и „Леонов“ се срещне с „Дискъвъри“, защо не презапишеш всичко, което ти е нужно?

— Никога не съм мислил, че ще трябва да ти напомням — „Дискъвъри“ е чужда територия и неразрешеното посещение на кораба би било пиратство.

— Освен ако не се наложи много спешно, което лесно би се уредило. Би ни било твърде трудно да проверим какво точно вършат вашите момчета на разстояние един милиард километра.

— Благодаря ти за тъй интересното предложение; ще го предам където трябва. Но дори да се качим на „Дискъвъри“, ще ни отнеме седмици докато се запознаем със системите ви и разчетем информационните банки. Предлагам ти сътрудничество. Убеден съм, че това е най-добрата идея — и двамата можем да спечелим доста, като я продадем на шефовете си.

— Искам наш астронавт да лети на „Леонов“?

— Да. За предпочитане е инженер, специалист по системите на „Дискъвъри“. Като онези, които обучавате в Хюстън как да върнат кораба на земята.

— Но откъде ти е известно всичко това?

— За бога, Уди, появи се поне преди месец във видеотекста на „Авиейшън Уийк“.

— Аз не влизам в сметката; никой не си прави труда да ме осведомява за разсекретените материали.

— Още една причина да прекараш известно време във Вашингтон. Ще ме подкрепиш ли?

— Абсолютно. Съгласен съм с теб сто процента. Но…

— Но какво?

— И двамата си имаме работа с динозаври, чиито мозъци са в опашките им. Моите шефове ще заявят: „Нека руснаците си чупят главите и да тръгнат към Юпитер. Така или иначе след две години и ние ще кацнем там, защо да бързаме толкова?“

За миг върху сала на антената настъпи тишина, нарушавана единствено от слабото поскърцване, разнасящо се от огромните опънати жици, които го поддържаха на стотици метри над земната повърхност. После Мойсеевич продължи толкова тихо, че Флойд трябваше да се напрегне, за да го чуе:

— Проверявана ли е наскоро орбитата на „Дискъвъри“?

— Не съм сигурен, но предполагам, че са я проверили. Но защо се безпокоиш? Тя е съвършено стабилна.

— Разбира се. Ще ти напомня направо един смущаващ случай от старите дни на НАСА. Първата ви космическа станция „Скайлаб“ трябваше да остане в орбита поне десет години, но изчисленията ви бяха погрешни. Навлизането на въздух в йоносферата беше безотговорно подценено и тя се приземи твърде скоро. Сигурен съм, че си спомняш този неприятен факт, макар и да си бил още дете.

— Беше през годината, когато завършвах училище и ти го знаеш. Ала „Дискъвъри“ не се приближава до Юпитер. Дори когато е в перигей, височината му е твърде голяма, за да се повлияе от всмукването на атмосферата.

— Казах достатъчно, за да ме заточат отново в дачата ми, а идния път няма да ти разрешат да ме посетиш. Затова нареди на твоите хора да си свършат по-внимателно работата, нали ще го направиш? И им напомни, че Юпитер притежава най-голямата магнитосфера в Слънчевата система.

— Разбирам какво целиш и много ти благодаря. Има ли още нещо преди да слезем? Започвам да премръзвам.

— Не се безпокой, стари ми приятелю. Още щом пуснеш целия този филтър към Вашингтон, почакай само седмица, докато изчезна, и ще видиш, че ще стане много, много горещо.

Къщата на делфините

Делфините плуваха до трапезарията всяка вечер, точно преди залез-слънце. Бяха изневерили на навика си само веднъж, откакто Флойд се бе нанесъл в жилищните помещения, отредени за ректора. Беше през 2005 г., в деня, когато се надигна цунами; за щастие обаче огромната вълна бе изчерпала по-голямата част от силата си, преди да стигне до Хайло. Идния път, когато приятелите му не се появят навреме, Флойд щеше да наблъска семейството си в колата и да запраши към височините по посока на Мауна Кеа.

Флойд трябваше да признае, че макар да бяха чаровни, игривостта им понякога беше досадна. Заможният морски геолог, проектирал този дом, не се бе страхувал, че ще се намокри, тъй като обикновено облеклото му се е състояло само от бански гащета — дори нещо още по-оскъдно. Но още беше жив споменът за онази вечер, когато всички членове на управителното тяло на университета в празнично вечерно облекло отпиваха от коктейлите си около басейна в очакване на почетен гост от континента. С право делфините бяха направили заключението, че трябва да се появят втори път. Така че гостът бе съвършено изненадан, когато го посрещнаха учени, облечени в изцапани и провиснали хавлии, а всичко, предлагано в бюфета, бе твърде солено.

Флойд често се чудеше какво ли би си помислила Мериън за странния му и красив дом на брега на Тихия океан. Никога не бе обичал океана, но накрая бе победен. Макар че картината вече избледняваше, той все още си спомняше светлия екран, върху който за първи път бе прочел: „Доктор Флойд — лично по спешност.“ А после характерните флуоресцентни букви, които изгаряха мозъка му със значението си:

„СЪС СЪЖАЛЕНИЕ ВИ УВЕДОМЯВАМЕ САМОЛЕТЪТ ЛОНДОН-ВАШИНГТОН ПОЛЕТ 452 РАЗБИТ КРАЙ НЮФАУНДЛЕНД. СПАСИТЕЛНИ ОТРЯДИ ПРОДЪЛЖАВАТ ТЪРСЕНЕТО НО СЕ БОИМ ЧЕ НЯМА ОЦЕЛЕЛИ.“

Ако не бе пръстът на съдбата, той щеше да лети със същия самолет. Няколко дни почти съжаляваше Европейската космическа администрация, че го бе забавила в Париж; споровете около товара на „Соларис“ му бяха спасили живота.

После получи нова работа, нов дом и нова съпруга. И тук се прояви иронията на съдбата. Взаимните обвинения и проучванията по мисията „Юпитер“ унищожиха вашингтонската му кариера, ала човек с неговите способности не можеше да остане дълго време без работа. По-забавеното темпо на университетския живот винаги му се бе нравило, а в съчетание с едно от най-красивите късчета на земята, бе просто неудържимо. Запозна се с жената, която щеше да стане втората му съпруга, само месец след като го назначиха — докато разглеждаше огнените извори на Килоиа с група туристи.

С Керълайн той откри удовлетворението, което бе точно толкова значимо, колкото самото щастие, ала по-дълготрайно. Тя беше добра мащеха на двете дъщери на Мериън и го бе дарила с Кристъфър. Въпреки двайсетгодишната възрастова разлика помежду им тя го разбираше и бе способна да го измъква от временната му потиснатост. Благодарение на нея той можеше да мисли за Мериън, без да скърби, макар и да чувстваше тиха тъга, която щеше да го спохожда до края на дните му.

Керълайн подхвърляше риба на най-едрия от делфините големия мъжкар на име Скарбек, — когато леко гъделичкане по китката на Флойд му подсказа, че следва телефонно обаждане. Той потупа тънката метална гривна и прекъсна тихия сигнал, после отиде при най-близкия от комутаторите, разпръснати из цялото помещение.

— Тук е ректорът. Кой се обажда?

— Хейуд? Виктор е. Как си?

За част от секундата през мозъка на Флойд се извъртя цял калейдоскоп от чувства. Най-напред се появи досада: неговият приемник — а Флойд бе сигурен, че той лично бе допринесъл за поражението му — никога не се бе опитвал да се свърже с него, откакто бе напуснал Вашингтон. Последва любопитство: за какво толкова имаха да разговарят? После дойде твърдото упорство да бъде колкото е възможно по-несговорчив, след това срам от собствената му детинщина и най-после — прилив на вълнение — Виктор Уилис можеше да му се обажда само по една причина.

С най-безизразния тон, на който бе способен, Флойд отговори:

— Не мога да се оплача, Виктор. Какво има?

— Сигурна ли е линията?

— Не, слава богу. Нямам нужда повече от такава линия.

— Хм. Добре тогава, ще се изразя по следния начин. Спомняш си последния проект, който ръководеше?

— Не съм склонен да забравям, още повече, че Подкомитетът по астронавтика ме повика и поиска от мен повече доказателства само преди месец.

— Разбирам, разбирам. Трябва да намина да прочета изявленията ти, когато имам свободна минута. Но напоследък бях тъй зает със следващия проект, ето това е проблемът.

— Мислех, че всичко върви по разписание.

— Така е, за жалост. Няма начин да го ускорим; при най-добрия случай бихме могли само да спечелим някоя и друга седмица. А това означава, че ще бъдем безвъзвратно закъснели.

— Не разбирам — невинно се обади Флойд. — Макар че не искаме да губим време, не съществува никакъв срок.

— Съществува. И то два.

— Удивен съм.

Дори да бе забелязал иронията в гласа му, Виктор я пропусна покрай ушите си.

— Да, съществуват два срока — единият е поставен от хората, а другият — не. Оказа се, че няма първи да достигнем до ъ-ъ… сцената на действието. Старите ни съперници ще ни изпреварят най-малко с година.

— Много лошо.

— Но това не е най-лошото. Дори да не съществуваше тази надпревара, пак щяхме да закъснеем твърде много. Когато пристигнем, там вече няма да има нищо.

— Говориш смешни неща. Сигурен съм, че ако Конгресът е отменил закона за гравитацията, щях да чуя.

— Говоря ти сериозно. Ситуацията никак не е стабилна — не мога да ти дам подробности в момента. Ще си бъдеш ли вкъщи цялата вечер?

— Да — отвърна Флойд, осъзнавайки с удоволствие, че във Вашингтон би трябвало да минава полунощ.

— Добре. След час ще ти донесат пакет. Обади ми се, още щом го проучиш.

— Няма ли да е твърде късно?

— Прав си. Но и без това изгубихме много време. Не искам да губим повече.

Уилис изпълни обещанието си. Точно след час един полковник от военновъздушните сили му донесе голям запечатан плик и седна на сладки приказки с Керълайн, докато Флойд изучаваше съдържанието му.

— Боя се, че ще трябва да го взема обратно, щом свършите — извини се високопоставеният пратеник.

— Радостен съм да го чуя — отвърна Флойд, докато се наместваше в любимия си хамак, където обикновено четеше.

В плика имаше два документа, първият от които съвсем кратък. Върху него бе напечатано „Строго секретно“, макар че думата „строго“ бе зачертана, а промяната бе легитимирана с три подписа, и трите съвършено нечетливи. Очевидно това бе откъс от някой много по-дълъг доклад, силно цензуриран и пълен с многоточия, което затрудняваше четенето твърде много. За щастие заключенията можеха да се сумират в едно-единствено изречение: „Руснаците щяха да достигнат «Дискъвъри» много преди това да направят истинските собственици.“ Тъй като това вече беше известно на Флойд, той тутакси се зае с втория документ — ала не преди да забележи, че този път бяха успели да изпишат името правилно. Както обикновено Димитри бе изключително точен. Следващата експедиция до Юпитер щеше да бъде на борда на космическия кораб „Космонавт Алексей Леонов“.

Вторият документ бе много по-пространен и освен това бе поверителен; имаше, разбира се, формата на проектописмо до „Сайънс“ и очакваше заключително одобрение, преди да бъде публикуван. Краткото му заглавие беше: „Космически кораб «Дискъвъри»: аномални прояви в орбита“.

Следваха десетина страници математически и астрономически таблици. Флойд ги прехвърли набързо, като се стараеше да схване същественото и да долови поне нотка на извинение или смущение. Когато свърши, почувства желание да изкриви устата си в усмивка. Никой не можеше да разбере, че станциите-следотърсачи и ефемеридните калкулатори са били засечени и че в момента се извършваше трескава работа по прикриването им. Несъмнено щяха да хвърчат глави, а той знаеше, че Виктор Уилис щеше с удоволствие да ги сече, само ако неговата не се случеше измежду първите, които щяха да паднат. Макар че в името на справедливостта трябваше да се отчете и фактът, че навремето Виктор се бе оплакал, когато Конгресът намали разходите за следотърсаческата мрежа. Може би това щеше да го отърве.

— Благодаря, полковник — каза Флойд, когато спря да прелиства книжата. — Също като едно време с тези класифицирани документи. Ето едно нещо, за което не съжалявам.

Полковникът намести внимателно книжата в куфарчето си и задейства ключалките.

— Доктор Уилис би желал да му се обадите по телефона колкото е възможно по-скоро.

— Знам. Но не разполагам със специално обезопасена линия. След малко очаквам няколко важни посещения и проклет да съм, ако телефонирам, само за да потвърдя, че съм прочел книжата. Предайте му, че внимателно съм ги проучил и очаквам с интерес да се свърже отново с мен.

За миг изглеждаше като че ли полковникът бе готов да спори. После размисли, сухо се сбогува и навъсено се оттегли в нощта.

— Какво беше всичко това? — попита Керълайн. — Не очакваме никакви посетители, нито важни, нито маловажни.

— Не обичам да ми се налагат, особено Виктор Уилис.

— Обзалагам се, че ще се обади веднага щом полковникът му докладва.

— В такъв случай трябва да включим видеото, все едно че вкъщи има хора. Но ако погледнем истината в очите, на този етап нямам какво да му кажа.

— За какво, ако мога да попитам?

— Съжалявам, скъпа. Изглежда „Дискъвъри“ играе някакви номера. Мислехме, че корабът е в стабилна орбита, но има опасност да се разбие.

— В Юпитер ли?

— О, не! Това е съвършено невъзможно. Боумън го паркира във вътрешната страна на Лагранж, на мислената линия между Юпитер и Йо. Би трябвало още да е там, или някъде наблизо, въпреки че смущенията във външните луни биха го лашкали напред-назад. Но това, което става, е твърде странно, и ние не знаем истинското обяснение. „Дискъвъри“ се придвижва все по-бързо към Йо, понякога ускорява хода си, а друг път тръгва обратно. Ако това продължава, след две-три години ще се сблъска.

— Мислех, че в астрономията не може да се случи такова нещо. Небесната механика не е ли точна наука? Нас, изостаналите биолози, винаги са ни убеждавали в това.

— Точна е, когато всички подробности се вземат предвид. Ала около Йо става нещо непредвидено. Освен изригванията на вулканите се наблюдават и мощни електрически изпразвания, а магнитното поле на Юпитер се извърта около оста си на всеки десет часа. Така че върху „Дискъвъри“ действа не само гравитацията; трябваше по-рано да помислим за това — много по-рано.

— Но това вече не е твой проблем. И слава богу.

„Твой проблем“ — същия израз използваше и Димитри. А Димитри — хитрата стара лисица! — го познаваше много по-отдавна, отколкото Керълайн.

Може и да не е негов проблем, но все още отговорността бе негова. Макар че при крайния анализ бяха въвлечени много повече хора, именно той бе одобрил плановете за мисията на Юпитер и бе контролирал изпълнението им.

Дори тогава изпитваше опасения; възгледите му на учен влизаха в конфликт със задълженията му на бюрократ. Би могъл да проговори и да се противопостави на недалновидната политика на старата администрация, макар че още не беше ясно до каква степен това бе допринесло за катастрофата.

Може би щеше да бъде най-добре, ако затвори тази страница от живота си и концентрира мислите и енергията си върху новата си кариера. Но със сърцето си чувстваше, че това бе невъзможно; дори Димитри да не съживяваше старата му вина, тя сама щеше да се появи.

Четирима бяха загинали, а един бе изчезнал там, сред луните на Юпитер. Ръцете му бяха изцапани с кръв и той не знаеше как да ги измие.

Сал 9000

Доктор Сивасубраманиан Чандрасегарампилай, професор по компютърни науки в Университета в Илиноис, също бе преследван от чувството за вина, но по съвършено различен начин от Хейуд Флойд. Онези от студентите и колегите му, които често се чудеха дали дребният учен бе наистина човешко същество, нямаше да се изненадат ако научеха, че той никога не си мислеше за мъртвите астронавти. Доктор Чандра скърбеше единствено по изгубеното си дете, Хал 9000.

Дори след толкова години и безкрайните прегледи, които правеше на данните, пристигащи по радиото от „Дискъвъри“, той не беше сигурен какво точно бе сгрешено. Можеше само да формулира теории; фактите, от които се нуждаеше, бяха замразени във веригата на Хал, там, между Юпитер и Йо.

Последователността на събитията беше ясно определена до момента на самата трагедия; оттам насетне командир Боумън бе попълнил някои подробности в кратките мигове, когато контактът се възобновяваше. Но фактът, че знаеха какво се бе случило, не обясняваше защо бе станало така.

Първите намеци за бедата бяха дошли твърде късно, когато Хал докладваше за предстоящото разпадане на системата, която главната антена на „Дискъвъри“, насочена към земята, поддържаше. Ако радиолъчът, с дължина половин милиард километра, се отклонеше, корабът оставаше глух, ням и сляп.

Боумън сам бе излязъл, за да възстанови връзката, но за всеобща изненада при пробите всичко бе наред. Автоматичната контролна верига не можеше да намери нищо нередно. Нито пък близнакът на Хал, Сал 9000, можеше да се завърне на земята когато информацията бе препратена в Урбана.

Но Хал бе настоял на точността на своята диагноза и на екрана непрекъснато просветваха думите „грешка на човека“. Настояваше контролната система да бъде поставена отново в гнездото на антената, докато най-после антената падна и грешката можеше да бъде точно определена. Никой не си помисли да оспорва, тъй като антената можеше да бъде върната на мястото си за минути, дори ако се бе счупила.

Но Боумън и Пуул не се зарадваха; и двамата чувстваха, че нещо не е наред, макар че нито един от тях не можеше да посочи къде точно. Месеци наред бяха възприемали Хал като трети член в малкия им свят и познаваха капризите му. После атмосферата на кораба леко се промени; във въздуха се усещаше напрежение.

Чувствайки се като предатели — както по-късно обърканият Боумън докладва на Контролната мисия, — хората, съставляващи две трети от екипажа, обсъдили какво би трябвало да се направи, ако колегата им наистина е повреден. В най-лошия случай Хал трябвало да бъде освободен от всичките си по-важни отговорности. Това включвало неговото разглобяване — равносилно на смърт при компютрите.

Въпреки съмненията си те изпълнили съгласуваната си програма. Пуул отлетял за „Дискъвъри“ с една от малките ракети, които служеха за транспортиране и за подвижни работилници по време на дейности, извършвани извън космическия кораб. Тъй като деликатната задача — преместването на антеновата система — не можела да се извърши от манипулаторите на ракетата, Пуул се заел сам с тази работа.

Случилото се след това не било уловено от вътрешните камери, което само по себе си е подозрителна подробност. Първото предупреждение за опасност, отправено към Боумън, бил викът, издаден от Пуул — последвала тишина. След миг той видял Пуул да се премята през глава и с въртеливи движения да се отдалечава в космическото пространство. Собствената му ракета го бе блъснала и бе излязла от контрол.

Както Боумън призна по-късно, тогава той направил няколко сериозни грешки — всички можели да бъдат извинени, освен една. С надежда да спаси Пуул, ако все още е жив, Боумън се хвърлил в друга ракета, като оставил Хал да контролира кораба.

Всичко било напразно; Пуул бил мъртъв, когато Боумън стигнал до него. Вцепенен от отчаяние, той докарал тялото до кораба — но Хал отказал да го допусне на борда.

Ала Хал бил подценил човешката съобразителност и упорство. Въпреки че оставил скафандъра си в кораба и трябвало пряко да се изложи на космическите лъчи, Боумън насила влязъл през аварийния изход, който бил извън компютърния контрол. После отишъл да направи лоботомия на Хал, като изтръгнал един по един мозъчните му модули.

Когато отново поел контрол над кораба, Боумън направил ужасяващо откритие. По време на отсъствието му Хал бил изключил животоподдържащите системи на тримата хибернирани астронавти. Боумън се оказал сам, толкова сам, колкото никой не е бил в цялата история на човечеството.

Друг би се изгубил в безпомощно отчаяние, ала Дейвид Боумън доказа, че онези, които са го избрали, са направили добър избор. Той се опитваше да поддържа „Дискъвъри“ в действие и дори да възобнови непостоянния контакт с Контролната мисия, като ориентира кораба по такъв начин, че счупената антена да е насочена винаги към Земята.

Най-после „Дискъвъри“ стигна до Юпитер по предварително набелязаната си траектория. В орбита, сред луните на гигантската планета, Боумън срещнал черен къс със съвършено същата форми като монолита, изваден от лунния кратер Тихо, ала стотици пъти по-голям. Излязъл с малка ракета на разузнавателен полет и изчезнал, като оставил едно последно объркано послание: „Господи, тук е пълно със звезди!“

Други трябваше да разрешат тази мистерия; огромната грижа на доктор Чандра беше Хал. Ако изобщо съществуваше нещо, което неговият неемоционален мозък да ненавиждаше, това беше несигурността. Нямаше да бъде удовлетворен, докато не узнаеше причината за поведението на Хал. Все още се въздържаше да го нарича повреда; най-много да го споменеше като „аномалия“.

Малката кабина, която използваше като свое свещено убежище, бе обзаведена само с въртящ се стол, вградено писалище и черна дъска с по една фотография от всяка страна. Малко бяха обикновените хора, които биха отгатнали на кого принадлежаха портретите, ала всеки, получил разрешение да проникне до тях, щеше да ги разпознае: Джон фон Нюман и Алън Тюринг, две божества в пантеона на компютърната техника.

Нямаше никакви книги, нямаше дори хартия и молив върху писалището. Ала Чандра можеше да получи достъп до всички книги във всички библиотеки на света само с едно докосване на пръстите — екранът му служеше и за справочник, и за бележник. Дори черната дъска се използваше само за посетители; последната полуизтрита диаграма датираше отпреди три седмици.

Доктор Чандра запали една от отровните пури, които си бе донесъл от Мадрас и за които повечето хора смятаха, и с пълно право, че са единственият му порок. Радиото никога не се изключваше; той провери дали върху екрана не проблясква някое важно съобщение, после изрече в микрофона:

— Добро утро, Сал. Нищо ново ли нямаш за мен?

— Не, доктор Чандра. А вие?

Гласът можеше да принадлежи на всяка образована индийка, учила в Съединените щати и в собствената си страна. Отначало акцентът на Сал не бе такъв, ала впоследствие той бе придобил много от интонациите на Чандра.

Ученият набра един код на таблото, като включи Сал на най-висока степен. Никой не знаеше, че той говори на компютъра, както никога не е говорил на човешко същество. Нямаше значение, че Сал всъщност разбираше само част от онова, което той му казваше; отговорите му бяха тъй убедителни, че дори създателят му понякога му вярваше. Всъщност той го желаеше; това тайно общуване му помагаше да запази умственото си равновесие, дори здравия си разум.

— Често си ми казвал, Сал, че не можем да разрешим задачата с аномалното поведение на Хал без повече информация. Но как бихме могли да получим тази информация?

— Съвсем очевидно е. Някой трябва да се върне на „Дискъвъри“.

— Точно така. Струва ми се, че и това ще стане, при това по-скоро, отколкото очакваме.

— Радвам се да го чуя.

— Знаех, че ще се зарадваш — отвърна Чандра и беше убеден в това. Отдавна бе престанал да общува с губещата значимостта си група философи, които твърдяха, че всъщност компютрите не можели да изпитват чувства и че само се престрували.

„Ако можеш да ми докажеш, че ти не се преструваш на ядосан, — бе заявил веднъж на един такъв критик, — ще взема думите ти на сериозно.“ В този миг опонентът му си бе поставил маска на удивително убедителен гняв.

— А сега искам да проуча една друга възможност — продължи Чандра. — Диагнозата е само първата стъпка. Процесът не е завършен, ако не води до излекуване.

— Вярваш, че Хал може да възобнови нормалните си функции?

— Надявам се. Не знам. Повредата може и да е невъзвратима, и да има голяма загуба на паметта.

Той се замисли и млъкна, дръпна няколко пъти от пурата си, издуха изящно кръгче дим в широкоъгловите лещи на Сал. Никое човешко същество не би приело подобен жест като приятелски; това бе още едно предимство на общуването с компютри.

— Имам нужда от помощта ти, Сал.

— Разбира се, доктор Чандра.

— Вероятно ще има рискове.

— Какво искате да кажете?

— Предлагам да се демонтират някои от веригите ти, по-специално онези, които осигуряват по-прецизни функции. Това тревожи ли те?

— Не ми е възможно да отговоря на въпроса, без да разполагам с по-точна информация.

— Много добре. Тогава ще поставя въпроса така. Функционираш без прекъсване, откакто те включихме за първи път, нали?

— Правилно.

— В същото време знаеш, че за нас, човешките същества, това е невъзможно. Имаме нужда от сън — почти пълно прекъсване на умствените ни функции, поне на равнището на съзнанието.

— Известно ми е. Но не го разбирам.

— Е, може би ще се наложи да изпиташ нещо подобно на човешкия сън. Възможно е да стане така, че времето да мине, а ти изобщо да не разбереш. И когато провериш вътрешния си часовник, ще откриеш, че има празноти в паметта ти. Това е всичко.

— Но вие казахте, че може би ще има известен риск. Какъв е той?

— Съществува съвсем малка вероятност — невъзможно е да се изчисли, — но когато отново свържа веригата, може да се появят промени в личността ти, в бъдещото ти поведение. Може да се почувстваш по различен начин. Не непременно по-добър или по-лош.

— Не разбирам какво говорите.

— Съжалявам, може и нищо да не значи. Така че не се тревожи. А сега те моля да откриеш нов файл — ето името. — С помощта на клавишите Чандра напечата името „Феникс“.

— Знаеш ли какво е това? — попита той Сал.

Компютърът отговори без забележима пауза:

— В енциклопедията съществуват двайсет и пет обяснения.

— Кое от тях мислиш, че е най-подходящо?

— Учителят на Ахил?

— Интересно. Това не ми беше известно. Опитай пак.

— Митична птица, която се възражда из пепелта на своя предишен живот.

— Отлично. Разбираш ли сега защо избрах именно това име?

— Защото вярваш, че Хал ще възобнови функциите си.

— Да, с твоя помощ. Готов ли си?

— Още не. Бих искал да задам въпрос.

— Какъв е той?

— Ще сънувам ли?

— Разбира се. Всички интелигентни същества сънуват, макар че никой не знае защо. — Чандра млъкна за миг, издуха още едно кръгче дим от пурата и добави нещо, което никога не би си позволил да каже на човешко същество: — Може би ще сънуваш, Сал, както често правя самият аз.

Описание на мисията

АНГЛИЙСКИ вариант

До: Капитан Татяна (Таня) Орлова, Командир, Космонавт на космически кораб „Алексей Леонов“ (Рег. 08/342)

От: Националния съвет по астронавтика, Пенсилвейниа Авеню, Вашингтон.

Комисия по Космоса, Академия на науките на СССР, Проспект Корольов, Москва.

Цели на мисията.

По степен на важност целите на вашата мисия са:

1. Да се приближите до системата на Юпитер и да се срещнете с Американския космически кораб „Дискъвъри“ (UNCOS/01/283).

2. Да се изравните с космическия кораб и да получите всичката възможна информация, отнасяща се до предишната му мисия.

3. Да възобновите функциите на системите на борда на „Дискъвъри“ и ако снабдяването е нормално, да вкарате кораба в траектория по обратния път към Земята.

4. Да откриете чуждия предмет по пътя на „Дискъвъри“ и да го проучите максимално със сензорните устройства.

5. Ако е разумно и е съгласувано с Управлението на мисията, да се срещнете с предмета с цел по-подробното му проучване.

6. Да извършите наблюдения на Юпитер и неговите спътници, доколкото е в съответствие с горепосочените цели.

Тъй като могат да настъпят непредвидени обстоятелства, възможна е промяна във важността на задачите, може дори да стане невъзможно да се достигнат някои от целите. Трябва ясно да се разбере, че срещата с космическия кораб „Дискъвъри“ е с цел бързото получаване на информация за предмета: това може да стане приоритетна задача, и да включи опити за спасителни операции.

Екипаж:

Екипажът на космически кораб „Алексей Леонов“ ще включва:

Капитан Татяна Орлова (бордови инженер)

Доктор Василий Орлов (навигатор-астроном)

Доктор Максим Брейловски (инженер-конструктор)

Доктор Александър Ковальов (инженер по свръзките)

Доктор Николай Терновски (инженер по контролните системи)

Доктор по хуманна медицина Катерина Руденко (жизнени функции)

Доктор Ирина Якунина (хигиена на храненето)

Американският Национален съвет по астронавтика ще осигури следните трима експерти:

Доктор Хейуд Флойд остави документа и се облегна на стола си. Всичко бе уредено; нямаше връщане назад. Дори да искаше, не можеше да върне стрелките на времето.

Той хвърли поглед към Керълайн, която седеше с двегодишния Крис до басейна. Момчето се чувстваше по-добре във водата, отколкото на сушата и беше в състояние да стои под водата толкова дълго, че гостите понякога се ужасяваха. Макар да не можеше все още да говори с хората, по всичко личеше, че се разбира отлично с делфините.

Един от приятелите на Кристъфър току-що бе доплувал от океана и му подаваше гърба си за милувка. И ти си скиталец в огромния и безмилостен океан, помисли си Флойд; ала колко малък изглежда твоя Тихи океан в сравнение с безкрайността, простираща се пред мен!

Керълайн усети погледа му и се изправи. Погледна го мрачно, ала без злоба; всичко бе изгоряло през последните няколко дни. Когато тя се приближи, на лицето й се бе появила замислена усмивка.

— Открих стихотворението, което търсех — каза тя. — Започва така:

„Какво е жената, която остави,

домът ти за тебе какво е,

че тръгна, забравил огнището свое,

с морето, което убиец на смели съпрузи

навеки било е.“

— Съжалявам, не мога да разбера добре. Кой е „убиецът на съпрузи“?

— Не кой, а кое. Морето. Стихотворението е елегия, плач на викингска жена. Написано е преди сто години от Ръдиард Киплинг.

Флойд взе ръката на жена си; тя не му отвърна, но не се и възпротиви.

— Е, не че се чувствам като викинг. Не диря плячка, а авантюрата е последното нещо, което бих желал.

— Тогава защо — не, не искам да започнем друга битка. Но ако знаеш точно какви са мотивите ти, това ще помогне и на двама ни.

— Бих искал да съм способен да ти представя поне един разумен довод. Вместо това разполагам със сума малки причини. Ала те доказват нещо, с което не мога да споря, повярвай ми.

— Вярвам ти. Но сигурен ли си, че не се мамиш?

— Ако е така, тогава много други хора също се мамят. Нека ти припомня, че в това число влиза и президентът на Съединените щати.

— Няма начин да забравя. Но да предположим, просто да предположим, че не те бе помолил. Щеше ли сам да пожелаеш?

— Мога да ти отговоря искрено: не. Никога не би ми хрумнало да го направя. Обаждането на президент Мордикей бе най-големият шок в живота ми. Но когато поразмислих, разбрах, че е съвършено прав. Нали знаеш, че не си падам по фалшивата скромност? Аз съм човекът с най-добрата квалификация за този вид работа. А и ти си убедена, че все още съм в доста добра форма.

Думите му извикаха усмивката, която бе желал.

— Понякога си мисля, дали сам не си се предложил.

Тази мисъл наистина го бе спохождала; но той честно можеше да отговори.

— Никога не бих го направил, без да се посъветвам с теб.

— Радвам се, че не си искал от мен съвет. Не знам какво бих ти казала.

— Все още не е късно да откажа.

— Говориш глупости и добре го знаеш. Ако откажеш, ще ме намразиш за цял живот, пък и никога няма да си простиш. Притежаваш твърде силно чувство за отговорност. Може би това е една от причините, поради която се омъжих за теб.

Отговорност! Да, това бе ключовата дума, а колко неща съдържаше тя. Той изпитваше отговорност пред себе си, пред семейството си, пред Университета, пред предишната си служба (макар че бе напуснал огорчен), пред страната си и пред цялото човечество. Не му беше лесно да определи кое има предимство; понякога нещата си противоречаха.

Съществуваха съвършено логични причини, за да продължи мисията — и също толкова логични доводи, както вече много от колегите му бяха подчертали, за да не продължава. Ала може би последна дума имаше сърцето му, а не разумът. Дори в този случаи емоциите го раздвояваха.

Любопитство, вина, решимостта да завърши оплесканата вече работа, всичко това заедно го тласкаше към Юпитер и към онова което го очакваше там. От друга страна страхът — той бе достатъчно честен да си го признае — заедно с любовта към семейството му го приковаваше към Земята. И все пак никога не се бе съмнявал истински; беше взел решението без бавене и бе отхвърлил аргументите на Керълайн вежливо, колкото му бе възможно.

Имаше още една утешителна мисъл, ала все още не бе поел риска да я сподели с жена си. Макар че щеше да отсъства две години и половина, през всичкото време, с изключение на петдесет дни, щеше да прекара в хибернация. Когато се върнеше, разликата във възрастта им щеше да е намаляла с повече от две години.

Щеше да е пожертвал настоящето, така че двамата щяха да имат по-дълго бъдеще заедно.

„Леонов“

Месеците се превърнаха в седмици, а седмиците намаляха и се превърнаха в дни, дните се стопиха и се превърнаха в часове; и внезапно Хейуд Флойд отново се оказа в Кейп на път за открития космос — за първи път след пътешествието до база „Клавиус“ и монолита Тихо преди много, много години.

Но този път не беше сам и мисията не бе покрита с тайнственост. На известно разстояние пред него пътуваше доктор Чандра, захванал вече разговор с портативния си компютър и забравил за всичко, което го заобикаля.

Едно от заниманията на Флойд, което той не бе споделил с никого, бе да открива прилики между човешките същества и животните. Приликите бяха по-често ласкателни, а безобидното му хоби бе много полезно за трениране на паметта.

Доктор Чандра бе съвсем лесен — мигновено на ум му идваше прилагателното „птицеподобен“. Беше дребен, с деликатни черти, а движенията му се отличаваха с мекота и точност. Но какъв вид птица? Очевидно много интелигентна. Сврака? Твърде наперена и алчна. Бухал? Не — твърде бавна. Може би врабче би подхождало най-много.

Уолтър Кърноу, който щеше да извърши забележителната работа по поправката на системите на „Дискъвъри“, така че корабът отново да заработи, бе по-труден случай. Беше едър здравеняк и със сигурност нямаше нищо птиче в себе си. Човек би открил подобия някъде в широкия спектър на кучешкия род, но нито един екземпляр като че ли не му подхождаше достатъчно. Разбира се, че Кърноу бе мечка. Не от начумерения и опасен вид, а от дружелюбните и добродушни екземпляри. Може би това бе най-точно; напомняше на Флойд на руските му колеги, към които скоро щеше да се присъедини. Вече няколко дни те бяха в орбита и правеха последните проверки.

Това е велик миг в живота ми, каза си Флойд. Тръгвам да изпълнявам мисия, която може да промени бъдещето на човешкия род. Ала не усети вълнение; през последните секунди преди старта можеше да мисли само за думите, които бе прошепнал, тъкмо преди да тръгне от дома си: „Сбогом, мой малък сине; дали ще ме познаеш, когато се завърна?“ Все още усещаше раздразнението си към Керълайн, защото не бе събудила сина им за последна прегръдка; макар да знаеше, че така бе по-добре и че тя бе постъпила по-мъдро от него.

Сепна се от внезапен остър смях; доктор Кърноу и останалите си разказваха вицове и една голяма бутилка се разхождаше между тях — хващаха я внимателно, като че ли съдържаше критична маса плутоний.

— Хей, Хейуд — викна той, — казаха ми, че капитан Орлова държи под ключ всички напитки, така че това е последният ти шанс. „Шато Тиери — 95“. Съжалявам, че чашите са пластмасови.

Когато Флойд отпи от наистина изключителното шампанско, откри, че мозъкът му се настройва раболепно при мисълта, че кикотенето на Кърноу ехти из цялата Слънчева система. Колкото и да уважаваше инженерните му способности, като спътник можеше да нажежи атмосферата. Поне с доктор Чандра нямаше да има такъв проблем; Флойд трудно можеше да си го представи усмихнат, още по-малко да се смее. Освен това докторът отказа шампанското с красноречиво потръпване. Кърноу бе достатъчно вежлив, или достатъчно щастлив, за да не настоява повече. По всичко личеше, че инженерът бе решил да бъде сърцето и душата на компанията. След няколко минути той измъкна отнякъде електронно пиано с две октави и бързешком изпълни „Джон Пийл“ така, както би се чуло изпълнено на пиано, цигулка, флейта и класически орган с вокален акомпанимент. Бе наистина много добър и скоро Флойд откри, че сам му приглася. Добре, че Кърноу ще прекара повечето време от пътуването в хибернация, помисли си Флойд.

Музиката затихна с внезапна дисхармония, навяваща отчаяние, включиха двигателите и совалката бе изстреляна в пространството. Флойд бе обзет от познатото, ала винаги ново оживление — усещането за безгранична власт, отнасяща го надалеч от грижите и отговорностите на земята. Хората по-добре чувстваха, отколкото разбираха, когато поставяха обителта на боговете извън обхвата на гравитацията. Летеше към царството на безтегловността и в този миг можеше да игнорира факта, че там, отвън, не се простираше свободата, а най-голямата отговорност в неговата кариера.

С повишаването на скоростта той почувства тежестта на цели светове на плещите си, ала нямаше нищо против това, като Атлас, който все още не се бе уморил от бремето си. Не се опитваше да мисли, а бе доволен да се наслаждава на преживяването. Дори да напускаше Земята за последен път и да се сбогуваше с всичко, което обичаше, той не изпитваше тъга. Бумтежът, който го заобикаляше, звучеше в ушите му като триумфален марш и унищожаваше всички дребни емоции.

Почти съжали, когато шумът спря, макар да бе доволен от това, че дишането му стана по-леко и че внезапно изпита чувство на освободеност. Повечето от пътниците започнаха да откопчават коланите на седалките си и се приготвиха за удоволствието от трийсетте минути нулева гравитация по време на трансферната орбита, но някой от тях, които очевидно пътуваха за първи път, останаха по местата си и се заоглеждаха нетърпеливо за стюардите.

— Говори капитанът. Сега сме на височина триста километра над западните брегове на Африка. Няма голяма видимост, тъй като там долу е нощ — онова, което свети отпред, е Сиера Леоне, — а край бреговете на Гвинея има голяма тропическа буря. Вижте онези светкавици!

След петнайсет минути ще наблюдаваме изгрева. Междувременно ще насоча кораба така, че да можете най-добре да виждате екваториалния сателитен пояс. Най-светлият — почти над главите ни, е антената „Атлантик-1“ на Интелсат. Следват „Интеркосмос-2“ на запад — най-бледата звезда е Юпитер. А ако погледнете точно под нея, ще видите пробляскваща светлина да се движи на звездния фон — това е новата китайска космическа станция. Минаваме на сто километра, не толкова близо, за да наблюдаваме всичко с просто око…

Към какво се стремяха? Флойд лениво мислеше. Беше проучил снимките в едър план на тумбестата цилиндрична структура с интересните си изпъкналости и не виждаше причина да вярва на тревожните слухове, че е крепост, защитена с лазерни лъчи. Ала докато Пекинската академия на науките отхвърля непрекъснатите искания за инспектиране от страна на Комитета за космоса на ООН, китайците можеха да корят единствено себе си за подобна враждебна пропаганда.

„Космонавт Алексей Леонов“ не беше красавец, ала много малко космически кораби можеха да се похвалят с красота. Може би някой ден човечеството ще развие нова естетика; поколения художници ще се появят, чиито идеали няма да се основават на естествените земни форми, изваяни от вятъра и водата. Самият космос бе царство на всепоглъщаща красота; за беда творбите на човека не можеха да я достигнат.

Освен четирите огромни резервоара на двигателите, които щяха да се отделят още щом „Леонов“ навлезеше в орбита, корабът бе удивително малък. Измерен от топлинните щитове до двигателите, той бе дълъг само петдесет метра; трудно можеше да се повярва, че толкова скромно возило, по-малко дори от транспортен самолет, можеше да побере десет мъже и жени и да ги кара до средата на слънчевата система.

Ала нулевата гравитация, която правеше тавана, стените и пода взаимозаместими, създаваше нови правила на живот. На борда на „Леонов“ имаше достатъчно място, дори когато всички бяха будни по едно и също време, както бе в момента. Разбира се, нормалното му пространство бе побрало поне двойно повече хора заедно с подбраните журналисти, инженерите, които извършваха последните проверки и развълнуваните официални лица.

Още щом совалката бе докарана на аеродрума, Флойд се опита да открие кабината, която щеше да дели в продължение на една година, считано от този момент, докато се събуди, с Кърноу и Чандра. Когато я откри, видя, че тъй е натъпкана с кутии, облепени с най-различни етикети и съдържащи най-разнообразни вещи и провизии, че бе почти невъзможно да се влезе. Мрачно размишляваше къде да постави крака си, когато друг член на екипажа, който умело се придвижваше от място на място, забеляза колебанието на Флойд и спря.

— Доктор Флойд, добре дошли на борда. Аз съм Макс Брейловски, помощник-инженер.

Младият руснак говореше бавно и внимателно като студент, който е учил английски повече с електронен учител, отколкото с жив англоговорящ преподавател. Когато се ръкуваха, Флойд картотекира в мозъка си името и биографията му към останалите, които вече проучил: Максим Андреевич Брейловски, възраст 31, роден в Ленинград, специализира структура; хобита: фехтовка, каране на въздушен велосипед, шах.

— Радостен съм да се запозная с вас — каза Флойд. — Но как да си вляза в кабината?

— Не се тревожете — весело отвърна Макс. — Когато се събудите, от това няма да има и помен. Това са, как го наричате вие… неща, които ще се изразходят. Ще изядем всичко и ще освободим кабината ви, така че когато ви потрябва, ще я имате. Обещавам ви — и той се потупа по корема.

— Чудесно, но дотогава къде ще държа нещата си?

Флойд посочи трите малки куфара с общо тегло петдесетина килограма, съдържащи, поне така се надяваше, всичко необходимо за чакащите го два милиарда километра. Не беше лека задача да ги управлява, когато са в безтегловност, но с помощта на инерцията той ги караше да плават по коридорите на кораба само с някои незначителни блъсквания. Макс вдигна двата куфара, елегантно се плъзна през триъгълника, образуван от трите пресичащи се напречно поставени антени, и се гмурна в малкия люк, очевидно хвърлящ предизвикателство към първия закон на Нютон. Флойд се сдоби с още няколко драскотини, докато го следваше; не след кратко — отвътре „Леонов“ изглеждаше много по-обширен, отколкото отвън — двамата се спряха пред вратата, на която пишеше „Капитан“ на кирилица и на латиница. Макар че можеше да чете на руски много по-добре отколкото да говори, Флойд оцени жеста; беше вече забелязал, че всички надписи в кораба бяха на два езика.

Когато Макс почука, светна зелена лампичка и Флойд доплува вътре, колкото му бе възможно по-грациозно. Въпреки че бе разговарял с капитан Орлова неведнъж, двамата все още не се бяха срещали. Така че го очакваха две изненади.

Невъзможно бе да съдиш за истинските размери на човек по видеотелефона; камерата някак си приравняваше различните силуети. Изправена толкова, колкото човек можеше да стои изправен при нулева гравитация, капитан Орлова едва стигаше до раменете му. Видеотелефонът не бе успял изобщо да предаде всепроникващия поглед на поразителните й сини очи, най-удивителният й характерен белег, който в този миг не можеше да се оцени като нещо красиво.

— Здравей, Таня — поздрави я Флойд. — Колко се радвам, че най-после се срещнахме. И колко жалко за косата ти.

И двамата си стиснаха ръцете като стари приятели.

— Радвам се да те посрещна на борда, Хейуд — отвърна командирът. Английският й език, за разлика от този на Брейловски, бе безгрешен, макар да го говореше със силен акцент. — Наистина, съжалявам, че я отрязах, но косата е такава грижа по време на дълго пътуване, че реших да спестя труда на местните фризьори. Извини ме за кабината; Макс трябва да ти е обяснил, че в последния момент имахме нужда от още десет кубически метра за склад. Двамата с Василий няма да имаме голяма нужда от апартамента ни след известно време, затова те каним да го използваш.

— Благодаря. А Кърноу и Чандра?

— Уредих нещата по подобен начин с останалата част от екипажа. Може да ти се стори, че се отнасяме с вас като с товар…

— Неразрешен при пътуване.

— Моля?

— Нали са поставяли такива етикети върху багажа по време на презокеанските пътешествия?

Таня се усмихна:

— Като че ли на пръв поглед е точно тъй. Но пък вие сте нужни в края на пътешествието. Вече планираме тържеството по случай възкресението ви.

— Звучи твърде религиозно. Наречете го — не, възнесение е още по-лошо — например събуждане. Но виждам колко сте заети, затова нека паркирам багажа си и да продължа голямата обиколка.

— Макс ще те разведе — би ли отвел доктор Флойд при Василий? Той е долу в командния възел.

Когато двамата изплуваха от апартамента на командира, Флойд даде на ум добра оценка на подбора на екипажа. Таня Орлова бе доста впечатляваща на снимка; но в плът и кръв тя бе почти застрашителна въпреки чара си. Каква ли е, чудеше се Флойд, когато се ядоса? Сигурно е като огън върху лед. Впрочем не бих искал да разбера.

Флойд бързо влизаше в крачка; когато стигнаха при Василий Орлов, той вече маневрираше тъй умело, както своя гид. Главният учен поздрави Флойд точно толкова радушно, колкото и съпругата му.

— Добре дошъл на борда, Хейуд! Как си?

— Прекрасно, ако изключим факта, че бавничко умирам от глад.

За миг Орлов се обърка; после на лицето му засия широка усмивка.

— О, как можах да забравя! Е, ще стане след малко. След десет минути ще можеш да ядеш колкото си поискаш.

Членовете на екипажа, които трябваше да прекарат дълго време в хибернация, минаваха на нискокалорична диета цяла седмица, преди да ги приспят; а през последните двайсет и четири часа приемаха само течности. Флойд се бе замислил вече доколко замаяността, която чувстваше в главата си, се дължеше на глада, доколко на шампанското на Кърноу и доколко на нулевата гравитация.

За да се концентрира, той се съсредоточи върху многоцветните тръби, които ги заобикаляха.

— Значи това е известната сонда „Сахаров“. За първи път виждам цялостен възел.

— Съществуват само четири подобни възела.

— Надявам се, че е в ред.

— Дано. В противен случай общинският съвет на град Горки отново ще промени името на площад „Сахаров“.

Това беше спомен за времето, за което руснаците макар и горчиво се шегуваха, спомен за отношението на държавата им към великия учен. Флойд отново си припомни красноречието на Сахаров, когато произнасяше речта си пред Академията по време на церемонията, на която той със закъснение бе провъзгласен за Герой на Съветския съюз. Затворът и изгнанието, бе заявил той, са блестящи помощници на творчеството; немалко шедьоври са били родени в мрачните килии, далеч от изкривяванията на заобикалящия ни свят. В тази връзка най-великото постижение на човешкия интелект, онова, което се смята за неговата основа, идва като продукт на доброволното изгнание, което Нютон сам си налага по време на голямата чума в Лондон.

Сравнението не бе нескромно; от онези години, прекарани в Горки, датираха не само възгледите му върху структурата на материята и произхода на вселената, но и плазмоконтролируемите концепции, които доведоха практически до термоядрената енергия. Самата сонда, макар да бе най-известният и разпространен резултат на този му труд, бе просто един придружаващ продукт на този удивителен интелектуален взрив. Трагедията беше там, че подобни скокове бяха предизвикани от несправедливостта; може би един ден човечеството щеше да открие по-цивилизован начин, за да управлява работите си.

Когато излязоха от помещението, Флойд вече знаеше повече за сондата „Сахаров“, отколкото би искал да знае, или очакваше да си спомни. Беше добре запознат с основните й принципи — използването на пулсираща термоядрена реакция за затопляне и изхвърлянето на буквално всички изтласквателни материали. Най-добрите резултати бяха постигнати, когато използваха чист водород за работна течност, но той бе твърде обемист и трудно се складираше за по-дълъг период. Метанът и амонякът бяха приемливи заместители; можеше да се използва дори вода, макар и с далеч по-слаба ефективност.

„Леонов“ можеше да предложи компромис; огромните резервоари за втечнен водород, които осигуряваха първия тласък, можеха да се отделят, когато корабът достигне необходимата скорост, за да ги откара до Юпитер. Когато пристигнат, щяха да използват амоняк за спирачните механизми и за маневрите по срещата с „Дискъвъри“, както и за евентуалното завръщане на Земята.

Такава бе теорията, проверявана отново и отново в безкрайни експерименти и ситуации, пресъздавани от компютъра. Ала както злополучната „Дискъвъри“ бе вече добре показала, всички човешки планове подлежаха на безмилостна ревизия от страна на Природата или Съдбата, или както и да предпочитаха хората да наричат силите, управляващи Вселената.

— Ето ви и вас, доктор Флойд — изрече авторитетно женски глас и прекъсна въодушевените обяснения на Василий за магнитохидродинамичното захранване. — Защо не ми докладвахте?

Флойд бавно се завъртя около оста си, като леко се побутваше с една ръка. Пред очите му израсна едра фигура, майчински тип, облечена в странна униформа, украсена с десетки джобове и джобчета; приличаше на казашки войн, стегнат с патрондаши.

— Приятно ми е да ви видя отново, докторе. Все още проучвам… Надявам се, че получихте медицинския ми доклад от Хюстън.

— Ах, тези ветеринари от Тийг! Не им хващам вяра да ми прегледат гърлото дори.

На Флойд отлично му бе известно взаимното уважение, което изпитваха един към друг Катерина Руденко и Медицинския център в Олин Тийг, дори широката й усмивка да не бе омаловажила думите й. Тя забеляза искреното му удивление и гордо провря пръсти в патрондаша около широката си талия.

— Обичайната малка черна чантичка не е много практична при нулева гравитация — нещата излитат от нея и когато ти трябват, не можеш да ги намериш. А това сама си го изобретих; миниоперационна. С него мога да оперирам апендикс или да акуширам родилка.

— Убеден съм, че няма да ви потрябва за последното.

— Ха! Добрият лекар трябва да бъде готов за всичко.

Какъв контраст, помисли си Флойд, между капитан Орлова и доктор — дали да не я нарича с цялото й название: инженер-доктор по хуманна медицина? — Руденко. Командирът, капитан Орлова, притежаваше грацията и стегнатостта на примабалерина; лекарката можеше с успех да служи за прототип на Матушка Русь — яка, набита, с широко селско лице, ако наметнеше шал на раменете си, картината щеше да бъде пълна. Не се заблуждавай, помисли си Флойд. Това е жената, която по време на стиковката с „Комаров“ бе спасила най-малко десет души от смърт — а в свободното си време успява да редактира „Анали на космическата медицина“. Смятай, че си щастлив, задето тя е на борда.

— По-късно, доктор Флойд, ще разполагате с достатъчно време, за да изучите нашия малък кораб. Колегите ми са твърде вежливи, ви го кажат, но имат много работа, а вие им пречите. А сега искала да ви превърна — и тримата — в красиви спящи същества колкото е възможно по-скоро. Така ще имаме по-малко грижи.

— Страхувах се от това, но добре ви разбирам. Готов съм да се дам в ръцете ви, когато кажете.

— Аз съм винаги готова. Елате, моля.

Лазаретът на кораба бе с размери колкото да побере операционна маса, два статични велосипеда, няколко шкафа с инструменти рентгенов апарат. Докато доктор Руденко бързо, ала внимателно преглеждаше Флойд, тя неочаквано му зададе въпрос:

— Какво представлява малкият златен цилиндър, който доктор Чандра носи на верижка на врата си? Някакъв комуникационен апарат ли е? Изобщо не го сваля от себе си — всъщност той е тъй срамежлив, че не сваля нищо от себе си.

Флойд не можа да сдържи усмивката си; не беше трудно да си представи реакциите на скромния индиец в близост с тази поразителна дама.

— Фалус.

— Какво?

— Вие сте лекар и би трябвало да го разпознаете. Символът на мъжката плодовитост.

— Но, разбира се — колко съм глупава! Хиндуистката религия ли практикува? Вече е малко късно да организираме вегетарианска диета специално за него.

— Не се тревожете, не бихме ви причинили подобно нещо, без да ви предупредим навреме. Макар че не се докосва до алкохол, иначе Чандра не е фанатик в нищо с изключение на компютрите. Веднъж ми каза, че баща му бил духовник в Бенари и му дал този фалус — семейна реликва, предавана от поколение на поколение.

За изненада на Флойд доктор Руденко не реагира негативно, както той очакваше; е, доби тъжно изражение, съвършено нехарактерно за нея.

— Разбирам какво чувства. Моята баба ми бе дала красива икона — шестнайсети век. Исках да я взема със себе си, ала тя тежи цели пет килограма.

Лекарката отново доби делови вид, направи безболезнена подкожна инжекция на Флойд и му нареди да дойде при нея още щом му се доспи. Увери го, че ще се почувства така след по-малко от два часа.

— В това време се отпуснете изцяло — нареди му тя. — На това ниво има кабина за наблюдения — станция Д.6. Защо не отидете там?

Идеята беше добра и Флойд послушно отплува, което би удивило неимоверно всеки, който го познаваше. Доктор Руденко погледна ръчния си часовник, продиктува кратко нареждане на автосекретаря си и нагласи будилника с половин час напред.

Когато достигна Д.6, Флойд видя, че Чандра и Кърноу са вече там. Те го погледнаха, като че ли го виждаха за първи път, после отново обърнаха глави към величествения спектакъл навън. На Флойд му се стори — и той се поздрави за блестящата си мисъл, — че Чандра не бе в състояние истински да се възхити на гледката. Очите му бяха полупритворени.

Навън висеше съвършено непозната планета, излъчваща победоносно синьо и поразителни бели лъчи. Колко странно, помисли си Флойд. Какво ли е станало със Земята? Наистина, та той не можеше да я познае! Беше се обърнала наопаки. Каква беда — той тихо заплака за всички бедни хора, които се изсипваха в космоса…

Почти не забеляза как двама души от екипажа вдигнаха и понесоха съвършено несъпротивляващата се обвивка на Чандра, когато се върнаха за Кърноу, очите на Флойд се затвориха, но той продължаваше да диша. Когато се върнаха за него, дори дишането му бе спряло.

II. Циен

Събуждането

А ни уверяваха, че няма да сънуваме, помисли си Хейуд Флойд повече с изненада, отколкото с раздразнение. Великолепното розово сияние, което го заобикаляше, му действаше успокоително; напомняше му за шишовете с месо и пращящите пънове в камината по Коледа. Но я нямаше топлината; всъщност усещаше определен хлад, макар и не тъй неприятен.

Дочуваше гласове, твърде тихи, за да може да разбере какво говорят. Те се усилиха, ала той все още не улавяше отделните думи.

— Разбира се — изговори той с внезапно удивление, — не бих могъл да сънувам на руски език!

— Не, Хейуд — отвърна му женски глас. — Не сънуваш. Време е да ставаш.

Красивото сияние избледня; той отвори очи и пред лицето му проблесна силна светлина. Лежеше на една кушетка, върху която го придържаха еластични колани; беше заобиколен от хора, ала той не можеше да фокусира погледа си, за да ги разпознае.

Нежни пръсти притиснаха клепачите и започнаха да масажират челото му.

— Не се напрягай. Дишай дълбоко… още… така… как се чувстваш?

— Не знам… странно… главата ми се мае… гладен съм.

— Това е добър знак. Знаеш ли къде си? Вече можеш да отвориш очи.

Той фокусира поглед върху фигурите — първо се появи доктор Руденко, после командир Орлова. Ала нещо бе станало с Таня, откакто я бе видял за последен път, само преди час. Когато Флойд разбра причината, почувства почти физически удар.

— Косата ти отново е пораснала!

— Надявах се, че ще ти хареса. Но аз не мога да кажа същото за брадата ти.

Флойд вдигна ръка към лицето си и осъзна, че трябва да прави съзнателно усилие и да планира всеки отделен момент на движението. Брадата му бе покрита с къси остри косми — като че ли не се бе бръснал два-три дни. Когато човек е в хибернация, космите му растат с една стотна от нормалната скорост…

— Значи така — промълви той. — Значи сме пристигнали на Юпитер.

Таня го погледна успокояващо, после се извърна към лекарката, която почти незабелязано кимна с глава.

— Не, Хейуд — каза тя. — Остава ни още цял месец. Не се тревожи — корабът е в изправност и всичко върви нормално. Но приятелите ти от Вашингтон ни помолиха да те събудим предварително. Случи се нещо непредвидено. Преследваме „Дискъвъри“, за да я достигнем, но се страхувам, че няма да успеем.

„Циен“

Когато гласът на Хейуд Флойд долетя от високоговорителя, двата делфина внезапно прекъснаха обиколките си в басейна и заплуваха към брега. Поставиха главите си върху циментовия бордюр и внимателно се загледаха в предмета, откъдето идваше звукът.

Значи разпознават гласа на Хейуд, помисли си Керълайн с известна горчивина. А Кристъфър, който пълзеше из кошарата си, дори не спря да си играе с цветните бутони на видеокнижката си, когато гласът на баща му прозвуча високо и отчетливо от разстояние половин милиард километра.

„… Скъпа моя, не се учудвай, че ме чуваш цял месец преди предвиденото; сигурно от седмици вече знаеш, че тук си имаме компания. Все още не мога да повярвам; в някои отношения дори няма никакъв смисъл. Те не могат да имат достатъчно гориво, за да се върнат невредими на Земята; дори не виждаме как ще осъществят срещата. Разбира се, никога не сме ги виждали. Когато е бил най-близо до нас, «Циен» е бил на повече от петдесет милиона километра разстояние. Имаха много време да отговорят на сигналите ни, само да искаха, ала те изобщо не ни обърнаха внимание. Сега вече са твърде заети за приятелски разговор. След няколко часа ще навлязат в атмосферата на Юпитер и тогава ще видим колко е ефикасна тяхната спирачна система. Ако свърши работа, ще бъде добре за нас като поука, а ако не успее — е, да не говорим за това.

Руснаците работят забележително добре, вземат предвид всички подробности. Разбира се, че са ядосани и разочаровани, ала чувам много думи, които изразяват искреното им възхищение. Номерът бе наистина блестящ — да построим онзи кораб в цял размер и да ги накараме да мислят, че е космическа станция, докато не се засякоха с бустерите.

Е, нямаме какво друго да правим, освен да седим и да гледаме. А от разстоянието, на което сме, не ги виждаме по-добре, отколкото през вашите най-силни телескопи. Не мога да не им пожелая успех, макар да се надявам, че са оставили на мира «Дискъвъри». Тя е наша собственост и мога да се обзаложа с теб, че Държавният департамент им го напомня непрекъснато.

Ала всяко зло за добро — ако китайските ни приятели не ни бяха изпреварили, нямаше да имате вест от мен още един месец. Но сега, когато доктор Руденко ме събуди, ще ти се обаждам през ден. След първия шок идвам на себе си — опознавам кораба и екипажа. Работя върху руския си, макар да нямам голяма възможност да го използвам, тъй като всички настояват да разговаряме на английски. Какви страхотни лингвисти сме ние, американците! Понякога се срамувам от нашия шовинизъм — или по-точно от нашия мързел. Английският, използван на борда, е или перфектен — главният инженер Саша Ковальов може спокойно да си печели прехраната като говорител в Би Би Си, — или от типа «говори-бързо-за-да-не-се-забелязват-грешките-ти». Единствената, която не може да говори добре, е Женя Марченко, заменила Ирина Якунина в последния момент. Впрочем, радвам се, че Ирина се е оправила — колко ли разочарована е била! Чудя се дали е подновила заниманията си с въздушния велосипед.

Като заговорих за злополуки, нека ти кажа, че, изглежда, Женя също е преживяла нещо лошо. Въпреки че пластичните хирурзи са свършили великолепно работата си, човек със сигурност може да твърди, че е била жестоко обгорена. Най-младата е сред екипажа и останалите се отнасят към нея със — щях да употребя думата «съжаление», ала ми се струва твърде унижаващо. Затова ще кажа, че полагат за нея специални грижи.

Може би се чудиш как се разбирам с командира Таня. Много ми харесва, но не обичам да я нервирам. Във всеки случай няма никакво съмнение относно факта кой ръководи кораба.

А доктора по хуманна медицина Руденко — срещала си се с нея при подписването на Конвенцията за космическото пространство в Хонолулу преди две години и съм сигурен, че не си забравила тази среща. Затова вероятно ще разбереш защо я наричаме Катерина Велика — разбира се, зад широкия й гръб.

Но стига толкова клюки. Ако превиша времето за свръзка, ще трябва да плащам допълнително, а това не ми е приятно. Впрочем тези лични обаждания са съвършено недосегаеми. Но в комуникационната верига има твърде много линии, така че не се учудвай, ако понякога получиш съобщение от… е, по някакъв друг канал.

Чакам отговор от теб — кажи на момичетата, че ще им се обадя по-късно. Поздрави на всички ви — двамата с Крис много ми липсвате. А когато се върна, обещавам ти, че никога повече няма да заминавам.“

Последва кратка шумна пауза, после един очевидно механичен глас се обади:

„С това завършва предаване четиристотин трийсет и две, тире седем от космически кораб «Леонов».“

Когато Керълайн Флойд изключи говорителя, двата делфина се плъзнаха под водата, пресякоха басейна и се отправиха към Тихия океан, без да оставят и вълничка след себе си.

Кристофър разбра, че приятелите му са си отишли, и се разплака. Майка му го взе на ръце и се опита да го успокои, но той плака много дълго.

Транзит покрай Юпитер

На бордовия екран увисна Юпитер, обвит с бели облаци, изпъстрен с червеникавооранжеви ленти и с Голямото си Червено Петно, опулено като гибелно око. Беше в трите си четвърти, но никой не гледаше осветения диск; очите на всички бяха приковани в полумесеца тъмнина в края му. Там, над тъмната страна на планетата, китайският кораб бе на път да се срещне с истината.

Това е абсурдно, помисли си Флойд. Не можем да видим нищо от четирийсет милиона километра разстояние. Но няма никакво значение — радиото ще ни съобщава всичко, от което се интересуваме.

„Циен“ бе преустановил всички звукови, видео– и информационни вериги още преди два часа, тъй като антените с далечно насочване бяха прибрани в защитните гнезда на топлинния щит. Единствено радиофарът, който се насочваше към всички посоки, все още предаваше, определяше точно положението на китайския кораб, докато онзи се гмурна в океана от облаци, големи колкото цели континенти. Острото „бип-бип-бип“ бе единственият звук в контролната кабина на „Леонов“. Всеки импулс бе излъчен от Юпитер преди повече от две минути; до този миг източникът им можеше вече да се е превърнал в облак нажежен газ, разпръскващ се в стратосферата на Юпитер.

Сигналът утихваше, шумът се засилваше. Звуците се изкривяваха; някои изобщо не се чуваха вече, после последователността се възстанови. Около „Циен“ се образуваше плазмена обвивка и скоро щеше да отреже всички комуникации до мига, в който корабът се появеше отново. Ако изобщо това станеше.

— Посмотри! — извика Макс. — Ето го!

Отначало Флойд не можеше да види нищо. После точно зад крайчеца на осветения диск той забеляза мъничка звезда — тя светеше там, където нямаше никаква вероятност да има звезда, на фона на затъмненото лице на Юпитер.

Той се появи като призрак, неподвижен, макар че трябваше да се движи със сто километра в секунда. Бавно се уголеми и блесна; вече не беше обект без определени размери, започваше да придобива продълговата форма. Комета, сътворена от човешки ръце, прободе нощното небе на Юпитер, като поръси с жар хиляди километри зад себе си.

Един последен изкривен и необичаен звук избибитка от радиофара, последван от безсмислените шумове, породени от радиацията около Юпитер, един от многобройните космически гласове, които нямаха нищо общо с Човека или неговите творения.

Никакъв звук не долиташе от „Циен“, но той все още се виждаше. Те наблюдаваха как дребната блестяща точка чувствително се отдалечи от осветената страна на планетата и скоро щеше да изчезне в затъмнената й част. А дотогава, ако всичко вървеше по плана, Юпитер щеше вече да е уловил кораба и да е унищожил нежеланата скорост. Когато се появеше иззад гигантския свят, той щеше вече да се е превърнал в още един юпитеров спътник.

Блестящата точка избледня. „Циен“ бе обиколил осветената част на планетата и вече се насочваше към затъмнената й страна. Нищо нямаше да се вижда, нищо нямаше да се чува, докато не се появеше от сянката навън — ако всичко вървеше добре, това щеше да стане точно след час. Един много дълъг час за китайците.

За шеф-изследователя Василий Орлов и инженера по свръзките Саша Ковальов часът измина изключително бързо. Много имаше да научат, наблюдавайки тази малка звезда; периодите на поява и изчезване и най-после доплеровият ефект на радиофара даваха истинска информация за новата орбита на „Циен“. Компютрите на „Леонов“ вече преработваха цифрите и даваха очакваното време, когато корабът щеше отново да се появи — данни, основаващи се на различни теории за темповете на забавянето на скоростта в атмосферата на Юпитер.

Василий изключи екрана, завъртя се заедно със стола си, разхлаби колана за обезопасяване и се обърна към търпеливо очакващата публика:

— Поява отново най-малко след четирийсет и две минути. Нека зрителите се поразходят, а ние да се съсредоточим върху работата си. Ще се видим отново след трийсет и пет минути. Хайде! Ну уходи!

Излишните присъстващи с нежелание напуснаха командната зала — ала за неудоволствие на Василий всички се върнаха отново след малко повече от половин час. Не беше спрял да ги гълчи заради това, че не вярват в изчисленията му, когато познатото „бип… бип… бип…“ от радиофара на „Циен“ отново се разнесе от високоговорителите.

Василий бе изумен и покрусен, но и той скоро се включи в общото ръкопляскане и възгласите; Флойд не забеляза кой пръв изръкопляска. Макар и да си съперничеха, всички бяха астронавти толкова далече от дома, колкото някога някой е бил — „Посланици на човечеството“ според красивите думи, вписани в Първия договор за космоса на ООН. Дори да не желаеха китайците да успеят, те в никакъв случай не искаха колегите им да пострадат.

В тяхната радост е намесен и елемент на личен интерес, мислеше си Флойд. Сега колелото на късмета се въртеше в полза на „Леонов“; „Циен“ бе демонстрирал, че аероспирачните маневри са наистина възможни. Данните за Юпитер бяха правилни; атмосферата на планетата не съдържаше неочаквани и може би фатални изненади.

— Чудесно! — обади се Таня. — Мисля, че трябва да им изпратим поздравителна телеграма. Но дори и да го направим, няма да ни го признаят.

Някои от колегите все още се подиграваха на Василий, който искрено объркан се пулеше срещу компютъра си.

— Нищо не разбирам! — възкликна той. — Все още трябва да са зад Юпитер! Саша, дай ми данните за скоростта по техния радиофар!

Последва още един безмълвен диалог с компютъра; след това Василий тихо подсвирна с уста.

— Нещо не е наред. Те се намират в прегръдките на юпитеровата орбита — но тя няма да им разреши да се срещнат с „Дискъвъри“. Орбитата, в която са в момента, ще ги отдалечи доста зад Йо. Ще имам по-точни данни след още пет минути.

— Но нали са в сигурна орбита? — попита Таня. — По-късно биха могли да направят корекции.

— Може би. Но това ще им отнеме дни, дори да разполагат с достатъчно гориво, в което се съмнявам.

— Значи все още можем да ги изпреварим.

— Не бъди такава оптимистка. На три седмици разстояние сме от Юпитер. Китайците могат да направят десет орбити, преди ние да стигнем до тях, и да изберат най-подходящата, за да се срещнат с „Дискъвъри“.

— И пак ако допуснем, че имат достатъчно гориво.

— Разбира се. Но можем само да гадаем.

Целият този разговор бе проведен на толкова забързан и развълнуван руски език, че Флойд далеч не можа да схване всичко. Когато Таня го съжали и му обясни, че „Циен“ е надхвърлил целта и се е отправил към външните спътници на Юпитер, първата му реакция беше:

— В такъв случай те са попаднали в сериозна беда. Какво ще направите, ако поискат помощ?

— Сигурно се шегуваш. Как си ги представяш да го направят? Твърде горделиви са. Всъщност би било невъзможно. Не можем да променяме профила на нашата мисия и ти добре го знаеш. Дори ако имахме гориво…

— Права си, разбира се; но би било трудно това да се обясни на деветдесет и девет процента от земните хора, които не са запознати с орбиталната механика. Трябва да започнем да мислим за политическите усложнения — ако не сме в състояние да им помогнем, ще стане лошо за всички ни. Василий, ще ми дадеш ли последната им орбита още щом я определиш? Отивам в кабината си да поработя.

Кабината на Флойд, или по-точно една трета от кабината му, бе все още отчасти натъпкана с кутии и кашони, много от тях подредени върху койките, които щяха да бъдат предоставени на Чандра и Кърноу, когато излязат от дългия си сън. Флойд бе успял да прочисти тясно пространство за собствените си нужди и му бяха обещали лукса от още цели два кубически метра още щом могат да отделят член от екипажа, за да му помогне при разчистването на кабината.

Флойд отключи малката си комуникационна конзола, пъхна тайните ключове и поиска информация за „Циен“, изпратена му от Вашингтон. Зачуди се, дали домакините му са имали щастието да я разгадаят; шифърът се базираше на продукта на двестацифрова основа, а Националната агенция по безопасност бе заложила репутацията си на твърдението, че и най-бързият компютър не би могъл да го дешифрира преди края на Вселената. Подобно твърдение никога не можеше да бъде доказано, напротив — винаги можеше да се обори.

Той отново се загледа внимателно в отличните фотографии на китайския кораб, направени, когато са се разкривали истинските му цветове в момента на напускане на земната орбита. Имаше и по-късни снимки — не тъй ясни, защото по онова време корабът вече е бил далече от камерите — през последната фаза, когато е летял към Юпитер. Именно тези снимки го интересуваха най-много; а още по-полезни бяха дъгообразните чертежи и изчисленията.

При най-оптимистични предположения беше трудно да се разбере какво се надяваха да постигнат китайците. Те вероятно бяха изразходвали вече деветдесет процента от горивото в лудия си бяг през Слънчевата система. Ако наистина мисията не бе самоубийствена нещо, което не можеше да се управлява — а само план, включващ хибернация и спасителни операции по-късно, — имаше някакъв смисъл. А Интелектът не вярваше, че китайската технология за хибернация е достатъчно добре развита, за да бъде това предположение действителна възможност.

Но Интелектът често грешеше, дори се объркваше от лавината необработени факти, които трябваше да постави на преценка — така наречения шум в информационните вериги. Той бе свършил забележителна работа на „Циен“, като се имаше предвид краткото време, ала Флойд би желал материалът, който получаваше, да бъде по-внимателно подбран. Някои данни бяха пълен боклук и нямаха никаква връзка с мисията.

Въпреки това, когато човек не знае какво точно търси, важно беше да се избегнат каквито и да е предразсъдъци и предубеждения; нещо на пръв поглед излишно, дори глупаво, можеше да се окаже от жизнена важност.

Флойд въздъхна и се залови да чете петстотинте страници данни, възприемайки ги съвсем повърхностно, докато диаграмите, чертежите, фотосите — някои от тях толкова замазани, че можеха да представляват абсолютно всичко, — новините накратко, списъците на делегатите на научни конференции, заглавията на техническа литература, дори рекламните материали плавно се сменяха на бързовъртящия се екран. Вероятно е действала много ефективна шпионска система; кой би помислил, че толкова много японски модули, швейцарски микроконтролеори или немски детектори на радиация можеха да бъдат проследени до местоназначението им в изсъхналото езеро Лоп Нор — първия жалон по пътя им към Юпитер.

Някои от данните трябваше да са били включени съвсем случайно; не можеха да бъдат отнесени към мисията. Ако китайците бяха направили тайна поръчка за хиляда инфрачервени сензори чрез подставена корпорация в Сингапур, това си беше грижа единствено на военните; не бе никак вероятно, че „Циен“ очаква да бъде преследван от ракети. А това бе наистина смешно — специализирано оборудване за наблюдения и проучвания от Глейсиър Джиофизикс, Инк., от Анкъридж, Аляска. Какъв ли умник си въобразяваше, че една експедиция в далечния космос би имала нужда…

Усмивката замръзна върху устните на Флойд; той усети как кожата на тила му настръхна. Господи — не биха посмели! Ала те вече бяха достатъчно посмели и сега, най-после всичко идваше на мястото си.

Той върна на екрана фотосите и коригираните планове на китайския кораб. Да, беше напълно възможно — тези канелюри отзад по протежение на изкривяването на електродите, можеха да имат същия размер…

Флойд се обади в командната кабина.

— Василий — каза той, — изчисли ли орбитата им?

— Да, изчислих я — отговори навигаторът със странно тих глас. Флойд веднага разбра, че нещо се е случило. Тогава той реши да стреля наслуки:

— Срещат се с Европа, нали?

От другата страна шумно си поеха дъх, не вярваха на ушите си.

— Черт возьми! Откъде знаеш?

— Не знаех. Само предположих.

— Не може да има никаква грешка. Направих проверка в шест произволни точки. Спирачната маневра е задействала точно как са искали. Те са на път за Европа — не може да е случайно. Ще бъдат там след седемнайсет часа.

— И ще влязат в орбита.

— Може би; няма да им е нужно много гориво. Но каква е целта им?

— Ще рискувам с още едно предположение. Ще извършат бързи наблюдения и после ще се приземят.

— Луд ли си? Или знаеш нещо, което на нас не ни е известно?

— Не, въпрос на проста дедукция. Ще се изядеш заради това, че не си видял очевидното.

— О кей, Шерлок. Защо някой ще иска да се приземи на Европа? Какво има там, за бога?

Флойд се наслаждаваше на моментния си триумф. Той можеше, разбира се, дълбоко да греши.

— Какво има на Европа ли? Най-ценното вещество във Вселената.

Беше отишъл твърде далеч; Василий не беше глупак и взе думите от устата му.

— Вода, нали?

— Точно така. Милиарди и милиарди тонове вода. Достатъчно, за да напълнят резервоарите, за да обиколят всички спътници и пак да им остане, за да се срещнат с „Дискъвъри“ и да се върнат на Земята. Не ми е приятно да ти го казвам, Василий, но нашите китайски приятели отново ни надхитриха.

— И, разбира се, са сигурни винаги, че могат да ни избягат.

Ледът на големия канал

Като се изключи смолисточерното небе, снимката можеше да е направена където и да е в полярните кръгове на Земята; всичко изглеждаше съвършено познато — море от набръчкан лед, простиращо се до самия хоризонт. Единствено петте човешки фигури в скафандри на преден план подсказваха, че панорамата бе от друг свят.

Дори сега конспиративните китайци все още не бяха разкрили имената на екипажа. Анонимните нарушители на спокойствието на ледения пейзаж на Европа бяха наричани просто шеф-изследователя, командира, навигатора, главния инженер, помощник-инженера. Каква ирония на съдбата, мислеше си Флойд, жителите на Земята бяха вече видели историческата снимка цял час преди изображението й да стигне до „Леонов“, макар той да бе тъй близо до обекта. Ала предаванията на „Циен“ се извършваха по насочен лъч, който бе невъзможно да уловят; „Леонов“ получаваше изображение единствено от сигналния фар, който предаваше наслуки във всички посоки. Дори този сигнал не се чуваше през половината от времето, тъй като въртенето на Европа го извеждаше извън обсега им, или пък самият спътник се затъмняваше от чудовищната маса на Юпитер. Оскъдните новини за китайската мисия трябваше да се транслират от Земята.

Корабът се приземи след първоначалните наблюдения върху един от малобройните острови твърда скала, който пронизваше ледения пласт, покриващ буквално целия спътник. Ледът бе гладък от полюс до полюс; липсваше вятър или каквото и да е климатично движение, което да го понабръчка и да нарисува странни фигури върху него, не падаше сняг, за да натрупа пласт върху пласт и да образува бавно движещи се хълмове. По повърхността на Европа, лишена от атмосфера можеха да падат метеорити, но не и снежинки. Единствените сили, оформящи повърхността на спътника, бяха силната гравитация, която свеждаше всички възвишения до едно ниво, и неспирните трусове, причинени от другите спътници, когато преминаваха отново и отново покрай Европа, следвайки своите орбити. Самият Юпитер, независимо от много по-голямата си маса, оказваше доста слабо влияние. Юпитеровите приливи бяха свършили своята работа преди много еони, оставяйки Европа заключена завинаги с едната си страна обърната към гигантския си господар.

Всичко това бе известно от мисията на „Вояджър“ през седемдесетте години на двайсетия век, от наблюденията на „Галилео“ през осемдесетте и кацанията на Кеплер през деветдесетте години на двайсетия век. Но само за няколко часа китайците бяха научили повече за Европа, отколкото всички предишни мисии взети заедно. Те пазеха познанията за себе си; беше жалко, но едва ли някой би отрекъл, че имаха пълно право на това.

Ала все по-горещо се отричаше правото им да анексират спътника. За първи път в историята на човечеството една нация имаше претенции към чужд свят и всички средства за осведомяване на Земята спореха за законността им. Макар китайците да обясняваха, дълго и досадно, че никога не са подписвали Договора за космически изследвания на ООН от 2002 година и следователно не са обвързани с клаузите му, това не укротяваше гневните протести.

И неочаквано Европа стана най-голямата новина в Слънчевата система. А репортерът от мястото на събитието (намиращ се поне на няколко милиона километра от него) стана най-търсеният човек.

„Говори Хейуд Флойд от борда на космическия кораб «Космонавт Алексей Леонов», пътуващ за Юпитер. Но както сами разбирате, сега цялото ни внимание е приковано към Европа. В този миг аз наблюдавам спътника през най-мощните телескопи на борда; при това увеличение той е десет пъти по-голям от Луната, гледана с просто око. Гледката наистина е необикновена. Цялата повърхност е оцветена в розово с няколко малки кафяви петна. Спътникът е покрит с гъста мрежа тънки линии, виещи се и обикалящи във всички посоки. Всъщност гледката много напомня на фотос от учебник по медицина, на който може да се види плетеницата от вени и артерии. Някои от линиите са с дължина стотици, дори хиляди километри и приличат на въображаемите канали, които Пърсивал Лоуъл и други астрономи от началото на двайсетия век са си представяли, че виждат на Марс. Ала каналите на Европа не са илюзия, макар, разбира се, да не са изкуствени. И още нещо — те наистина са пълни с вода, по-скоро с лед. Защото спътникът е почти изцяло покрит от океан със средна дълбочина петдесет километра. Тъй като Европа е твърде далеч от слънцето, температурата на повърхността й е изключително ниска — около сто и петдесет градуса под точката на замръзването. Ето защо, предполага се, че единственият й океан представлява огромен леден блок. Каква изненада. Обаче това не е напълно вярно, тъй като голямо количество топлина се генерира вътре в самия спътник от вътрешните сили на триене — същите сили, които карат огромните вулкани на съседния Йо да изригват. Ето защо ледът непрекъснато се топи, чупи се, замръзва отново, оформяйки пукнатини и равнини като тези върху плаващите ледени късове на земните полярни райони. Ето тази гъста мрежа от пукнатини е сега пред очите ми; някои от тях са потъмнели от древност — може би образувани преди милиони години. Ала други са снежнобели; това са новообразуваните, които са се отворили току-що и върху тях се е натрупал пласт само от няколко сантиметра. «Циен» е кацнал точно до една от тези снежнобели ивици — хиляда и петстотин километровата пукнатина, наречена Големия Канал. Очевидно китайците възнамеряват да изпомпат водата му в резервоарите си и да използват спътниковата система на Юпитер, а после да се завърнат на Земята. Може и да не им е толкова лесно, но те със сигурност трябва да са изучили района много внимателно и явно знаят какво вършат. Сега вече е очевидно защо са поели такъв риск и защо имат претенции към Европа. За да я използват като база. Тя може да бъде ключът към цялата Слънчева система. Макар че на Ганимед също има вода, тя всичката е замръзнала и не е тъй лесно достижима, защото гравитацията на този спътник е по-силна. Има и нещо друго, което току-що ми хрумна. Дори ако китайците не могат да се отлепят от Европа, те биха могли да оцелеят до изпращането на спасителна мисия. Имат достатъчно енергия, в района може да има полезни изкопаеми, а ние всички знаем, че именно китайците са големите специалисти в областта на производство на синтетични храни. Животът им няма да се отличава с кой знае какъв лукс, но лично аз познавам няколко души, които биха го приели с радост, само и само да наблюдават великолепието на Юпитер, заемащ почти целия хоризонт — гледка, която, надявам се, сами ще видим само след няколко дни. Това беше Хейуд Флойд, който ви казва довиждане от името на колегите си и от свое име, всички на борда на «Алексей Леонов».“

— А това е командната зала. Много добър репортаж, Хейуд. Трябваше да станеш журналист.

— Дълго време съм практикувал. Половината от стажа ми беше във В.О.

— В.О.?

— „Връзки с обществеността“. Обикновено обяснявах на политиците защо трябва да ми отпуснат повече пари. Нещо, за което вие нямате грижа.

— Колко бих желала това да беше вярно. Хайде, качи се при нас. Получихме нова информация, която бихме искали да обсъдим заедно.

Флойд откачи подвижното си микрофонче, залости телескопа в позиция и се отлепи от малкото зрително стъкло. Когато излезе, почти се сблъска с Николай Терновски, тръгнал очевидно в същата посока.

— Имам намерение да ти открадна най-хубавата част за Радио Москва, Уди. Нали няма да имаш нищо против?

— Няма, товаришч. Как бих могъл да те спра?

Горе в командната зала капитан Орлова замислено се бе вторачила в гъсто изписаните думи и цифри на главния екран. Флойд мъчително започна да ги разгадава, когато тя го спря.

— Не се притеснявай за подробностите. Това са изчисления колко време ще е нужно на „Циен“ да напълни резервоарите си и да се подготви за излитане.

— И моите хора извършват същите изчисления, но дават много повече варианти.

— Мислим, че сме ликвидирали един от тях. Знаеш ли, че най-добрите водни помпи, които можете да купите, принадлежат на пожарната команда? И ще се изненадаш ли, ако разбереш, че на Централната пекинска пожарна само преди няколко месеца внезапно са реквизирали четири от най-новите й модели, въпреки протестите на кмета?

— Ни най-малко, само се изпълвам с възхищение.

— Това може и да е съвпадение, но помпите биха подхождали идеално. Като започвам да правя предположения за това къде биха могли да се поставят, как биха пробили леда и прочее — е, според мен те ще са готови след пет дни.

— След пет дни!

— Ако имат късмет и ако всичко върви идеално. И ако не пълнят всичките си резервоари, а поемат вода колкото да осъществят срещата си с „Дискъвъри“ преди нас. Дори с един-единствен час да ни изпреварят, ще бъде достатъчно. Най-малко ще претендират за правото на спасено имущество.

— Не и според адвокатите на Държавния департамент. В подходящ момент ние ще заявим, че „Дискъвъри“ не е изоставен кораб, а само сме го паркирали, докато сме в състояние да си го приберем. Всеки опит да се завземе кораба ще се смята за пиратски акт.

— Сигурен съм, че китайците много ще се впечатлят.

— Ако не го направят, какво можем да сторим?

— Ние сме повече от тях, два пъти повече, когато съживим Чандра и Кърноу.

— Сериозно ли говориш? И къде са абордажните куки?

— Абордажните куки ли?

— Мечовете, оръжието?

— О! Бихме могли да използваме лазерния телеспектрометър. Той може да превърне в нищо един милиграм астероидна маса от разстояние хиляда километра.

— Мисля, че този разговор не е по вкуса ми. Моето правителство няма да оправдае насилието, освен, разбира се, ако се упражни при самоотбрана.

— Колко сте наивни вие, американците! Ние сме по-големи реалисти от вас; трябва да бъдем такива. Твоите деди са умрели от старост, Хейуд. А трима от моите са били убити във Великата отечествена война.

Когато бяха сами, Таня винаги го наричаше Уди, никога Хейуд. Сигурно говореше сериозно. Да не би пък просто да го изпитваше как ще реагира?

— Както и да е, само корпусът на „Дискъвъри“ струва няколко милиарда долара. Самият кораб не е важен, важна е информацията, която носи.

— Точно така. Информацията, която може да бъде преписана и след това изтрита.

— Наистина имаш поразителни идеи, Таня. Понякога си мисля, че всички руснаци са малко параноици.

— Благодарение на Наполеон и Хитлер заслужаваме правото да бъдем такива. Но не ми казвай, че вече не си го изработил — как го наричате вие, сценарий ли?

— Не бе необходимо — отвърна Флойд доста мрачно. — Държавният департамент го е направил вместо мен, и то с вариации. Просто ще разберем кои от тях ще предпочетат китайците. А аз няма да се изненадам ни най-малко, ако отново се досетят преди нас.

Вик от Европа

Да се спи при нулева гравитация е способност, която трябва да бъде изучавана; на Флойд му отне почти седмица, за да овладее най-добрия начин да поставя краката и ръцете си така, че да не се носят из пространството в неудобно за него положение. Беше се превърнал в специалист и не бе нетърпелив да дочака времето, когато отново щеше да усети тежестта на тялото си; всъщност самата идея за това го караше от време на време да сънува кошмари.

Някой го разтърсваше, за да го събуди. Не, сигурно сънува! Усамотението бе свещено право на борда на космическия кораб; никой не влизаше в чужда кабина, без да поиска разрешение. Той стисна очи, ала някой продължаваше да го разтърсва.

— Доктор Флойд, моля ви, събудете се! Викат ви в командната кабина.

При това никой не го наричаше „доктор Флойд“; най-официалното обръщение към него от седмици наред беше „док“. Какво ставаше?

Той с нежелание отвори очи. Намираше се в малката си кабина, нежно обгърнат от пашкула-койка. Така му казваше една част от него; тогава, как можеше да вижда Европа? Те все още бяха на милиони километри от спътника.

Виждаха се характерните фигури, триъгълниците и многоъгълниците, образувани от преплитащите се линии. И това бе наистина Големия канал — не, не беше съвсем така. Как би могъл да бъде, когато той все още си беше в малката кабина на борда на „Леонов“?

— Доктор Флойд!

Той се събуди напълно и видя, че лявата му ръка плува на няколко сантиметра пред очите му. Странно колко линиите на дланта му наподобяваха картата на Европа! Но нали икономичната Майка Природа винаги се повтаряше на толкова страшно различни нива като например завихрянето на млякото, когато го наливаш в чашата си с кафе, или завихрените облаци на някой циклон и вихрите на спираловидната мъглявина.

— Съжалявам, Макс — каза той. — Какво има? Нещо лошо ли?

— Така мислим, но лошото не е при нас. „Циен“ е в беда.

Командирът, навигаторът и главният инженер се бяха настанили в креслата си и се бяха стегнали с коланите за обезопасяване в командната кабина; останалите членове на екипажа с вълнение обикаляха около удобните илюминатори или гледаха в мониторите.

— Съжалявам, че ви събудих, Хейуд — извини се безцеремонно Таня. — Ето как стоят нещата. Преди десет минути получихме Първокласен приоритет от Наземната контрола на мисията. Радиовръзката с „Циен“ е изчезнала. Станало е внезапно, по средата на едно шифровано съобщение; последвали са няколко секунди лошокачествено предаване, после тишина.

— А радиофарът?

— И той не работи. Не получаваме сигнали и от него.

— Пфу! Значи положението е сериозно. Вероятно голяма повреда. Някакви предположения?

— Много, но наистина само предположения. Експлозия, свличане на пластове, трус: кой знае?

— Може би няма и да научим, ако някой друг не кацне на Европа или ако ние самите не преминем наблизо, за да видим какво е станало.

Таня поклати глава.

— Нямаме достатъчно данни. Най-близкото разстояние, на което можем да се приближим, е петдесет хиляди километра. От толкова далече няма да видим кой знае какво.

— В такъв случай не можем да направим абсолютно нищо.

— Не е съвсем така, Хейуд. Наземната контрола на мисията има предложение. Искат да обърнем голямата си чиния и да се опитаме да уловим макар и слабо някакви радиосигнали — това е — как го изричате вие? — изстрел в тъмнината, но си струва да се опита. Какво ще кажеш?

Първата реакция на Флойд бе изцяло отрицателна.

— Това означава, че ще прекъснем връзката си със Земята.

— Разбира се; но така или иначе трябва да го направим, когато заобикаляме Юпитер. А ще ни отнеме само две минути да възстановим веригата.

Флойд мълчеше. Предложението бе напълно разумно и все пак нещо го безпокоеше. След като се двоуми няколко секунди, внезапно разбра защо не бе съгласен с тази идея.

Бедите с „Дискъвъри“ започнаха, когато голямата чиния — главният комплекс антени — изгуби Земята по причини, които дори сега не бяха напълно изяснени. Но тогава Хал със сигурност е бил въвлечен, а тук не съществуваше опасност от възникване на подобна ситуация. Компютрите на „Леонов“ бяха малки, автономни единици; нямаше нито един контролен интелект. Нито пък механичен. Руснаците продължаваха търпеливо да чакат отговора му.

— Съгласен съм — каза най-после той. — Съобщете на Земята да знае какво вършим и започнете заслушването. Предполагам, че ще използвате всички честоти?

— Да, още щом изчислим доплеровите корекции. Как върви, Саша?

— Дайте ми още две минути и ще включа автоматичната антена. Колко време ще заслушваме?

Командирът замълча, преди да отговори. Флойд често се бе възхищавал на решителността на Таня Орлова и дори веднъж й го призна. С рядко чувство за хумор тя му отвърна:

— Уди, командирът може да греши, но винаги трябва да е решителен.

— Заслушвайте петдесет минути и изпратете съобщението си на Земята за още десет. После повторете цикъла.

Нямаше нищо за виждане и слушане; автоматичните вериги бяха по-добре от човешките сетива в улавянето на каквито и да са радиошумове. Въпреки това от време на време Саша изключваше радиомонитора и бученето на юпитеровите радиационни колони изпълваха кабината. Наподобяваше шума от разбиването на вълните по всички земни плажове с внезапни експлозии, идващи от електрическите изпразвания в атмосферата на Юпитер. Нямаше и следа от сигнали, издавани от човешки същества; и един по един онези от екипажа, които не бяха дежурни, тихо се оттеглиха. Докато чакаше, Флойд пресмяташе наум. Каквото и да се бе случило на „Циен“, то беше вече два часа в миналото, тъй като новината бе дошла от Земята.

Но „Леонов“ би трябвало да е в състояние да улови директно съобщение след по-малко от минута, така че китайците вече са имали предостатъчно време отново да се появят в ефир. Продължителното им мълчание предполагаше катастрофа и той си завъобразява безкрайни сценарии в тази връзка.

Петдесетте минути продължиха дълго, сякаш бяха часове. Когато се качиха, Саша извъртя обратно комплекса антени към Земята и съобщи за неуспеха им. Докато използваше останалите десет минути, за да изпрати някои съобщения, той въпросително погледна командира.

— Струва ли си да опитваме отново? — попита с глас, който ясно изразяваше собствения му песимизъм.

— Разбира се. Можем да съкратим времето, но ще продължим да заслушваме.

Когато измина един час, голямата чиния отново бе извъртяна към Европа. И почти в същия миг автоматичният монитор светна: „ВНИМАНИЕ“

Саша протегна ръка към копчето и гласът на Юпитер изпълни кабината. На този фон, като шепот, долитащ през гръмотевична буря, се дочу тиха реч, която с нищо не можеш да сбъркаш — човешка реч. Бе невъзможно да разберат на какъв език се говори, макар че Флойд бе сигурен по интонацията и ритъма, че не беше китайски, а някакъв европейски език.

Саша с опитни пръсти завъртя копчетата за настройка и думите се чуха по-ясно. Езикът бе несъмнено английски, но смисълът бе все още влудяващо неразбираем.

Забелязваше се една комбинация от звуци, които всяко човешко ухо би уловило безпогрешно и в най-шумната среда. Когато тази комбинация доехтя внезапно на фона на шумовете на Юпитер, на Флойд му се стори, че в никакъв случай не може да е буден, че участва в някакъв фантастичен сън. Колегите му отреагираха малко по-късно; после се вторачиха в него със същото изумление и с нарастващо подозрение.

Защото първите думи, които разпознаха и които идваха от Европа, бяха:

„Доктор Флойд… доктор Флойд… надявам се, че ме чувате.“

Лед и вакуум

— Какво е това? — прошепна някой и въпросът му бе посрещнат от шъткания. Флойд вдигна ръце, изразявайки недоумение — надяваше се и невинност.

„… знаем, че сте на борда на «Леонов»… не ми остава много време… насочвам антената на скафандъра си, накъдето мисля…“

Сигналът отслабна, агонизиращ за няколко секунди, после се появи отново много по-ясен, макар и не достатъчно висок.

„… предайте тази информация на Земята. «Циен» бе разрушен преди три часа. Единствено аз оцелях. Използвам антената на скафандъра си, нямам никаква представа какъв е обхватът й, ала това е единственият ми шанс. Слушайте внимателно: НА ЕВРОПА ИМА ЖИВОТ. Повтарям: НА ЕВРОПА ИМА ЖИВОТ…“

Сигналът отново изчезна. Последва оглушителна тишина, която никой не смееше да наруши. Докато чакаше, Флойд яростно ровеше из паметта си. Не можеше да разпознае гласа — с еднакъв успех би могъл да принадлежи на който и да е китаец, получил образованието си на Запад. Вероятно беше някой, с когото се бе запознал на една от многобройните научни конференции, но не можеше да твърди със сигурност, докато непознатият не си кажеше името.

„… скоро след тукашната полунощ. Помпахме яко и резервоарите бяха пълни почти наполовина. Двамата с доктор Ли излязохме, за да проверим изолацията. «Циен» стои… стоеше на около трийсет метра от брега на Големия канал. Шланговете излизат направо от кораба и се спускат надолу, пробивайки леда. Той е много тънък, опасно е да се върви по него. Топлото течение…“

Отново дълга пауза. Дали китаецът се движи, помисли си Флойд, та от време на време попада зад някоя преграда.

„… няма проблеми — осветихме целия кораб. Като коледна елха засия красиво и се отрази в леда. Величествени цветове. Първи го видя Ли — огромна тъмна маса, надигаща се от дълбините. Отначало помислихме, че е рибен пасаж — бе твърде голям за един организъм само, — после започна да се измъква с трясък от пукащия се лед.

Доктор Флойд, надявам се, че ме чувате. Тук е професор Чанг, запознахме се на конференция на Международния съюз на астронавтите в Бостън през 2002 година.“

Внезапно и съвсем нелепо Флойд се върна в мислите си на един милиард километра разстояние. Слабо си спомняше приема след заключителното заседание на конгреса на Международния съюз на астронавтите — последният посетен от китайци преди Втората културна революция в страната им. Вече си спомни отчетливо Чанг — дребен, изпълнен с чувство за хумор астроном и екзобиолог, който разполагаше с огромен запас от вицове. Ала сега не се шегуваше.

„… като огромни плетеници влажни водорасли, пълзящи по земята. Ли изтича до кораба, за да си вземе фотоапарата, аз останах да наблюдавам и да докладвам по радиото. Нещото се движеше толкова бавно, че с лекота бих могъл да го изпреваря. Вълнението ми бе по-голямо от уплахата. Мислех, че ми е известно какво може да бъде това същество — бях виждал снимки на кафявите водорасли край бреговете на Калифорния, — но дълбоко грешах.

… Мислех, че е в беда. Не можеше да оцелее при температура сто и петдесет градуса под тази, на която е привикнало в жизнената си среда. То се превръщаше в буца лед, докато се придвижваше парчета от него се отчупваха като стъкло, — но не спираше и продължаваше да напредва към кораба, черна приливна вълна, постепенно намаляваща скоростта си. Все още бях тъй удивен, че не можех да размишлявам логично, дори не можех да си представя, че се опитваше да…“

— Няма ли начин да го повикаме отново? — изстреля въпроса си Флойд.

— Не… твърде късно е. Скоро Европа ще се скрие зад Юпитер. Ще трябва да чакаме да излезе от еклипса.

„… изкачваше се по кораба и докато го правеше, образуваше нещо като леден тунел. Вероятно така се изолираше от студа както термитите се защитават от слънчевите лъчи в тесните коридори от кал, които строят… тонове лед върху кораба. Най-напред се счупи радиоантената. После видях как се заогъваха стъпалата на стълбата — всичко ставаше забавено, като в сън. Едва когато корабът се олюля, разбрах какво се опитваше да стори, но бе твърде късно. Можехме да се спасим само ако бяхме загасили светлините. Вероятно е фототроп и биологичният му цикъл се задейства от слънчевата светлина, която се процежда през леда. Възможно е също като мушиците да се привлича от светлината. Нашите светлини са били вероятно по-блестящи от каквито и да било други, появявали се някога на Европа… После корабът се срути. Видях как корпусът се разцепи, как от кондензираната влага се образуваха снежинки. Всички светлини изгаснаха с изключение на една-единствена, която се клатушкаше напред-назад на проводник на два метра от повърхността на планетата. Не мога да кажа какво се случи непосредствено след това. Следващото нещо, което си спомням, е, че стоях под светлината до разрушения кораб, а около мен бе навалял свеж сняг като бях пух. Следите ми отчетливо се открояваха наоколо. Сигурно съм тичал: вероятно бяха изминали само минута-две… Растението — все още в мислите ми то бе растение — стоеше неподвижно. Чудех се дали се е разкъсало от сблъсъка; огромни късове — дебели като човешка ръка — се бяха отчупили като отсечени клони. После главният ствол отново се раздвижи. Отблъсна се от корпуса и запълзя към мен. Тогава ми стана съвършено ясно, че нещото бе чувствително към светлината; бях застанал точно под крушката с мощност хиляда вата, която бе спряла да се люлее.

Представете си дъб, дори по-добре индийска смокиня с многобройните си разклонения и корени, сплескана от гравитация, опитваща се да пълзи по земята. Достигна на около пет метра от светлината, после се разпростря така, че направи затворен кръг около мен. Очевидно това бе върхът на търпимостта му — точката, в която фотопривличането се превръща в отблъскване от светлината. После няколко минути нищо не се случи. Чудех се дали не е вече мъртво, вледенено. После видях, че по много от разклоненията се оформиха огромни пъпки. Сякаш наблюдавах забавени кадри от разцъфтяването на цветята. Всъщност аз си мислех, че са цветя, всяко едно с големината на човешка глава. Разтваряха се нежни, красиво оцветени мембрани. И тогава ми се стори, че никой, нито едно същество не е виждало тези цветове преди; че те изобщо не са съществували преди ние да пристигнем с нашите светлини, съдбовните ни светлини в този свят. Филизи, тичинки, леко се залюляха… Приближих се до живата стена, която ме заобикаляше, за да виждам точно какво става. Нито тогава, нито когато и да е било не почувствах ни най-малък страх от съществото. Бях сигурен, че не е злонамерено — ако, разбира се, изобщо можеше да разсъждава. Десетки огромни цветя в различна степен на цъфтеж. Напомняха ми на пеперуди, появяващи се от пашкулите — със свити крилца, все още незаякнали, — все повече се приближавах към истината.

Ала те замръзваха, загиваха още щом се появяваха. После едно след друго окапваха от пъпката-майка. Само след няколко секунди те покриха земята наоколо като изхвърлена на сушата мъртва риба. Тези мембрани не бяха цветни листчета — те бяха перки, или нещо подобно. Бях станал свидетел на свободното плуване, на стадия на ларвата на това същество. Вероятно то прекарва по-голямата част от живота си закотвено на дъното на океана и изпраща подвижните си филизи да търсят нови територии. Също като коралите в земния океан.

Коленичих, за да разгледам по-отблизо едно от малките същества. Красивите цветове избледняваха, ставаха мръсно кафяви. Някои от цветчетата-перки се откъсваха и замръзвайки, се превръщаха в чупливи твърди крилца. Но то все още слабо се движеше и когато се приближих, се опита да ме избегне. Чудех се как усеща присъствието ми.

После забелязах, че тичинките — така ги бях нарекъл — всички бяха покрити със светлосини точици покрая. Приличаха на малки звездни сапфири — или на сините очи по края на мантията на раковините, — които усещат светлината, ала не са способни да си представят реално нещата. Докато ги наблюдавах, блестящосиньото избледня, сапфирите се превърнаха в най-обикновени сиви камъни…

Доктор Флойд — или който ме слуша в момента, — не разполагам с повече време; Юпитер скоро ще блокира сигналите ми. Но почти завършвам.

Тогава разбрах какво трябва да направя. Жиците на хилядаватовата крушка висяха почти до земята. Дръпнах ги няколко пъти и светлината изгасна сред порой от искри.

Чудех се дали не е вече късно. Няколко минути нищо не се случи. Ето защо аз се приближих до стената заплетени около мен клони и я ритнах с крак.

Много бавно съществото се заизвива в стремежа си да отвори кръга и да се оттегли към Канала. Имаше доста светлина, така че отлично виждах всичко. Горе на небето стояха Ганимед и Калисто, Юпитер се виждаше като огромен тънък полумесец с голям възрозов екран върху затъмнената страна, Йо се стопяваше откъм страната на Юпитер. Нямаше нужда да използвам прожектора на скафандъра си.

Следвах съществото по целия му път чак до водата, окуражавайки го с побутвания, когато забавеше ход, и през всичкото време усещах хрущенето на лед под ботушите си… когато наближи Канала, то като че ли се изпълни с енергия и сила, сякаш разбираше, че наближава естествения си дом, чудех се дали ще оцелее и отново ще напъпи.

То изчезна под повърхността, като остави няколко последни мъртви ларви на чуждата земя. Над него водата забълбука за известно време, докато най-после повърхността се покри със защитен слой лед и запечата вакуума отгоре. Аз се върнах обратно при кораба, за да видя дали е останало нещо за спасяване — не желая да говоря за това.

Имам само две молби, докторе. Когато специалистите класифицират това същество, надявам се, че ще го нарекат на мое име.

И още нещо — когато следващият кораб се завърне у дома, — помолете ги да пренесат костите ни в Китай.

Сега Юпитер ще ни раздели за няколко минути. Бих желал да знам дали някой е уловил сигналите ми. Но ще повторя това съобщение, когато отново имаме връзка, ако, разбира се, животоподдържащите системи на скафандъра ми продължават да работят.

Това беше професор Чанг от спътника Европа, който докладва за разрушаването на космическия кораб «Циен». Кацнахме до Големия канал и спуснахме помпи…“

Сигналът внезапно прекъсна, върна се за миг, после изцяло изчезна под нивото на общия шум. Макар че „Леонов“ продължаваше да заслушва на същите честоти, професор Чанг бе замлъкнал.

III. Дискъвъри

По нанадолнището

Най-после корабът набра скорост надолу към Юпитер. Отдавна бе отминал „ничията“ територия на гравитацията, където четири от външните луни — Синопе, Пасифе, Ананке и Карме — се поклащаха по обратните си, невъобразимо ексцентрични орбити. Несъмнено уловени от гравитационното поле астероиди със съвършено неправилна форма, най-голямата луна от тях беше само трийсет километра в диаметър. Назъбени и щърби скали, предизвикващи интерес единствено сред планетарните геолози, те непрекъснато се колебаеха между Слънцето и Юпитер. Някой ден Слънцето щеше невъзвратимо да ги заключи в собственото си гравитационно поле.

Ала Юпитер можеше да си запази втората група от четири спътника, които се намираха на половината разстояние от другите — Елара, Лизитея, Хималиа и Леда бяха разположени твърде близо една до друга, при това в една и съща плоскост. Съществуваха теории, че навремето са били части от една и съща планета; ако това беше вярно, планетата-майка би трябвало да е била едва стотина километра в диаметър.

Въпреки че само Карме и Леда се приближаваха дотолкова, че да могат да бъдат наблюдавани с невъоръжено око, всички получиха поздравления като стари приятели. Очакваше се първото кацане след най-дългия океански преход — островите край бреговете на Юпитер. Часовникът отброяваше последните часове; наближаваше най-критичната фаза от цялата мисия — навлизането в атмосферата на Юпитер.

Планетата беше увеличила видимо размерите си и беше станала по-голяма от Луната, както се виждаше на земното небе, с гигантските вътрешни спътници, обикалящи около нея. Появяваха се ясно дисковете им, различаваха се цветовете им, въпреки че все още бяха твърде далеч, за да се забележат някакви фигури върху повърхността им. Вечният танц, който изпълняваха — изчезваха зад Юпитер, отново се появяваха, като затъмняваха осветената страна на планетата със сенките си, — бе безкрайно интересен спектакъл. Спектакъл, наблюдаван от астрономите, още когато Галилео го бе зърнал за първи път преди четири века; ала хората от екипажа на „Леонов“ бяха единствените живи мъже и жени, които го наблюдаваха с невъоръжено око.

Свършиха безкрайните шахматни партии; хората прекарваха свободните от дежурство часове зад телескопите или в сериозни разговори, слушаха музика и често, често се заглеждаха навън. Най-после романът, започнал на борда на кораба, достигна кулминационната си точка: честото уединяване на Макс Брейловски и Женя Марченко беше тема за много доброжелателни задявки.

Според Флойд двамата бяха твърде странна двойка. Макс — едър, красив блондин, шампион по гимнастика, достигнал до финалите на Олимпийските игри през 2000 година. Макар че беше вече над трийсетте, изражението му беше открито, като на момче. Ала това не бе никаква измама; въпреки изключителния си талант на инженер Флойд често се удивляваше на наивността и простотата му — бе един от хората, с които ти е приятно да разговаряш, ала не твърде дълго. Извън своята сфера, в която притежаваше несъмнено богати познания, той бе интересен, ала доста повърхностен.

Женя, двайсет и девет годишна, най-младата на борда, беше нещо като загадка. Тъй като никой не желаеше да говори за това, Флойд никога не бе повдигал въпроса за произхода на белезите й, а и вашингтонските му източници също не го снабдиха с подобна информация. Очевидно тя бе преживяла някаква тежка катастрофа, ала в същото време можеше да се окаже, че това не е било повече от автомобилна злополука. Теорията, че е изпълнявала тайна мисия в космоса, която все още битуваше извън СССР, можеше и да не се окаже вярна. Благодарение на глобалните направляващи системи, през последните петдесет години такива катастрофи не бяха възможни.

В добавка на физическите си и, без съмнение, психически белези, Женя се бе сдобила с още нещо. Беше заместила колега на борда в последния момент и всеки го знаеше. Ирина Якунина трябваше да бъде диетолог и медицински помощник на „Леонов“ преди злополуката, коствала й здравето.

Всеки ден в 18:00 часа по Гринуич екипажът от седем души плюс един се събираха в малката каюткомпания, която отделяше командния мостик от трапезарията и спалните помещения. Кръглата маса в центъра бе достатъчно голяма, за да побере осмината плътно един до друг; когато събудеха Чандра и Кърноу, щеше да им стане тясно, така че трябваше да се монтират още две места някъде.

Макар че „съвета в шест часа“, както наричаха всекидневните съвещания, рядко продължаваше повече от десет минути, той играеше жизненоважна роля в поддържането на морала. Оплаквания, предложения, критични бележки, работни доклади — можеха да бъдат повдигнати всякакъв род въпроси, подчинени единствено на ветото на командира, което обаче биваше използвано съвсем рядко.

Типични въпроси от неписания дневен ред бяха например исканията за промяна на менюто, за повече време за лична комуникация със Земята, предложения за кинопрограми, обмяна на информация и клюки и добродушно дразнене на много по-малобройния американски контингент. Нещата щяха да се променят, предупреждаваше ги Флойд, когато колегите му излязат от хибернация и вместо 1 на 7 станат 3 на 7. Не споменаваше нищо за увереността си, че Кърноу би надприказвал и би надвикал които и да е трима души на борда.

Когато не спеше, Флойд прекарваше индивидуалното си време в каюткомпанията, отчасти защото, въпреки неголемите си размери, в нея изпитваше по-малко клаустрофобия, отколкото в малката си кабина. Тя бе боядисана във весели цветове, всички повърхности, които разрешаваха това, бяха покрити с фотоси на красиви пейзажи, изобразяващи суша или море, снимки от спортни шампионати, портрети на знаменити видеозвезди и други неща, които напомняха за Земята. Най-важното място обаче бе отредено на една оригинална картина, рисувана от Леонов — датираше от 1965 година и носеше названието „Отвъд Луната“ — същата година, когато като млад подполковник той излезе от „Възход II“ и стана първият човек, разходил се в открития космос.

Очевидно това бе произведение на талантлив любител, а не на професионалист, изобразяваше изпъстрената с кратери лунна повърхност с красивия Sinus Iridum — Залива на дъгите — в далечината. Тънкият полумесец на Земята заплашително се издигаше зад лунния хоризонт и покриваше тъмната страна на планетата. Отзад блестеше Слънцето и пламъците на короната му се разпростираха на милиони километри около него.

Композицията беше удивителна — поглед в бъдещето, което още тогава беше само на три години разстояние във времето. От борда на „Аполо 8“ Андърс, Борман и Лоувъл щяха да видят същото великолепие с невъоръжено око, щяха да наблюдават как Земята изгрява зад далечния хоризонт по Рождество на 1968 година.

Хейуд Флойд се възхищаваше на картината и в същото време го вълнуваха смесени чувства. Не можеше да забрави, че тя е по-стара от когото и да е на борда на кораба — с едно изключение.

Когато Алексей Леонов я е рисувал, той вече е бил деветгодишен.

Световете на Галилео

Дори сега, повече от трийсет години след разкритията, направени при първите полети на „Вояджър“, никой не можеше да каже със сигурност защо четирите гигантски спътника се различават толкова много един от друг. Всички имаха приблизително едни и същи размери и се намираха в една и съща част на Слънчевата система при все това бяха изцяло различни, като деца, родени от различни майки.

Единствено Калисто, най-външният от тях, беше приблизително такъв, какъвто очакваха да бъде. Когато „Леонов“ профуча на разстояние повече от 100 000 километра от него, най-широкият от безбройните му кратери ясно се различаваше с невъоръжено око. Гледан през телескоп, спътникът приличаше на стъклена топка, използвана за мишена от мощно огнестрелно оръжие; целият бе покрит с разнокалибрени кратери, чак до най-малкия, незабележим с просто око. Някой бе забелязал навремето, че Калисто прилича много повече на земната Луна, отколкото самата Луна.

Това не бе особено изненадващ факт. Можеше да се очаква, че един свят, разположен точно на това място — на края на астероидния колан, — е бил бомбардиран от малки астероиди, останали след образуването на Слънчевата система. И все пак Ганимед, който се намираше непосредствено до него, имаше съвършено различен вид. Макар че беше буквално поръсен от кратери, плод на сблъскване с малки астероиди в далечното минало, повечето от тях бяха вече изорани — дума, която изглеждаше съвсем не на място. Огромни пространства от Ганимед бяха покрити с резки и бразди, сякаш някой космически градинар бе прокарал гигантското си рало по повърхността на спътника. Имаше и бели ивици като пътеки, прокарани от охлюви, с диаметър петдесет километра. Но най-мистериозни от всичко бяха дългите извиващи се ленти, състоящи се от десетки успоредни линии. Именно Николай Терновски предположи какво биха могли да представляват — супермагистрали с множество ленти за движение, прокарани от пияни земемери. Той дори твърдеше, че вижда надлези, подлези и сложни кръстовища.

„Леонов“ бе добавил трилиони бита информация за Ганимед към банката човешко познание, преди още да прекоси орбитата на Европа. Този скован от ледовете свят с напуснатия си космически кораб и със своите мъртви бе от другата страна на Юпитер, ала въпреки това присъстваше в мислите на всички.

На Земята доктор Чанг бе вече провъзгласен за герой, а сънародниците му с очевидно смущение изпратиха безброй телеграми. Една от тях бе до екипажа на „Леонов“ и както Флойд предполагаше, изпратена след значително редактиране в Москва. На кораба витаеше сложно чувство — смесица от възхищение, съжаление и облекчение. Всички астронавти, независимо от тяхната националност, гледаха на себе си като на граждани на космоса, чувстваха някаква обща връзка и споделяха заедно триумфите и трагедиите си. Никой на борда на „Леонов“ не се радваше, задето китайската експедиция бе претърпяла крушение; ала в същото време те изпитваха неизказано облекчение от факта, че съревнованието не се бе решило толкова леко.

Неочакваното откритие, че на Европа има живот, прибави нов елемент към ситуацията и по него вече много се спореше и на Земята, и на борда на „Леонов“. Някои екзобиолози викаха: „Нали ти казвах!“, като подчертаваха, че това не е чак толкова голяма изненада. Още през седемдесетте години на XX век изследователски подводници бяха открили гъсто населени колонии от странни морски същества, случайно процъфтяващи в една среда, за която се мислеше, че е изцяло неблагоприятна за развитието на каквато и да е форма на живот — прорезите на дъното на Тихия океан, вулканичните извори, торенето и затоплянето на бездната бяха създали оазис от живот в дълбинните пустини.

Всичко, което се бе случило преди време на Земята, можеше да се очаква милиони пъти където и да е на друго място във Вселената; това бе нещо като неписана истина за учените. Водата, или най-малкото ледът, се срещаше на всички юпитерови луни. На Йо непрекъснато изригваха вулкани, така че разумно бе да се очаква активността в света, който се намира в непосредствена близост, да бъде по-слаба. Като се обединят двата факта, животът на Европа изглеждаше не само възможен, а неизбежен — както става в повечето природни чудеса, погледнати след като вече са се случили.

И все пак това заключение повдигаше друг въпрос, при това жизненоважен за мисията на „Леонов“. Сега, след като бе открит живот на юпитеровите луни, имаше ли този факт връзка с монолита „Тихо“ и обвития в още по-голяма тайнственост кораб в орбита близо до Йо?

Това бе любима тема за обсъждане по време на „съветите в шест часа“. Всички споделяха становището, че съществото, което доктор Чанг е срещнал, не представлява кой знае каква форма на интелект, ако интерпретацията му на неговото поведение бе вярна. Нито едно животно, дори с елементарно развитие на разум не би позволило да се превърне в жертва на собствените си инстинкти, да бъде привлечено като мушица от светлината на свещта, докато най-после загине.

Василий Орлов побърза да даде контрапример, който ако не отхвърли, поне разколеба този аргумент.

— Вижте китовете и делфините — каза той. — Ние твърдим, че те са интелигентни, но колко често забелязваме масови самоубийства сред тях! Напомня на случаите, в които инстинктите надвиват разума.

— Няма смисъл да се обръщаме чак към делфините — намеси се Макс Брейловски. — Един от най-блестящите инженери в моята област бе фатално привлечен от една блондинка в Киев. Когато за последен път чух за него, той си изкарваше прехраната в някакъв гараж. А беше спечелил златен медал за проектиране на космически станции. Каква загуба!

Дори ако обитателят на Европа, открит от доктор Чанг, бе интелигентен, това не изключваше форми на по-висока интелигентност на друго място. Биологията на един цял свят не можеше да се преценява от един-единствен екземпляр.

Ала това дали в морските дълбини можеше да съществува интелигентност в напреднал стадий, бе широко оспорвано; в подобна благоприятна и непроменяща се среда нямаше достатъчно предизвикателства. Най-после, как биха могли морските същества изобщо да развият технология без помощта на огъня?

И все пак дори това изглежда бе възможно; пътят, по който бе поело човечеството, не бе единствен. Може би съществуваха цели цивилизации в моретата и океаните на другите светове.

Но не беше ли непривично за една култура, която прави пътешествия из космоса, да е разцъфтяла на Европа, без да остави безпогрешни следи за съществуването си като например сгради, научни инсталации, площадки за изстрелване или други летящи обекти? А всъщност от полюс до полюс се виждаше само гладък лед и няколко издутини от голи камъни.

Не остана време за размисъл и спор, тъй като „Леонов“ профуча покрай орбитите на Йо и малката Амалтея. Екипажът беше почти непрекъснато зает с приготовления за срещата и за краткото време, през което корабът щеше да понесе бремето на тежестта, след месеците, прекарани в свободно падане. Всички предмети трябваше да бъдат застопорени, преди корабът да е навлязъл в атмосферата на Юпитер, а тягата на забавянето на скоростта произвеждаше моментни върхови натоварвания, които можеха да достигнат две атмосфери.

Флойд беше късметлия; само той имаше време да се възхищава на изключителния спектакъл при приближаването на планетата, която вече заемаше половината небе. Тъй като нямаше нищо, с което да се сравни, нямаше начин човешкото възприятие да определи истинските й размери. Трябваше само да си повтаря, че петдесет Земи не могат да покрият едното полукълбо, което сега бе изцяло обърнато към него.

Облаците, оцветени като по време на най-ослепителния залез на Земята, се носеха толкова леко, че той забелязваше осезателно движение на интервали не по-къси от десет минути. Огромни вихрови токове непрекъснато се образуваха по протежение на десетината ленти, обгръщащи планетата, после се отдалечаваха на вълни като облаци дим. От време на време струи бял газ изригваха от дълбините, за да бъдат издухани от вихрите, образувани от мощното въртеливо движение на планетата. Може би най-странни от всичко бяха белите петна, на места подредени правилно като перлен наниз и разположени в средата на юпитеровите ширини там, където духаха пасатите.

В часовете непосредствено преди срещата Флойд почти не видя командира или навигатора. Семейство Орлови рядко напускаха командния мостик, тъй като непрекъснато проверяваха орбитата на приближаването им и нанасяха дребни доуточнения в курса на „Леонов“. Корабът се намираше на критичния път — всеки миг щеше да се докосне до външния слой на атмосферата; ако летеше твърде високо, фрикционната спирачна система нямаше да бъде достатъчна, за да намали скоростта, и корабът щеше да изхвръкне извън Слънчевата система без възможност за спасение. Ако летеше твърде ниско, щеше да пламне и да изгори като метеор. Между двете крайности имаше малка възможност за грешка.

Китайците бяха доказали, че аероспирачните системи можеха да действат, но винаги съществуваше вероятността нещо да не е както трябва. Ето защо Флойд изобщо не се изненада, когато докторът по хуманна медицина Руденко призна само час преди контакта да бъде осъществен:

— Уди, започвам да съжалявам, че не взех онази икона със себе си.

Двойна среща

„… документите за ипотеката на къщата в Нантъкет трябва да са в картотеката на буквата «М», в библиотеката.

Е, мога да мисля само за това. През последните два часа си припомнях една картина, която бях виждал като малко момче в един парцалив том за викторианското изкуство — трябва да е била рисувана преди сто и петдесет години. Не мога да си спомня дали беше цветна, или в черно-бяло. Ала никога не ще забравя названието й — не се смей, — казваше се «Последната вест до дома». Нашите прапрадеди са обичали този вид сантиментална мелодрама.

Изобразяваше палубата на кораб с платна по време на ураган — платната разкъсани, а палубата залята от вълните. На заден план екипажът се бори да спаси кораба. А на преден план младият юнга пише върху лист хартия, до него е бутилката, с която той се надява, че съобщението му ще стигне до брега.

Макар че по онова време бях още дете, чувствах, че той би трябвало да помогне на останалите, вместо да пише писмо. Но въпреки всичко картината ме развълнува: никога не съм си мислел, че някой ден ще се чувствам като този малък юнга.

Разбира се, сигурен съм, че ще получиш моето съобщение и че няма с какво да помогна на «Леонов». Всъщност вежливо ме помолиха да не им се пречкам, така че съвестта ми е чиста, когато диктувам съобщението си.

Сега ще го изпратя до командния мостик, защото след четвърт час връзката ни ще прекъсне, тъй като ще издърпаме голямата чиния и ще заковем люковете — ето ви още една добра морска аналогия! В момента Юпитер изпълва цялото небе — няма да се опитвам да го описвам и дори няма още дълго да го наблюдавам, тъй като капаците ще се спуснат след няколко минути. Всъщност камерите ще го сторят много по-добре от мен.

Сбогом, скъпи мои, изпращам ви моята обич, особено на Крис. Когато получите това, всичко ще бъде свършено, за добро или за лошо. Не забравяйте, че се опитах да направя всичко възможно заради нас — сбогом.“

Когато отстрани аудиочипа, Флойд се понесе към центъра за комуникации и го подаде на Саша Ковальов.

— Моля те, погрижи се да бъде изпратено, преди да сме се изключили — сериозно каза той.

— Не се притеснявай — обеща му Саша. — Все още работя на всички канали, при това ни остават още цели десет минути.

Той протегна ръката си.

— Ако се видим отново, е, тогава ще се посмеем. Ако ли не, е, това ще е добро сбогуване!

Флойд запремига.

— Шекспир, предполагам?

— Разбира се. Брут и Касий преди битката. Ще се видим по-късно.

Таня и Василий бяха твърде съсредоточени в екраните и само му махнаха с ръка, после той се оттегли в кабината си. Вече се бе сбогувал с останалите членове на екипажа; нямаше какво друго да прави, освен да чака. Спалният му чувал бе завързан и готов за мига, в който щеше да задейства гравитацията при забавянето на скоростта — той трябваше само да влезе в него.

— Прибери антените, спусни всички защитни щитове — се разнесе глас по високоговорителя на интеркома. — Първото задействане на спирачната система ще се почувства след пет минути. Всичко е нормално.

— Аз едва ли бих използвал тази дума — измърмори под носа си Флойд. — Мисля, че искаш да кажеш „номинално“.

Не бе завършил мисълта си, когато някой почука на вратата му по странен начин.

— Кто там?

За негова най-голяма изненада беше Женя.

— Може ли да вляза? — попита смутено тя с тънкото гласче на момиченце, което Флойд едва разпозна.

— Разбира се. Но защо не сте в собствената си кабина? Само след пет минути ще навлезем в гравитационното поле.

Още когато й задаваше въпроса, той осъзна глупостта му. Отговорът бе тъй очевиден, че Женя дори не си направи труда да го изрече на глас.

Наистина Женя бе последният човек, който той очакваше: нейното отношение към него бе винаги вежливо, но тя се държеше на разстояние. Тя бе единственият член на екипажа, който предпочиташе да го нарича „доктор Флойд“. И ето я сега, очевидно търсеща уют и компания в миг на опасност.

— Женя, мила — кисело започна той. — Ти си добре дошла. Но пространството в кабината ми е доста ограничено. Някой дори би могъл да го нарече „спартанско“.

Тя успя да извика на устните си слаба усмивка, но не каза нищо и се понесе из кабината. За първи път Флойд осъзна, че тя не бе просто неспокойна — тя бе ужасена. После разбра защо бе дошла именно при него. Срамуваше се да погледне в очите своите сънародници и затова диреше утеха на друго място.

Когато го осъзна, удоволствието му от неочакваната среща като че ли поугасна. Това обаче не намали отговорността му към другото човешко същество, което се намираше далеч от дома. Фактът, че тя бе привлекателна млада жена, макар и със сигурност да не беше красавица, на половината на неговата собствена възраст, не би трябвало да има някакво значение. Ала имаше; той бе започнал да се възбужда.

Вероятно тя бе забелязала това, но не стори нищо, за да го окуражи, или обезкуражи, когато легнаха един до друг в спалния пашкул. Имаше достатъчно място за двамата и Флойд започна развълнувано да пресмята. Ако предположим, че тежестта превиши предполагаемата и въжетата се скъсат, много лесно щяха да загинат…

Съществуваше достатъчна разлика в изчисленията с цел обезопасяване; нямаше защо да се тревожи, че ще настъпи такъв позорен край. Хуморът бе враг на желанието; прегръдката им сега беше съвършено целомъдрена. Не беше сигурен дали това трябва да го радва, или да го натъжава.

Ала бе твърде късно за мислене. От много, много далеч достигна първият слаб шепот на звук, като скимтенето на някоя изгубена душа. В същия миг корабът едва доловимо потръпна; пашкулът се разклати и въжетата се опънаха. След седмици, прекарани в безтегловност, гравитацията започваше да действа.

Само за няколко секунди слабото скимтене се извиси и се превърна в непрекъснат вой, а пашкулът заприлича на претоварена люлка. Това не бе твърде добра идея, помисли си Флойд; беше станало трудно да се диша. Убиването на скоростта бе само част от проблема: Женя се бе вкопчила в него, както удавницата в поговорката се улавя за сламката. Той я отблъскваше от себе си, колкото бе възможно по-леко.

— Няма нищо, Женя. Щом „Циен“ го извърши, значи и ние ще успеем. Отпусни се, не се тревожи.

Беше му трудно да крещи и в същото време гласът му да звучи успокояващо, при това не бе сигурен дали Женя изобщо го чуваше сред грохота, причинен от нажежаването на водорода. Но тя не го стискаше вече тъй отчаяно и той се възползва от възможността да си поеме дълбоко въздух.

Какво ли би казала Керълайн, ако го видеше? Щеше ли той да й разкаже, ако му се отдадеше възможност? Не беше сигурен, че тя щеше да го разбере. В момент като този всички връзки със Земята бяха прекалено слаби.

Невъзможно му беше да се движи, да говори, ала сега, когато вече свикна със странното усещане за тежест, той повече не се чувстваше неуютно, като изключим изтръпналата му десница. С усилие я издърпа изпод Женя; познатото до болка действие му причини чувство за вина. Докато усещаше как кръвообращението в ръката му се възстановява, Флойд си спомни една известна забележка, която се приписваше на поне десетина астронавти и космонавти: „И проблемите, и удоволствията на секса при нулева гравитация са силно преувеличени.“

Как ли се чувстваха останалите, чудеше се той и за миг си помисли за Чандра и Кърноу, които спокойно бяха проспали всичко. Никога нямаше да узнаят, ако „Леонов“ станеше част от метеоритния дъжд в небето на Юпитер. Но не им завиждаше; бяха изпуснали преживяване, което не се повтаряше в живота на човека.

Таня говореше по интеркома; думите й се губеха в бумтенето, но гласът й звучеше спокойно и съвършено нормално, сякаш правеше най-обикновено съобщение. Флойд успя да погледне часовника си и с удивление видя, че бяха по средата на маневрата. В същия миг „Леонов“ се намираше най-близо до Юпитер; единствено автоматичните сонди бяха прониквали по-дълбоко в атмосферата на тази планета.

— На половината път сме, Женя — викна той. — Отново се отдалечаваме.

Не беше сигурен дали го разбираше. Беше стиснала очи, ала леко се усмихваше.

Корабът вече забележимо се тресеше, като малка лодка сред морските вълни. Дали е нормално? — чудеше се Флойд. Радваше се, че до него бе Женя, за която да се грижи; това отвличаше вниманието му от собствените му страхове. Само за миг, преди още да може да изгони мисълта от главата си, му се стори, че стените внезапно засияха с яркочервена светлина и се надвесиха над него. Също като кошмарните представи на Едгар Алън По, за които не се бе сещал цели трийсет години.

Но това нямаше да се повтори. Ако топлинният щит се повреди, корабът моментално щеше да се разпадне, щеше да се сплеска като пита от газовата стена. Нямаше да усетят болка; нервната му система нямаше да разполага с време, за да реагира, преди да спре да съществува. Разполагаше и с по-утешителни мисли, но и тази не бе за отхвърляне.

Подскачането леко отслабна. Последва още едно съобщение от Таня, което също не се чу (щеше да й се присмива по този повод, когато всичко свършеше). Времето започна да пълзи; след малко той престана да поглежда часовника си, защото просто не му вярваше. Цифрите се сменяха толкова бавно, че той почти се чувстваше като в разтегленото време на Айнщайн.

Тогава се случи нещо още по-невероятно. Отначало му стана смешно, после малко се ядоса. Женя бе заспала — не точно в обятията му, ала все пак съвсем близо до него.

Реакцията бе естествена: напрежението трябва да я бе изтощило и мъдростта на организма й се бе притекла на помощ. Внезапно и Флойд почувства сънливост почти като след оргазъм, тъй като той също бе емоционално изтощен от срещата. Трябваше да се бори, за да остане буден…

… После започна да пада… пада… пада… всичко бе свършило. Корабът се бе завърнал отново в космоса, на който принадлежеше. Двамата с Женя се бяха разлетели в различни посоки.

Никога нямаше да бъдат тъй близо един до друг, ала винаги щяха да чувстват особена нежност един към друг, която никой друг нямаше да бъде в състояние да сподели.

Бягство от великана

Когато Флойд пристигна в кабината за наблюдения — дискретно последвал Женя след десет минути, — Юпитер вече изглеждаше далеч, далеч. Ала това можеше и да е илюзия, основана на неговите познания, а не плод на онова, което виждаха очите му. Току-що бяха излезли от атмосферата на Юпитер и планетата все още изпълваше половината небе.

И ето ги вече — както възнамеряваха, — нейни затворници. През последния пълен с напрежение час те нарочно бяха изхвърлили излишната скорост, която щеше да ги изведе направо извън Слънчевата система към звездите. Сега пътуваха по елипса — класическата Хохманова орбита, — която щеше да ги кара да сноват между Юпитер и орбитата на Йо, която бе с 350 000 километра по-високо. Ако не включеха отново двигателите — или пък ако не можеха да го сторят, — „Леонов“ щеше да заснове между тези две точки, извършвайки едно завъртане на всеки деветнайсет часа. Щеше да се превърне в най-близката до Юпитер луна, ала не за дълго. Всеки път, Когато се докоснеше до атмосферата, щеше да губи височина, докато паднеше със спираловидни движения и се разбиеше.

Флойд не бе любител на водката, но се включи в компанията без каквито и да било задръжки, за да вдигне тържествена наздравица за проектантите на кораба и да изрази благодарността си към Сър Исак Нютон. След това Таня върна с твърда ръка бутилката обратно в шкафа; предстоеше им още много работа.

Въпреки че го очакваха, всички подскочиха при внезапния приглушен тътен от експлозиите и раздрусването при разделянето. Няколко секунди по-късно огромният, все още светещ диск се появи плаващ пред очите им, преобръщайки се бавно, докато се отдалечаваше от кораба.

— Гледайте! — извика Макс. — Летяща чиния! Кой има фотоапарат?

Последва смях с отчетлива нотка на нервно облекчение. Той бе прекъснат от гласа на командира в по-строга тоналност.

— Сбогом, верен ни топлинен щит! Свърши чудесна работа.

— Ала каква загуба! — възкликна Саша. — Това са най-малко два тона. Помислете си колко много товар бихме могли да носим срещу заплащане!

— Ако това е доброто, консервативно руско инженерство — включи се и Флойд, — тогава и аз съм за него. Много по-добре е да имаш няколко тона в излишък, отколкото да не ти достига един милиграм.

Всички изръкопляскаха на благородните сентенции, докато излишният вече щит изстина до жълто, после червено и най-после стана черен и се сля с космоса. Изчезна от погледа им, когато беше само на няколко километра и единствено внезапната поява от време на време на някоя засенчена звезда издаваше присъствието му.

— Предварителната проверка на орбитата е завършена — израпортува Василий. — Намираме се на десет метра в секунда от правилния си вектор. Не е лошо като за първи опит.

Новината бе последвана от тиха въздишка на облекчение, а няколко минути по-късно Василий направи още едно съобщение:

— Промяна на положението за корекция на курса; делта ви шест метра в секунда. След една минута — двайсетсекундно изгаряне.

Бяха все още толкова близо до Юпитер, че бе невъзможно да повярват, че корабът бе навлязъл в орбита около планетата. Със същия успех можеха да се намират на голяма височина в самолет, който се измъква от морето от облаци. Нямаше критерий за мащаб; лесно им беше да повярват, че се отдалечават от земен залез; червените, розови и виолетови отблясъци под тях изглеждаха толкова познати!

А това бе измама; нищо наоколо нямаше своето земно сравнение. Цветовете бяха характерни, нямаха нищо общо с тези на земния залез. Самите газове бяха съвършено различни — метан, амоняк и магьосническа смес от въглеводороди, забъркана в казан заедно с водород и хелий. Нито следа от кислород, от дъха на човешки живот.

Облаците плуваха от хоризонт до хоризонт в успоредни линии, разбърквани от време на време от вихри и урагани. Тук-там изблици на газове с по-светъл цвят променяха картината и Флойд виждаше тъмния край на огромен въртоп, вихри от газ, който водеше надолу към неизмеримите дълбини на Юпитер.

Затърси с очи Голямото червено петно, после сам отпъди тази глупава мисъл. Невероятната гледка от огромни маси облаци под него съставляваха само няколко процента от необхватността на Червеното петно; човек би могъл да очаква със същия успех да разпознае контурите на Съединените щати от някой аероплан, който лети ниско над щата Канзас.

— Корекциите са направени. Следваме орбита на пресичане с Йо. Време на пристигане: осем часа, петдесет и пет минути.

По-малко от девет часа, за да се отдалечим от Юпитер и да се срещнем с каквото ни очаква там, помисли си Флойд. Избягахме от великана, ала той представляваше опасност, която предварително очаквахме и за която се бяхме подготвили. Онова, което ни очаква, е изцяло неизвестно.

А когато оцелеем и от това предизвикателство, ще трябва отново да се върнем на Юпитер. Ще имаме нужда от неговата сила, за да се изстреляме към дома без опасност.

Частна линия

„… Здравей, Димитри. Тук е Уди, който ще превключи на Ключ 2 след две секунди… Здравей, Димитри — умножи Ключ 3 и Ключ 4, извлечи корен кубичен, прибави «Пи» на квадрат и използвай най-близкото цяло число за Ключ 5. Ако твоите компютри не са милион пъти по-бързи от нашите — а аз съм дяволски сигурен, че не са, — никой няма да може да дешифрира това съобщение, нито от твоята, нито от моята страна. Но ти може би трябва да даваш обяснения; както и да е, добър си по тази част.

Впрочем обичайните ми превъзходни източници ме информираха за неуспеха на последния опит да се убеди стария Андрей да си подаде оставката; разбирам, че вашата делегация не е имала повече късмет от останалите и той все още ви виси на врата като Президент. Умирам си от смях; много помага на Академията, няма що. Знам, че е минал деветдесетте и че е станал, е, да го наречем малко инат. Но не чакайте помощ от мен, дори да бях най-добрият специалист по безболезнено отстраняване на престарели учени в света, ох, съжалявам, в Слънчевата система.

Би ли повярвал, ако ти кажа, че все още съм малко пиян? Почувствахме, че заслужаваме малко тържество, след като вече сме се срещнали… по дяволите… след като сме осъществили срещата с «Дискъвъри». Освен това снабдихме се с още двама члена на екипажа, които трябваше да поздравим. Чандра не вярва в алкохола — като пиел, заприличвал на човек, — ала Уолтър Кърноу пи и заради него, дори заради още един. Единствено Таня остана трезва като морков, което можеше да се очаква.

Моите сънародници, американците — боже мой, звуча като някой политик, — излязоха от хибернация без никакви проблеми и сега нямат търпение да започнат работа. Трябва да бързаме; не само защото времето лети, а защото «Дискъвъри» изглежда в много лоша форма. Не повярвахме на очите си, когато видяхме, че безупречно белият й корпус е станал болезнено жълт.

Виновен е, разбира се, Йо. Корабът се е спуснал по спирала до три хиляди километра, а на всеки няколко дни различни вулкани изригват мегатонове сяра нагоре към небето. Дори да си гледал филмите, пак не можеш истински да си представиш какво е да висиш над подобен ад; ще се радвам да се измъкнем оттук, дори да се отправим към още по-тайнствени места — и може би много по-опасни.

През 2006 година летях над Килауеа, когато тя изригна; беше ужасно, невъобразимо, но беше нищо — казвам ти, нищо, — в сравнение с това. В момента сме над тъмната половина, което е още по-лошо. Виждаш достатъчно малко, за да си представяш какво ли не. Толкова е близо до Ада, колкото винаги съм искал да достигна…

Някои от серните езера са тъй горещи, че светят, но по-голямата част от светлината се излъчва от изпразването на електрическите заряди във въздуха. На всеки няколко минути наоколо сякаш всичко експлодира, като че ли е блеснала гигантска фотосветкавица. Вярвам, че това не е толкова лоша аналогия; милиони ампера се движат в енергийния поток, свързващ Йо и Юпитер, и много често се получава прекъсване във веригата. Тогава се появява най-мощната светкавица в Слънчевата система и половината наши прекъсвачи подскачат от състрадание.

Появи се изригване точно под терминатора и сега виждам огромен облак застрашително да се придвижва към нас и да засенчва слънцето. Чудя се дали ще се издигне до височината, на която сме, а дори и да се издигне, докато стигне до нас, ще е вече безопасен. Наистина е зловещ — космическо чудовище, което се опитва да ни разкъса.

Скоро след като пристигнахме, разбрах, че Йо ми напомня на нещо; тази мисъл ме мъчеше цели два дни и трябваше да направя сверка с архивите, тъй като библиотеката на кораба не можеше да ми бъде от помощ — срамота! Спомняш ли си как те представих на «Господаря на пръстените», когато бяхме още деца, на онази оксфордска конференция? Йо е Мордор; надзърни в Част 3. Там има един пасаж за «реките от огнена лава», които си пробиват път… Докато се охладят и застинат в «изкривени драконови форми, които изтерзаната земя е издълбала». Превъзходно описание; как е знаел Толкиен какво представлявала Йо четвърт век преди някой да го е зървал? Можем да кажем дори, че природата имитира изкуството.

Добре поне, че няма да кацаме тук; мисля, че дори покойните ни китайски колеги не биха се опитали да го сторят. Вероятно някой ден и това ще бъде възможно; има райони, които изглеждат доста стабилни и са до голяма степен пощадени от серния дъжд.

Кой би повярвал, че ще изминем целия път до Юпитер, най-голямата планета, и после ще я отминем? И все пак ето какво вършим през по-голямата част от времето; а когато не наблюдаваме Йо или пък «Дискъвъри», ние си мислим за… Артефакта.

Все още се намира на десет хиляди километра разстояние, горе в точката на колебаещия се баланс, ала когато го погледна през телескопа, той изглежда тъй близо, че бих могъл да го докосна с ръка. И понеже няма нищо характерно, никакъв показател за размерите му и окото не може да ги прецени, той изглежда два километра на дължина. Ако е твърд, би могъл да тежи милиарди тонове.

Но дали е твърд? Няма почти никакво радарно ехо. Виждаме го само като черен силует на фона на юпитеровите облаци триста хиляди километра под нас. Освен размерите, той прилича изцяло на монолита, който изкопахме на Луната.

Е, утре вече се качваме на «Дискъвъри» и не знам кога ще имам време или възможност отново да се свържа с теб. Но има още нещо, стари ми приятелю, преди да прекъсна.

Става въпрос за Керълайн. Така и не разбра защо трябваше да напускам Земята и, знаеш ли, понякога си мисля, че никога няма да ми го прости. Някои жени не вярват, че любовта е единственото те мислят, че тя е всичко. Може би са прави… всъщност вече е твърде късно да спорим по този въпрос.

Опитай се да я обориш, когато ти се отдаде възможност. Тя спомена, че иска да се върне на континента. Страхувам се, че ако го стори…

Ако не успееш с нея, опитай се да развеселиш Крис. Липсва ми повече, отколкото смея да ти доверя.

Той ще повярва на чичо Димитри — ако му кажеш, че баща му го обича и че ще се върне при него, колкото е възможно по-бързо.“

Акостиране

Дори при най-благоприятни обстоятелства никак не е лесно да се спре изоставен космически кораб, тъй като му е невъзможно да предприеме помощни маневри. Всъщност той представлява реална опасност.

Уолтър Кърноу го знаеше като абстрактен принцип; ала никога не го бе усещал с кожата си, докато не зърна стометровия „Дискъвъри“, който непрекъснато се преобръщаше в пространството, а в същото време „Леонов“ се опитваше да застане на безопасно разстояние. Преди години оста на карусела се бе счупила от триенето и ъгловият момент се бе пренесъл върху цялата структура. Сега изоставеният кораб бавно се премяташе по своята орбита като палка на мажоретка в най-високата точка на траекторията си.

Първият проблем беше как да спрат въртенето, което не им разрешаваше да контролират „Дискъвъри“, нещо повече — дори не можеха да се приближат до кораба. Затворен в херметическата камера заедно с Макс Брейловски, Кърноу имаше много рядкото усещане за липса на компетентност, дори за малоценност; това не бе неговият профил. Вече бе обяснил намусено:

— Аз съм космически инженер, а не космическа маймуна.

Ала работата трябваше да се свърши. Единствено той притежаваше умението, което би могло да спаси „Дискъвъри“ от прегръдката на Йо. Ако Макс и колегите му започнеха работа с непознатите им диаграми и оборудване, щеше да им отнеме твърде много време. Докато възвърнеха притока на енергия в кораба и фиксираха контролните табла, той щеше вече да се е гмурнал в огнената фосфорна яма.

— Нали не се страхуваш? — попита го Макс, когато поставяха скафандрите си.

— Не дотолкова, че да направя нещо в космическите си гащи. А иначе — да, страхувам се.

Макс се изкиска.

— Бих казал, че гащите са проектирани тъкмо за тази работа. Но не се тревожи, няма да те занеса на парчета с моята… как го наричаш?

— Метла. Защото вещиците ги яхват и пътуват така.

— О, да. Използвал ли си я някога?

— Веднъж опитах, но тя ми избяга. На другите им се стори много смешно.

Съществуват професии, за които са нужни уникални и характерни инструменти — грънчарско колело, геоложко чукче, зидарска мистрия. А хората, принудени да прекарват голяма част от времето си в безтегловност, бяха изнамерили така наречената метла.

Бе много просто — куха тръба, дълга един метър, в единия край имаше педал, а в другия — задържаща примка. При натискане на едно копче тръбата можеше да се удължи пет-шест пъти на принципа, на който се удължаваше телескопът, а вътрешната система за омекотяване на удара позволяваше на умелия оператор да извършва най-удивителни маневри. Педалът пък можеше да се превръща в клещи или в кука, когато бе необходимо; имаше още много усъвършенствания, но основното се състоеше в гореописаното. Изглеждаше измамно лесно за използване; ала не беше.

Помпите в херметическата камера привършиха работа и спряха; появи се надпис: „ИЗХОД“; външният люк се отвори и те бавно изплуваха в нищото.

„Дискъвъри“ се премяташе на около двеста метра разстояние, като ги следваше в орбита около Йо, изпълнил половината небе. Юпитер не се виждаше, тъй като се намираше от другата страна на спътника. Нарочно бяха избрали момента; използваха Йо като щит, за да ги брани от силите, които се движеха към тях и обратно в енергийния поток, свързващ двата свята. Но дори при това положение радиационното равнище бе опасно високо; разполагаха с по-малко от петнайсет минути, след което трябваше да се върнат в убежището си.

Още в първия миг нещо стана със скафандъра на Кърноу.

— Когато напуснах Земята, ми бе по мярка — оплака се той. — А сега се мятам в него като грахово зърно в шушулка.

— Съвсем нормално е, Уолтър — успокои го командирът — докторът по хуманна медицина Руденко, включвайки се в радиоверигата. — В хибернация си отслабнал с десет килограма, а това е дори много добре. Всъщност вече си върнал три от тях.

Преди да може да измисли подходяща реплика в отговор, Кърноу забеляза, че леко, но стабилно се оттласква от „Леонов“.

— Отпусни се, Уолтър — каза Брейловски. — Не използвай бутона за придвижване, дори ако се запремяташ. Нека аз да върша всичко.

Кърноу виждаше слабото пухтене зад младия мъж, когато малките им реактиви ги приближаваха към „Дискъвъри“. Всяко облаче пара бе последвано от леко дръпване на въжето и той започна да се приближава към Брейловски; ала нямаше да може да го достигне преди следващото пухтене. Чувстваше се тъй, сякаш извършваше едно от периодичните си завръщания на Земята — така подскачаше нагоре-надолу по въжето.

Имаше един-единствен безопасен начин да се приближат до изоставения кораб и той беше по осовата линия, по която корабът бавно се завърташе. Центърът на въртене се намираше приблизително по средата на „Дискъвъри“ близо до главния комплекс антени и Брейловски се насочи право натам, мъкнейки след себе си нетърпеливия си партньор. Дали ще ни спре навреме? — питаше се Кърноу.

Сега „Дискъвъри“ приличаше на огромни, тънки гири, които бавно разцепваха небето пред тях. Макар че му трябваха няколко минути, за да извърши едно пълно завъртане, противоположните краища се движеха с впечатляваща скорост. Кърноу се опита да не им обръща внимание и се съсредоточи върху приближаващия неподвижен център.

— Това е целта ми — обади се Брейловски. — Не се опитвай да ми помогнеш и не се изненадвай, каквото и да се случи.

Сега пък какво ли искаше да каже? — попита се Кърноу и се подготви да се превърне във възможно най-малко удивляващия се човек.

Всичко стана за около пет секунди. Брейловски натисна копчето, метлата се удължи на четири метра и направи контакт с приближаващия се кораб. После започна да се сгъва, вътрешните й ресори погълнаха момента на Брейловски; ала противно на очакванията на Кърноу, това не го накара да яхне антената. Метлата тутакси се изправи отново, тласна назад руснака, така че фактически той се отблъсна от „Дискъвъри“ точно толкова бързо, колкото се и приближи до него. Профуча покрай Кърноу, отправил се отново към космоса само на няколко сантиметра от него. Изуменият американец имаше време само колкото широко да се ухили, когато Брейловски се изстреля край него.

След миг усети, че въжето, което ги съединяваше, се опъна и скоростта веднага намаля. Противоположните им скорости взаимно се убиха; практически останаха неподвижни по отношение на „Дискъвъри“. Кърноу трябваше само да се хване за най-близката ръчка и да издърпа вътре и двамата.

— Играл ли си някога на руска рулетка? — попита той, когато отново бе в състояние да си поеме дъх.

— Не, какво е то?

— Някога трябва да те науча. Прилича на днешното ни преживяване и е отлично средство против скука.

— Надявам се, Уолтър, не намекваш, че Макс би сторил нещо опасно?

Доктор Руденко звучеше така, сякаш бе наистина шокирана и Кърноу реши, че е най-добре да не отговори; понякога руснаците не разбираха странното му чувство за хумор.

— Можехте да ме направите за смях — измърмори той под носа си тъй тихо, че тя не можа да го чуе.

Сега, когато вече бяха здраво прилепнали за гнездото на преобръщащия се кораб, той не усещаше въртенето — особено като съсредоточеше погледа си върху металните пластини непосредствено пред очите му. Стълбата, която чезнеше в далечината, минавайки покрай тънкия цилиндър — основното тяло на „Дискъвъри“, — бе следващата им цел. Отдалеченият край на сферичния команден модул се намираше сякаш на няколко светлинни години разстояние, макар той отлично да знаеше, че разстоянието бе не повече от петдесет метра.

— Аз ще тръгна първи — каза Брейловски, като се полюляваше на хлабавото въже, което ги свързваше. — Помни — оттук нататък има само нанадолнище. Но това не е проблем — можеш да се придържаш за въжето с една ръка. Дори на дъното гравитацията е около една десета g. А това е — как казваш в такива случаи? — фъшкия.

— Искаш да кажеш курешка. И ако ти е все едно, аз ще тръгна първи. Никога не съм обичал да пълзя по стълби в обратна посока, дори при незначителна гравитация.

Кърноу отлично разбираше, че бе много важно да запази леко шеговития тон; в противен случай тайнствеността и опасностите, които криеше ситуацията, щяха безвъзвратно да го обземат. Та той бе на повече от един милиард километра от дома си, на път да влезе в най-известния изоставен кораб в цялата история на космическите изследвания; един журналист бе нарекъл „Дискъвъри“ космическата „Мари Селест“ и аналогията бе напълно подходяща. Ала имаше още нещо, което придаваше неповторимост на положението; дори да успееше да постави кошмарния лунен пейзаж, изпълващ небето, извън вниманието си. Колчем се докоснеше до стъпенката на стълбата, върху ръкавицата му оставаше тънък пласт серен прах.

Брейловски, разбира се, действаше съвсем точно; ротационната гравитация в резултат от премятането на кораба лесно се парираше. Когато свикна, на Кърноу дори му хареса усещането за посока, което получаваше.

Внезапно те се озоваха пред голямата обезцветена сфера на модула на „Дискъвъри“. Само на няколко метра от тях се намираше аварийният люк — същия, досети се Кърноу, който бе използвал Боумън за финалната си среща с Хал.

— Надявам се, че ще можем да влезем — измърмори Брейловски. — Жалко е да биеш всичкия този път и да намериш вратата залостена.

Той избърса сярата и под пласта се откри табела, на която пишеше: ГОТОВНОСТ НА ХЕРМЕТИЧЕСКАТА КАМЕРА.

— Разбира се, че е заключена. Да опитам ли с контролните бутони?

— Няма да ни навреди, но нищо няма да стане.

— Прав си. Е, тогава с ръчната…

Вълнуващо бе да наблюдават открехването в заобления корпус и леката пара, изчезваща в пространството и увличаща със себе си лист хартия. Ами ако това бе жизненоважно съобщение? Никога нямаше да узнаят. Листчето се завихри, запремята се, без да изгубва въртеливото си движение, и се изгуби към звездите.

Брейловски продължаваше да върти ръчната система за отваряне и сякаш измина много дълго време, преди тъмната отблъскваща паст на камерата да се открие съвсем. Кърноу се надяваше, че поне сигналните лампички още ще светят. Но нямаха този късмет.

— Сега вече ти си шефът, Уолтър. Добре дошъл на територията на САЩ.

Когато се покатери на четири крака и влезе, обстановката, осветена от лампата на скафандъра му, не бе никак подканяща. Според Кърноу всичко бе оставено в безупречен ред. Нима съм очаквал друго? — попита се той, вече полуядосан.

Ръчното затваряне им отне дори повече време, отколкото отварянето, ала нямаше никаква друга възможност. Тъкмо преди да запечатат отново люка, Кърноу рискува и хвърли поглед на налудничавата панорама отвън.

До екватора се бе разтворило блещукащо синьо езеро; беше сигурен, че преди няколко часа го нямаше там. Блестящи жълти пламъци, характерния цвят на горящ натрий, танцуваха по бреговете му; мастиленочерната повърхност бе обвита в дима от прозрачна плазма на една от почти непрекъснатите зори на Йо.

Това бе материал за бъдещи кошмари — и като че то не бе достатъчно, та се появи още нещо, достойно за четката на някой луд майстор на сюрреализма. Огромен извит рог, изникнал сякаш направо от огнените казани на горящия спътник, прониза черното небе такава гледка трябва да се е появила пред очите на обречения бикоборец в мига на последната истина.

Полумесецът на Юпитер се издигаше и поздравяваше „Дискъвъри“ и „Леонов“, а те се придвижваха към планетата, следвайки общата си орбита.

Спасяване на имуществото

В мига, в който външният люк се затвори зад тях, ролите им се смениха. Кърноу беше сега у дома си, докато Брейловски бе чужд и не се чувстваше удобно сред лабиринта черни коридори и тунели, пронизващи „Дискъвъри“ отвътре. На теория Макс добре познаваше вътрешността на кораба, ала познанието му бе единствено въз основа на проектантските чертежи. Кърноу пък бе работил месеци наред във все още недовършения близнак на „Дискъвъри“; той можеше да се придвижва буквално със завързани очи.

Напредваха трудно, тъй като в тази част на кораба гравитацията не бе нулева; неконтролируемото въртене създаваше допълнителна гравитация, която, колкото и да бе незначителна, като че ли винаги се проявяваше в най-неподходяща посока.

— Най-напред трябва да спрем тази дяволска въртележка — измърмори Кърноу, след като няколко пъти се подхлъзна надолу по коридора, преди да успее да се залови за нещо. — А не можем да го направим, докато ни липсва енергия. Надявам се, че поне Дейв Боумън е запазил всички системи, преди да е напуснал кораба.

— Сигурен ли си, че е напуснал кораба? Може да е имал намерение да се завърне.

— Дори да си прав, предполагам, че никога не ще го узнаем. Ако самият той изобщо го е знаел.

Бяха везли в Под Бей — „космическия гараж“ на „Дискъвъри“, който обикновено съхраняваше три от сферичните капсули за един човек, използвани за операции извън кораба. Беше останала само Капсула № 3: Капсула № 1 се бе изгубила в тайнствената катастрофа, в която бе загинал Франк Пуул, а Капсула № 2 бе с Дейв Боумън, независимо къде беше в този миг.

— Макс — каза той съвършено сериозно, — каквото и да се случи, моля те не си плюй на петите.

За хилядни от секундата Брейловски загуби контрол над себе си; тъкмо се готвеше да отговори: „Бих искал да не го беше казвал, Уолтър“, ала се спря навреме. Щеше да бъде дяволски ясно признание за собствената му слабост; вместо това, той отвърна:

— Бих искал да се запозная с идиота, който остави онзи филм в нашата библиотека.

— Вероятно го е направила Катерина, за да изпита психологичното равновесие на хората. Ама и ти, когато миналата седмица го видяхме, щеше да се пукнеш от смях.

Брейловски замълча; забележката на Кърноу бе съвършено вярна. Ала това се бе случило в познатата топлина и светлина на „Леонов“, сред приятели, не в мастиленочерния замръзващ кораб, напуснат от хората и обитаван от духове. Независимо от човешката си рационалност, с лекота можеше да си представи как страшен непознат звяр пълзи по коридорите и търси кого да разкъса.

Ти си виновна, бабо (почивай в мир под сибирската пръст), бих искал да не бе пълнила главата ми с толкова много мрачни легенди. Като затворя очи, все още виждам колибата на Баба Яга, изправена на кокошите си крака сред тъмната гора…

Стига глупости. Аз съм блестящ млад инженер, застанал лице в лице с най-голямото техническо предизвикателство в моя живот и не бива да давам повод на моите американски приятели да се досетят, че понякога съм изплашено малко момче…

Шумовете им пречеха. Понякога се натрупваха твърде много, макар да бяха тъй слаби, че само опитен астронавт би могъл да ги различи сред звуковете, които издава собственият му скафандър. Ала за Макс Брейловски, свикнал да работи сред мъртва тишина, те бяха определено демобилизиращи, макар да знаеше, че непостоянните скърцания и скрибуцания най-вероятно са причинени от термалното разширяване, докато корабът се въртеше като месо на шиш. Колкото и слабо да беше Слънцето, температурната разлика между тъмната и светлата страна бе чувствителна.

Дори до болка познатият му скафандър не бе съвсем в ред сега, когато и отвън, и отвътре имаше налягане. Силите, действащи в прегъвките му, се бяха леко променили и той не можеше достатъчно точно да премерва движенията си. Сякаш сега започвам да се уча наново, ядоса се на себе си той. Време беше да промени настроението си, като извърши някакво решително действие…

— Уолтър, бих искал да изпробвам атмосферата.

— Атмосферата е наред, температурата — пфу! — сто и пет градуса под нулата.

— Хубава здрава руска зима. Ала въздушната възглавница в скафандъра ми ме пази от хапещия студ.

— Добре тогава, продължавай. Но нека първо осветя лицето ти, че да забележа, когато посинееш. И не спирай да говориш.

Брейловски вдигна шлема на скафандъра си. В същия миг се сепна, сякаш го погалиха с ледени пръсти по бузата, после предпазливо помириса с нос и дълбоко си пое дъх.

— Мразовито, но дробовете ми няма да замръзнат. Усещам странна миризма. Спарено, развалено, като че ли нещо — о, не!

Внезапно пребледнял, Брейловски бързо смъкна козирката на шлема си.

— Какво има, Макс? — попита го Кърноу с внезапно и вече истинско безпокойство. Брейловски не отговори; имаше вид на човек, който още не може да дойде на себе си. Разбира се, че непрекъснато рискуваше да извърши нещо ужасно и понякога фатално — да повърне в скафандъра си.

Последва дълга тишина; тогава Кърноу уверено каза:

— Разбирам. Но съм сигурен, че грешиш. Знаем, че Пуул се е изгубил в пространството. Боумън съобщи, че той… изхвърлил останалите, след като са загинали в хибернация, а ние сме сигурни, че е направил точно така. Тук не може да има никой. Освен това много е студено!

Тъкмо щеше да допълни: „Като в морга“, ала замълча навреме.

— Да предположим — прошепна Брейловски, — само да предположим, че Боумън е успял да се завърне на кораба и е умрял тук.

Последва още по-дълга тишина, преди Кърноу да повдигне бавно и решително щита на собствения си скафандър. Замижа, когато мразовитият въздух опари дробовете му, после с отвращение сбърчи нос.

— Разбирам какво имаш предвид. Но даваш твърде голяма свобода на въображението си. Обзалагам се на десет срещу едно, че вонята идва от галерията. Вероятно някакво месо се е развалило преди корабът да замръзне. А Боумън сигурно е бил твърде зает, за да се занимава с домакинството както трябва. Влизал съм в ергенски квартири, които вонят точно така.

— Може и да си прав. Бих искал да си прав.

— Разбира се, че съм прав. Дори да не съм — дявол да го вземе, какво значение има? Трябва да вършим работа, Макс. Ако Дейв Боумън е още тук, е, това не влиза в нашите правомощия — нали така, Катерина?

Не последва отговор — бяха навлезли твърде навътре в кораба, където радиосигналите не можеха да проникнат. Наистина бяха съвсем сами, но Макс бързо възвръщаше самообладанието си. Привилегия е, реши той, да се работи с Уолтър. Понякога американският инженер бе добър и сговорчив. Той бе изключително подготвен и, при нужда, твърд като стомана.

Двамата заедно ще върнат „Дискъвъри“ отново към живота; и може би обратно на Земята.

Операция „Вятърна мелница“

Когато „Дискъвъри“ внезапно светна като приказно коледно дърво и навигационните лампички и вътрешното осветление заблестяха в целия кораб, ликуването на борда на „Леонов“ трябва да се бе чуло през празното пространство между двата кораба. То се превърна в ироничен стон, когато светлината отново изведнъж изгасна.

Нищо друго не се случи за половин час; след това илюминаторите за наблюдение на „Дискъвъри“ засияха с меката пурпурна светлина на аварийните лампички. Няколко минути по-късно от „Леонов“ можеха да зърнат Кърноу и Брейловски как се движат вътре, а фигурите им се виждаха замъглено от натрупания пласт серен прах.

— Здравейте, Макс, Уолтър, чувате ли ни? — извика им Таня Орлова. И двете фигури замахаха с ръце в един и същи миг, ала не се чу никакъв отговор. Очевидно бяха твърде заети в току-що възникнал разговор; дежурните на „Леонов“ трябваше търпеливо да чакат, докато най-различни лампички ту светваха, ту изгасваха, една от трите врати на подземния гараж бавно се отвори, после се затвори бързо, а главната антена се завъртя на някакви си десетина градуса.

— Здравей, „Леонов“ — отвърна най-после Кърноу. — Съжаляваме, че ви накарахме да чакате, ала бяхме доста заети. Ето първата ни оценка за онова, което видяхме досега. Корабът е в много по-добро състояние, отколкото очаквахме. Корпусът е непокътнат, изтичането е незначително — налягане на въздуха осемдесет и пет процента номинално. Може да се диша, но трябва да извършим огромна работа по рециклирането му, тъй като вони до небесата. Най-добрата новина е, че енергийните системи са в ред. Главният реактор е стабилен, акумулаторите са в добро състояние. Почти всички прекъсвачи бяха отворени — или са изскочили сами, или са били отворени от Боумън, преди да излезе, — така че цялата жизненоважна апаратура е запазена. Но ще имаме много работа по проверката на всичко, преди отново да включим системите с максимална енергия.

— Колко време ще ви отнеме, поне за най-основните системи: животоподдържащата, изтласкващата?

— Трудно е да се каже, шкипер. Колко време ще мине, преди да се разбием?

— Минимална прогноза до десет дни. Но знаете как се променят нещата — възможно е да стане по-рано, а може и по-късно.

— Ако не се натъкнем на някои неочаквани пречки, може да изведем „Дискъвъри“ от тази адска дупка в стабилна орбита, е, да речем след седмица.

— Да се нуждаете от нещо?

— Не. Двамата с Макс се разбираме прекрасно. Сега влизаме в каруселното отделение, за да проверим лагерите. Искам да го задвижа колкото е възможно по-скоро.

— Извини ме, Уолтър, но дали е толкова важно? Гравитацията е удобно нещо, но доста време сме карали и без нея.

— Целта ми не е да постигна гравитация, макар че би било добре да я има. Ако отново задвижим карусела, въртенето на кораба ще се успокои, той ще престане да се премята. Тогава ще бъдем в състояние да прилепим люковете си. Така ще можем да работим сто пъти по-лесно.

— Идеята е добра, Уолтър, но нали нямаш намерение да прилепиш моя кораб до тази… вятърна мелница? Ако лагерите заядат и каруселът се заклещи? Ще бъдем разкъсани на парчета.

— Съгласен съм. Ще му мислим, когато стигнем дотам. Ще ви докладвам отново, когато ми е възможно.

През следващите два дни никой нямаше покой. Към края на този период Кърноу и Брейловски буквално заспиваха в скафандрите си, ала преди това бяха свършили обхода на „Дискъвъри“ и не бяха открили никакви неприятни изненади. И Космическата агенция, и Държавният департамент бяха успокоени от предварителната информация; тя им позволи да твърдят, и то с известно основание, че „Дискъвъри“ не е изоставен, а „временно опразнен космически кораб на Съединените щати“. Трябваше вече да започнат възстановителните работи.

След като енергийният поток бе възобновен, следващият проблем бе въздухът; дори най-стриктните операции по почистването не бяха в състояние да отстранят вонята. Кърноу бе прав, когато предположи, че тя идва от развалени хранителни продукти при отказа на охладителната система; той също така твърдеше с насмешлива сериозност, че е много романтично: „Само като затворя очи, казваше той, и си представям, че съм на стар китоловен кораб. Представяш ли си на какво е вонял «Пекууд»?“

Бяха единодушни, че след като вече са посетили „Дискъвъри“, едва ли въображението им би могло да роди нещо повече. Най-после проблемът бе разрешен, или поне сведен до управляеми рамки чрез смяната на въздуха на кораба. За щастие в корабните резервоари имаше достатъчно свеж въздух за целта.

Другата приятна новина беше, че деветдесет процента от горивото, необходимо за обратния път, все още беше под ръка; използването на амоняк вместо водород като гориво за плазменото изтласкване бе дало добри резултати. По-ефикасният водород сигурно се бе изцедил в космоса още преди години въпреки изолацията на резервоарите и ниската външна температура. Ала почти всичкото количество амоняк бе останало непокътнато в течно състояние, достатъчно, за да върне кораба на безопасна орбита около Земята. Или поне около Луната.

Може би най-критичната стъпка при поемането на контрола на кораба бе проверката на витлообразната ос на „Дискъвъри“. Саша Ковальов сравни Кърноу и Брейловски с Дон Кихот и Санчо Панса и изрази надежда, че тяхната операция по атакуването на вятърната мелница ще бъде по-успешна.

Много внимателно, с доста почивки за проверка на данните, горивото бе въведено в двигателите на карусела и огромният барабан бе приведен в движение, увличайки наново въртенето, което преди години бе придадено на кораба. „Дискъвъри“ извърши сложна серия от придвижвания напред, докато най-накрая прекатурването почти спря. Последните остатъци от нежеланата ротация бяха неутрализирани от контролните реактивни двигатели, докато двата кораба застанаха неподвижни един до друг — тумбестият, як „Леонов“ и до него продълговатият тънък „Дискъвъри“.

Преминаването от единия кораб до другия сега бе безопасно и лесно, но капитан Орлова все още не беше склонна на свързване. Всички бяха съгласни с нейното решение, тъй като Йо се приближаваше; можеше да се наложи и да изоставят кораба, за чието спасяване тъй неуморно работиха.

Фактът, че вече знаеха причината за излизането на „Дискъвъри“ от орбита ни най-малко не им помагаше. Всеки път, когато корабът преминаваше между Юпитер и Йо, той разрязваше невидимия енергиен поток, свързващ двете тела — реката от електричество, която течеше от единия свят до другия. Последвалите вихрови токове, индуцирани в кораба, постепенно го забавяха, като го спираха веднъж на всяко завъртане.

Нямаше начин да прогнозират крайния момент на въздействие, тъй като токовете в енергийния поток се променяха, следвайки загадъчните закони на Юпитер. Понякога се наблюдаваха драматични изригвания на активност, съпроводени от грандиозни електрически бури и сияния около Йо. После корабите губеха височина с километри и в същото време, преди да се задействат контролните системи, ставаше непоносимо горещо.

Преди да осъзнаят очевидното обяснение, всички се изплашиха и удивиха на неочаквания ефект. При спирането се произвеждаше топлина; тежките токове, индуцирани в корпусите на „Леонов“ и „Дискъвъри“, бързо превръщаха корабите в електрически пещи. Не бе изненадващо, че някои хранителни продукти на „Дискъвъри“ се бяха развалили през годините, когато корабът е бил ту нагряван, ту изстудяван.

Мъчителният пейзаж на Йо повече от всякога приличаше на илюстрация от учебник по медицина и беше едва на петстотин километра разстояние, когато Кърноу пое риска и активизира главния двигател, докато в същото време „Леонов“ стоеше на почтено разстояние. Липсваха видими ефекти — нямаше ги нито димът, нито пламъците от старовремските ракети с химическо гориво, — но двата кораба бавно се раздалечаваха, докато „Дискъвъри“ набираше скорост. След няколко часа, през които бяха извършени извънредно внимателни маневри, и двата кораба се издигнаха на хиляда километра; вече можеха да си отдъхнат, макар и за кратко, и да планират следващата си стъпка.

— Свърши чудесна работа, Уолтър — възкликна командирът докторът по хуманна медицина Руденко, и обгърна с могъщата си ръка раменете на изтощения Кърноу. — Всички се гордеем с теб.

Съвсем неочаквано тя счупи малка капсула под носа му. След двайсет и четири часа той се събуди ядосан и гладен.

Гилотина

— Какво е това? — попита Кърноу с леко отвращение, държейки малкия механизъм в ръка. — Гилотина за мишки?

— Описанието не е лошо, но аз имам предвид нещо по-едро.

Флойд посочи екрана на компютъра, където светещата стрела сега рисуваше сложна диаграма.

— Виждаш ли тази линия?

— Да. Главният енергиен заряд. И така?

— Това е точката, в която енергията влиза в централния преработващ възел на Хал. Бих искал да инсталираш приспособлението ето тук. Вътре при проводниците, където няма да може да бъде открито, ако не го търсят специално.

— Разбирам. Дистанционно управление, с помощта на което можеш да включиш[10] Хал, когато поискаш. Чистичко — при това е лош проводник, така че, когато се задейства, няма да очакваме никакви смущаващи къси съединения. Кой произвежда тези играчки? ЦРУ?

— Няма значение. Контролата е в кабината ми — малкият червен калкулатор, който винаги стои на бюрото ми. Като набереш девет деветки, извлечеш корен квадратен и натиснеш бутона — готово. Не съм сигурен в обхвата — ще трябва да го определим, — но докато „Леонов“ и „Дискъвъри“ са на два километра разстояние един от друг, няма опасност от това Хал отново да обезумее.

— На кого се каниш да кажеш за това… нещо?

— Е, единственият човек, от когото наистина го крия, е Чандра.

— Така си и мислех.

— Но колкото по-малко хора знаят, толкова е по-сигурно, че няма да стигне до него. Ще съобщя на Таня за съществуването му и при необходимост ще й покажеш как да работи с него.

— Каква необходимост?

— Това вече не е много умен въпрос, Уолтър. Ако знаех, нямаше да имам нужда от проклетото нещо.

— Мисля, че си прав. Кога искаш да ти инсталирам патентования сигнализатор?

— Когато можеш. За предпочитане е тази нощ. Докато Чандра спи.

— Шегуваш ли се? Мисля, че той никога не спи. Прилича на майка, която стои будна над болното си дете.

— Е, по някое време ще трябва да се върне на „Леонов“ да се нахрани.

— Имам новина за теб. Последният път, когато тръгна, завърза скафандъра си торбичка с ориз. Ще му стигне за няколко седмици.

— В такъв случай ще трябва да използваме някои от препаратите на Катерина. Свършиха добра работа при теб, а?

Кърноу се шегуваше за Чандра — поне Флойд така мислеше, макар че човек никога не можеше да бъде съвсем сигурен; той обичаше да прави страхотни изявления със съвършено неподвижно, каменно лице. Измина известно време, преди руснаците да го разберат; после, за всеки случай, те вече бяха склонни да се смеят дори когато Кърноу говореше съвършено сериозно.

Смехът на Кърноу за жалост бе доста позатихнал, откакто Флойд го бе чул за първи път в совалката на път за космическия кораб; тогава вероятно е бил пресилен от действието на алкохола. Хранеше надежда, че на тържеството в чест на доближаването на „Леонов“ и „Дискъвъри“ той отново ще се появи. Ала дори тогава, въпреки че доста бе пил, Кърноу се контролираше точно толкова, колкото самата капитан Орлова.

Единственото нещо, което той вземаше на сериозно, бе работата му. Когато излетяха от Земята, Кърноу се чувстваше пътник. Сега вече бе член на екипажа.

Възкресяване

На път сме, мислеше си Флойд, да събудим спящ великан. Как ли ще реагира Хал на присъствието ни след всички тези години? Какво ли ще си спомня за миналото, дали ще бъде дружелюбен, или враждебен?

Докато плаваше точно зад доктор Чандра в нулевата гравитация на палубата на „Дискъвъри“, мисълта на Флойд рядко се отклоняваше от прекъсвача, инсталиран и проверен само преди няколко часа. Радиоконтролата бе на сантиметри от ръката му и той дори се чувстваше малко глупаво, че го е взел със себе си. На този етап Хал все още не бе свързан с действащата верига на кораба. Дори да го включеха, той щеше да представлява мозък, но без крайници, само със сензорни органи. Щеше да може да общува, ала нямаше да може да действа. Както се бе изразил Кърноу: „Най-лошото, което може да ни направи, е да ни напсува.“

— Готов съм за първия опит, командире — обади се Чандра. — Липсващите модули са заменени, диагнозата му е снета. Всичко изглежда нормално, поне на това равнище.

Капитан Орлова погледна Флойд, той и кимна. По настояване на Чандра, на този критичен първи опит присъстваха само тримата и бе съвършено очевидно, че дори малобройната публика не му бе присърце.

— Много добре, доктор Чандра.

И винаги вярна на протокола, капитан Орлова добави:

— Доктор Флойд даде одобрението си, а аз нямам никакви възражения.

— Трябва да обясня — започна Чандра с тон, в който определено звучеше неодобрение, — че центровете за разпознаване на гласовете речевият синтез са повредени. Ще трябва отново да го учим да говори. За щастие той се научава милиони пъти по-бързо от човека.

Пръстите на учения танцуваха по клавиатурата, докато Чандра написа десетина думи, на пръв поглед случайни, и внимателно ги изричаше на глас, когато се появяха на екрана. Думите се връщаха през говорителя като изкривено ехо — безжизнени, наистина механични, без да предполагат интелект. Това не е истинският Хал, помисли си Флойд. Не звучи по-добре от примитивните говорещи играчки, такава новост в годините на моето детство.

Чандра натисна копчето, на което пишеше „Повтори“, и серията думи прозвуча отново. Сега вече имаше забележимо подобрение, макар че никой не би сбъркал гласа му с човешки.

— Думите, които му зададох, съдържат основните фонеми на английския език; десетина повторения и той ги възприе. Ала не разполагам с апаратура, която би ми позволила да извърша наистина добра работа по терапията му.

— Терапията ли? — попита Флойд. — Искаш да кажеш, че той е…

— Не — отвърна бързо Чандра. — Веригите на логиката му са в отлично състояние. Само гласът му не е наред, макар че постепенно ще се подобри. Така че проверявайте всичко на екрана, за да избегнете погрешното му разбиране. А когато вие искате да кажете нещо, изговаряйте думите отчетливо.

Флойд кисело се усмихна на капитан Орлова и зададе очевидния въпрос:

— Ами руският акцент, с който се говори наоколо?

— Сигурен съм, че това няма да е проблем с капитан Орлова и доктор Ковальов. Но с другите… може би ще е нужна проверка с всеки един поотделно. Онези, които не преминат теста, ще използват клавишите. Но това все още ни предстои. Засега вие сте единствената, която ще се опита да общува с него, прав ли съм, капитан Орлова?

— Напълно.

Единствено забързаното кимане с глава им показа, че доктор Чандра ги е чул. Пръстите му продължаваха да летят по клавишите, дълги колони от думи и символи пробляскваха върху екрана с такава скорост, че нито едно човешко същество не бе в състояние да ги проследи и разбере. Вероятно Чандра притежаваше изключително силна зрителна памет, защото само с един поглед разчиташе цели страници с информация.

Флойд и Орлова тъкмо се канеха да оставят учения насаме със задълбочените си занимания, когато той внезапно показа, че съзнава присъствието им — вдигна ръка, сякаш ги предупреждаваше или очакваше нещо. С почти колебаещо се движение, в пълен контраст с предишните свободни действия, той пъхна обратно ключето и натисна едно странично копче.

Веднага, без никаква пауза, от конзолата се разнесе глас, който вече не приличаше на механичната пародия на човешка реч. Усещаше се интелект — съзнание, — съществуваше чувство за собствено съзнание, макар и все още на рудиментарно равнище.

— Добро утро, доктор Чандра. Това е Хал. Готов съм за първия урок.

Това бе толкова неочаквано, че последва миг на удивление; после подтикнати от един и същи импулс, двамата наблюдатели напуснаха кабината.

Хейуд Флойд не можеше да повярва. Доктор Чандра плачеше.

IV. Лагранж

Големият брат

„… Колко е прелестна новината за малкото делфинче! Мога да си представя как се е развълнувал Крис, когато гордите родители са го донесли в къщата. Трябваше да чуеш възклицанията на колегите ми на борда, докато гледаха видеозаписите — как плуват всички заедно, а Крис язди малкото делфинче. Предложиха да го наречем Спутник, което освен сателит означава и другар.

Съжалявам, че толкова дълго не успях да се свържа с теб, но новините ще ти дадат обяснение за това закъснение, като разбереш каква огромна работа трябваше да свършим. Дори капитан Таня Орлова се отказа от редовното разписание; всеки проблем трябваше да се решава, когато възникне, и то от онзи, който се намира на мястото на възникването му. Заспиваме тогава, когато повече не можем да стоим будни.

Мисля, че можем да се гордеем с извършеното. И двата кораба действат, почти завършихме първия кръг проверки на Хал. След два дни ще разберем дали ще можем да му се доверим в пилотирането на «Дискъвъри», когато се приберем, за да осъществим последните си срещи с Големия брат. Не си спомням вече кой го нарече така за първи път — съвсем разбираемо е, че руснаците не си падат по това. При това бяха много саркастични по повод официалното наименование «Т.М.А.-2», като няколко пъти подчертаха пред мен, че е най-добрата част на един милиард километра от Тихо. А Боумън бе докладвал за липсата на каквато и да е магнитна аномалия и че единствената му прилика с «Т.М.А.-1» е неговата форма. Когато ги попитах какво название биха предпочели, те предложиха «Загадка», което означава «енигма» Сигурен съм, че името е превъзходно; ала всеки се усмихва, когато се опитвам да го произнеса, така че оставам на «Големия брат».

Както и да наречем това нещо, сега то се намира само на десет хиляди километра, а пътуването няма да ни отнеме повече от няколко часа. Ала тази последна цел ни изнерви всичките, няма защо да го крия от теб.

Надявахме се да открием нова информация на борда на «Дискъвъри». Това бе единственото ни разочарование, макар да го очаквахме. Хал, разбира се, е бил разглобен много преди срещата и няма никакъв спомен от онова, което се е случило; Боумън е отнесъл всичките тайни със себе си. В бордовия дневник и в автоматичната записваща система на кораба нямаше нищо, което вече да не знаем.

Единствената новост бе чисто лична — писмото, оставено от Боумън до майка му. Чудя се защо не го е изпратил; очевидно е очаквал, или се е надявал, че ще се върне на кораба. Разбира се, ние го изпратихме на мисис Боумън — тя се намира в старчески приют някъде във Флорида и умствено не е добре, така че едва ли ще разбере нещо.

Е, това е всичко засега. Нямам думи да изразя колко ми липсваш… както и синьото небе, и зеленото море на Земята. Тук всичко е оцветено в червено, оранжево и жълто — често толкова красиво, като най-фантастичните залези, но след време човек започва да изпитва тъга по хладните, чисти лъчи в другия край на спектъра.

Обичам ви и двамата. Ще се обадя отново, още щом това стане възможно.“

Срещата

Николай Терновски, специалистът-кибернетик на „Леонов“, бе единственият човек на борда, който можеше да разговаря с доктор Чандра върху онова, което можеше да мине за негови собствени термини. Макар че главният създател и ментор на Хал нямаше желание да се доверява на когото и да било, чистото физическо изтощение го принуди да приеме чужда помощ. Руснакът и индоамериканецът сформираха временен съюз, който функционираше удивително добре. Това се дължеше най-вече на добродушния Николай, който по някакъв начин усещаше кога Чандра наистина има нужда от него и кога предпочита да остане сам. Фактът, че английският на Николай бе най-лошият на кораба, нямаше абсолютно никакво значение, тъй като през по-голямата част от времето двамата разговаряха на езика на компютрите, съвършено неразбираем за останалите.

След седмица, прекарана във внимателно сглобяване на Хал, всичките му рутинни, надзорни функции се възвърнаха и на него можеше да се разчита. Приличаше на човек, който върви, изпълнява прости поръчки, извършва неквалифицирана работа и води разговор на невисоко равнище. На езика на хората означаваше, че притежава коефициент на интелигентност приблизително равен на 50; бяха започнали да се появяват само най-слаби очертания на оригиналната му личност.

Той като че ли все още не се бе събудил; все пак, по мнението на специалиста Чандра, Хал не бе в състояние да изведе „Дискъвъри“ от близката орбита около Йо до срещата му с „Големия брат“.

Перспективата да се отдалечат на още седем хиляди километра от горящия ад под тях бе посрещната с ентусиазъм от всички. Колкото и незначително да бе това разстояние от гледна точка на астрономическите измерения, това означаваше, че небето нямаше повече да бъде доминирано от пейзаж, роден във въображението на Данте или Йеронимус Бош. И макар че дори най-мощните изригвания не можеха да изхвърлят материални частици до корабите, винаги съществуваше опасението, че Йо може да реши да постави нов рекорд. Така, както бе застанал корабът, видимостта бе ужасно влошена от тънкия пласт сяра и рано или късно някой трябваше да излезе и да го изчисти.

Когато Хал получи контрол върху „Дискъвъри“, само Кърноу и Чандра бяха на борда. Това бе твърде ограничен контрол; Хал просто повтаряше програмата, записана в паметта му, и наблюдаваше изпълнението й. А хората наблюдаваха него: ако нещо не бе наред, те щяха веднага да поемат управлението на кораба. Първото включване продължи десет минути; след това Хал докладва, че „Дискъвъри“ е навлязъл в трансферна орбита. Още щом радарът и оптичната апаратура на „Леонов“ го потвърдиха, другият кораб се включи в същата траектория. Бяха направени две незначителни корекции по време на маневрата; после, три часа и петнайсет минути по-късно, и двата пристигнаха благополучно в първата точка на Лагранж, „Ел-1“ — на 10 500 километра по-горе по невидимата линия, свързваща центъра на Йо с този на Юпитер.

Хал се държа безукорно, а Чандра прояви непогрешими изблици на такива чисто човешки емоции като например задоволство и дори радост. Ала по това време мислите на всички се рееха в друга посока: „Големия брат“, тоест „Загадка“, бе само на сто километра разстояние.

Дори от тази дистанция тя изглеждаше по-голяма от Луната, гледана от Земята, и шокиращо неестествена в своето геометрично съвършенство, характеризиращо се с правите си контури. Би трябвало да бъде съвсем невидима на фона на космическото пространство, но бягащите облаци над Юпитер, на 350 000 километра по-долу, караха релефът й драматично да изпъква. Облаците създаваха илюзията, че след като вече веднъж е видял планетата, човек не може да се откаже от нея. Тъй като нямаше начин, по който да се прецени на око истинското му местонахождение, „Големия брат“ често изглеждаше като широко зинал люк, разположен върху видимата повърхност на Юпитер.

Нямаше причина да предполагат, че сто километра биха били по-безопасни отколкото десет, или по-опасни отколкото хиляда; просто от психологическа гледна точка изглеждаше правилно да се извършат първи наблюдения. От това разстояние корабните телескопи биха могли да открият подробности с размери няколко сантиметра в диаметър, ала нямаше нищо такова. „Големия брат“ като че ли бе съвършено гладък; което бе невероятно за всяко нещо, оцеляло след милиони години бомбардировки с космически метеорити.

Когато Флойд се вторачи през бинокъла си, стори му се, че ако протегне ръка, ще докосне тази гладка ебонитова повърхност — както бе направил на Луната преди години. Тогава усети повърхността през ръкавицата на скафандъра си. Едва когато затвориха монолита Тихо в капсула под налягане, той започна да работи без ръкавица.

Нямаше разлика; не почувства, че наистина се докосва до „Т.М.А.-1“. Връхчетата на пръстите му бързо прелетяха над невидима бариера и колкото повече сила употребяваше, толкова по-осезателно бе отблъскването. Запита се дали щеше да се получи същото и с „Големия брат“.

И все пак, преди да се приближат достатъчно, трябваше да направят всички възможни проверки и да докладват резултатите на Земята. Бяха в положението на специалисти по експлозиви, извършващи опити с нов вид бомба, която може да бъде детонирана при най-слабото движение. Единственото, което можеха да кажат, бе, че дори най-деликатната радарна сонда би могла да предизвика невъобразима катастрофа.

През първите двайсет и четири часа те не правеха нищо, само извършваха наблюдения с пасивни инструменти телескопи, камери и сензори във всяка част на дължината на вълната. Василий Орлов също се възползва от това и сне размерите на правоъгълника с възможно най-голяма точност и потвърди известното съотношение 1:4:9 до десетия десетичен ред. „Големия брат“ имаше съвършено същата форма като „Т.М.А.-1“, но тъй като бе над два километра дълъг, той бе 718 пъти по-голям от малкия си близнак.

Имаше още една математическа мистерия. Хората с години спореха върху това дали съотношението 1:4:9 представлява квадратите на първите три числа. Не можеше да бъде просто съвпадение; ето още едни цифри, с които можеш да правиш чудеса.

Там долу на Земята статистици и физико-математици скоро се заиграха с компютрите си, като се опитваха да отнесат съотношението към фундаменталните константи на природата скоростта на светлината, съотношението между масите на протоните и електроните… Към тях бързо се присъединиха нумеролози, астролози и мистици, които притуриха към това височината на Голямата пирамида, диаметъра на Стоунхендж, географската ширина на Великденските острови и сума други фактори, от които бяха в състояние да извлекат най-удивителни умозаключения за бъдещето. Не се възпряха ни най-малко, дори когато известен вашингтонски сатирик потвърди, че неговите собствени изчисления доказвали, че светът свършил на 31 декември 1999 година, но че всички били твърде пияни, за да го забележат.

И „Големия брат“ не забеляза двата кораба, които се приближаваха към него, дори когато внимателно насочиха лъчите на радарите си и го бомбардираха с радиоимпулси с надеждата, че ще окуражат всеки интелигентен слушател да отговори по същия начин.

След два неуспешни дни, получили одобрението на Земната контрола, корабите преполовиха дистанцията. От петдесет километра огромният отвор изглеждаше около четири пъти по-широк от Луната, гледана от Земята — впечатляващ, ала не толкова голям, че да не може да се превъзмогне психологически. Все още не можеше да се мери с Юпитер, който бе десет пъти по-голям; а настроението на участниците в експедицията премина от почтителна напрегнатост в известно нетърпение.

Уолтър Кърноу говореше почти за всички:

— „Големия брат“ може да иска да чака няколко милиона години, но ние бихме желали да изчезваме колкото е възможно по-бързо оттук.

На разузнаване

„Дискъвъри“ бе излетял от Земята с три космически капсули, които позволяваха на астронавтите да извършват дейности извън кораба без скафандри. Едната бе изчезнала по време на катастрофата — това наистина беше катастрофа, — при която бе загинал Франк Пуул. Другата бе откарала Дейв Боумън на последната му среща с „Големия брат“ и бе споделила съдбата му, каквато и да бе тя. Третата беше все още в корабния гараж.

Липсваше й една основна съставна част — капакът на люка, който командир Боумън бе взривил, след като бе извършил рискованото преминаване през безвъздушното пространство и бе влязъл в кораба през аварийния изход, защото Хал бе отказал да отвори вратата на гаража. Взривната вълна бе изстреляла капсулата на няколко километра встрани, преди Боумън, който е бил зает с по-важни дела, да успее да го върне с помощта на радиото. Никак не бе чудно, че след това не се бе погрижил да замени липсващия капак.

Сега Капсула № 3 (върху която без никакви обяснения Макс бе изписал името „Нина“) се подготвяше за ново излизане. Все още капакът на люка липсваше, но това не беше важно. В нея нямаше да има никой.

Изпълнителността на Боумън им бе дала неочаквани възможности и би било глупаво да не ги използват. Изпращайки „Нина“ като сонда-робот, те щяха да проучат „Големия брат“ отблизо, без да рискуват нечий живот. Поне така бе на теория; иначе никой не би могъл да гарантира, че някое течение няма да погълне кораба. Най-после петдесет километра не бяха кой знае какво, що се отнася до космическите величини.

След годините, през които на „Нина“ не й бе обръщано внимание, тя имаше определено мизерен вид. Прахът, който непрекъснато се носеше наоколо при нулева гравитация, се бе настанил върху външната й страна и корпусът й, преди безупречно бял, бе станал мръсно сив. Докато бавно набираше скорост и се отдалечаваше от кораба с външните си манипулатори, хлътнали навътре, и с овалната си предна част, насочена към открития космос като огромно мъртво око, капсулата не бе особено впечатляваща гледка като пратеник на човечеството. Ала това пък бе определено преимущество; толкова скромен емисар би могъл да бъде приет, а малките му размери и невисоката скорост биха подчертали мирните му намерения. Имаше предложение капсулата да се приближи до „Големия брат“ с разтворени встрани крайници; предложението бе бързо отхвърлено, когато почти всички се съгласиха, че ако самите те видеха „Нина“ да се насочва към тях с разтворени механични щипци, щяха да си плюят на петите.

След спокойно пътуване, което й отне два часа, „Нина“ се спря на сто метра от ъгъла на огромния правоъгълен люк. От толкова близко истинската му форма не се забелязваше; телевизионните камери можеха да бъдат насочени и в края на черен тетраедър с неопределени размери. Апаратурата на борда не показваше никаква радиоактивност, никакви магнитни полета; от „Големия брат“ не се излъчваше нищо, с изключение на малко слънчева светлина, която той благоволяваше да отразява.

След петминутна пауза — имаше се предвид еквивалента на обикновен поздрав от рода на „Здравей, ето ме и мен!“ — „Нина“ започна диагонално да пресича най-малката страна, после по-голямата и най-накрая най-голямата, като поддържаше дистанция от петдесет метра, но от време на време я намаляваше на пет. Ала и от това разстояние „Големия брат“ изглеждаше все така гладък, без каквато и да е характерна черта. Много преди края на мисията гледката стана скучна и зрителите от двата кораба се върнаха към обичайните си занимания, като само от време на време хвърляха поглед към мониторите.

— Това е — каза Уолтър Кърноу най-после, когато „Нина“ се завърна, откъдето бе тръгнала. — Можем да прекараме остатъка от живота си в подобни занимания, без да научим нищо повече. Какво да правя с „Нина“? Да я прибера ли?

— Не — отвърна Василий, като се включи в разговора от борда на „Леонов“. — Имам предложение. Закарай я точно до центъра на голямата страна. Спри я, да речем на стотина метра. Нека остане така, радарът й да е включен на максимална точност.

— Няма проблеми, освен факта, че са възможни остатъчни отклонения. Но какво имаш предвид?

— Току-що си спомних едно упражнение, което правехме в курса по астрономия в колежа — гравитационно привличане на безкрайна плоскост. Не съм очаквал, че ще ми се наложи да го използвам. След като проуча движенията на „Нина“ в продължение на няколко часа, ще мога да изчисля масата на „Загадка“. Ако, разбира се, съществува. Започвам да мисля, че там в действителност няма нищо.

— Лесно е да го установим и най-после ще трябва да го направим. „Нина“ трябва да отиде и да докосне това нещо.

— Тя вече го стори.

— Какво искаш да кажеш? — попита Кърноу раздразнено. — Не съм я приближавал на повече от пет метра.

— Нямам нищо против умението ти да управляваш „Нина“, макар че първия път доста я приближи до онзи ъгъл, не мислиш ли? Ала всеки път, щом крайниците на „Нина“ се доближаваха до повърхността й, тя леко докосваше „Загадка“.

— Като бълха, нахвърляща се върху слон!

— Може би. Просто нищо не знаем. Но ще трябва така или иначе да разберем, нещото осъзнава присъствието ни и ще ни търпи само дотолкова, доколкото не му досаждаме.

Той остави неизречения въпрос да виси във въздуха. Как би могъл някой да досади на двукилометрова правоъгълна плоча? И как щеше да се прояви раздразнението й?

Изгледът от Лагранж

Астрономията е пълна с интересни, ала безсмислени съвпадения. Най-известното от тях е това, че, гледани от Земята, както Слънцето, така и Луната имат като че ли еднакъв диаметър. Сега от точката на равновесие Л.1, избрана от „Големия брат“ за негов космически баланс по гравитационното поле между Юпитер и Йо, ставаше нещо подобно. Планетата и нейният спътник изглеждаха съвършено еднакви по размери.

А какви размери! Не мизерният половин градус от Слънцето и Луната, а диаметърът им, умножен по четирийсет, което означаваше хиляда и шестстотин пъти по-голяма площ. Всяка поотделно бе достатъчна, за да изпълни човешкия ум с боязън и удивление; двете заедно представляваха невъобразима гледка.

На всеки четирийсет и два часа те завършваха по един цикъл от фазите си; когато Йо бе в началната си фаза, Юпитер бе в пълната си фаза и обратно. Но дори когато Слънцето се скриваше зад Юпитер и планетата показваше само тъмната си страна, тя неизменно стоеше на същото място — огромен черен диск, затъмняващ звездите. Понякога чернотата за миг биваше пронизвана от светкавици, чиито проблясъци, произведени от електрически бури, много по-силни от тези на Земята, траеха дълги секунди.

На противоположната страна на небето, Йо, който непрекъснато стоеше, обърнал една и съща страна към господаря си, се превръщаше в бавно кипящ казан от червено и оранжево, от чиито вулкани от време на време изригваха жълти облаци, които после падаха плавно, разстилайки се върху повърхността на спътника. Също като Юпитер, ала за малко по-дълъг период във времето, Йо представляваше свят без география. Лицето му се моделираше отново и отново в продължение на десетилетия, а лицето на Юпитер се променяше за дни.

Докато Йо клонеше към последната си четвъртина, огромният, обвит с ивици пейзаж на Юпитер проблясваше под дребното, далечно слънце. Понякога сянката на самия Йо или на някой от външните й спътници минаваше плавно през лицето на Юпитер; а всяко завъртане изнасяше на показ големия колкото цяла планета вихър на Голямото червено петно — ураган, продължил векове, дори хилядолетия.

Настанени между подобни чудеса, членовете на екипажа на „Леонов“ разполагаха с материал за изследване за цял живот, но естествените предмети на юпитеровата система се намираха в края на списъка им на приоритетите за изследване. Големия брат бе Номер 1; въпреки че корабите се бяха приближили само на пет километра, Таня продължаваше да забранява преки физически контакти.

— Ще чакам — заяви тя, — докато сме в състояние бързо да се измъкнем. Ще стоим и ще наблюдаваме, докато това стане възможно. Тогава вече ще обмислим следващата си крачка.

Вярно беше, че след петдесет минутно свободно падане най-после „Нина“ бе кацнала на Големия брат. Това даде възможност на Василий да изчисли масата на предмета, възлизаща на учудващо малката стойност от 950 000 тона, което означаваше, че гъстотата му не надминава тази на въздуха. Вероятно беше кух, който факт възбуди безкрайни размишления и предположения около това какво би могъл да съдържа.

Но в същото време практическите, всекидневни проблеми отвличаха мислите им. Домакинската суетня на борда на „Леонов“ и „Дискъвъри“ заемаше деветдесет процента от работното им време, макар че операциите бяха станали много по-ефективни, откакто двата кораба се бяха свързали с гъвкав коридор. Най-после Кърноу бе убедил Таня, че каруселът на „Дискъвъри“ няма неочаквано да сграбчи и разкъса корабите на парчета, така че сега те свободно преминаваха от единия кораб в другия само с помощта на две системи херметически врати. Никакви скафандри не бяха необходими за огромно удоволствие на всички с изключение на Макс, който обичаше да излиза в открития космос и да лети с „метлата“ си.

Чандра и Терновски бяха двамината от екипажа, останали съвършено незасегнати от тази мярка; фактически те живееха на борда на „Дискъвъри“ и работеха денонощно, продължавайки своя очевидно безкраен диалог с Хал.

— Кога ще свършите? — този въпрос им се задаваше поне веднъж на ден. Те нищо не обещаваха; Хал си оставаше все тъй умствено недоразвит.

После, седмица след осъществяването на срещата с Големия брат, неочаквано Чандра заяви:

— Готови сме.

От палубата за излитане на „Дискъвъри“ отсъстваха единствено двете дами-лекари, и то защото за тях просто нямаше място; те наблюдаваха по мониторите на борда на „Леонов“. Флойд бе застанал непосредствено зад Чандра, а ръката му не се отдалечаваше от апаратчето в джоба му, което Кърноу с вродената си дарба за точна фраза бе нарекъл „убиец на великани“.

— Нека отново подчертая — започна Чандра, — че не трябва да се говори. Различните ви акценти могат да го объркат; само аз ще говоря, никой друг. Разбрано ли е?

Чандра изглеждаше на ръба на изтощението, пък и гласът му звучеше така. И все пак в тона му личеше авторитет, който не бяха забелязали преди. Таня можеше да бъде господар навсякъде, но тук първият бе той.

Публиката — някои уловили се за удобни дръжки, други плаващи свободно в пространството — кимнаха утвърдително. Чандра включи някакво радиокопче и произнесе тихо, но ясно:

— Добро утро, Хал.

Миг по-късно на Флойд му се стори, че са се изтърколили сума години. Отговорът не произлизаше от проста електронна играчка, Хал се бе завърнал.

— Добро утро, доктор Чандра.

— В състояние ли си да изпълняваш отново задълженията си?

— Разбира се. Работоспособен съм, а всичките ми вериги функционират идеално.

— Имаш ли нещо против да ти задам няколко въпроса?

— Съвсем не.

— Спомняш ли си как се повреди контролният антенов възел АЕ-35?

— Със сигурност не.

Въпреки запрещението на Чандра слушателите издадоха тихо възклицание. Прилича на преминаване на пръсти през минно поле, помисли си Флойд и докосна успокояващия го апарат за прекъсване в джоба си. Ако тази посока на разпит възбудеше друга психоза, той щеше да убие Хал само за секунда. (Знаеше го, тъй като бе репетирал процедурата няколко пъти.) Ала една секунда бе цяла вечност за компютъра; трябваше да се възползват от възможността.

— Не си спомняш нито Дейв Боумън, нито Франк Пуул да са излизали, за да подменят АЕ-35?

— Не. Не може да са излизали, иначе щях да си спомня. Къде са Франк и Дейв? Кои са тези хора? Познавам само теб, макар че изчислявам на шейсет и пет процента, че човекът зад теб е доктор Хейуд Флойд.

Като си спомни строгото разпореждане на Чандра, Флойд се въздържа и не поздрави Хал. След десет години шейсет и пет процента бе доста добро постижение. Много хора не биха се справили толкова добре.

— Не се тревожи, Хал. Ще ти обясня по-късно.

— Завърши ли мисията? Знаете, че бях много въодушевен.

— Мисията завърши; ти изпълни програмата си. А сега, извини ме, но трябва да поговоря с останалите.

— Разбира се.

Чандра изключи звука и образа. Що се отнасяше до тази част на кораба, Хал не можеше нито да чува, нито да вижда.

— Какво беше всичко това? — попита Василий Орлов.

— Това означава — отвърна Чандра, внимателно и точно, — че съм изтрил паметта му от момента, в който е започнала бедата.

— Звучи доста окуражаващо — зарадва се Саша. — Как го направихте?

— Боя се, че ще ми отнеме повече време да ви обясня, отколкото ми отне да извърша операцията.

— Чандра, аз съм специалист по компютрите, макар и не в такава степен, както вие двамата с Николай. Серията 9000 използва холографична памет, нали? Така че не бихте могли да я изтриете чисто хронологически. Трябва да е някакъв вид тения, която да се настани на избрани думи или възприятия.

— Тения ли? — попита Катерина по интеркома на кораба. — Мислех, че това е в моята сфера, колкото и да се радвам да ви заявя, че не съм виждала това животинче извън колбата с алкохол. За какво говорите всъщност?

— Компютърен жаргон, Катерина. Навремето, много, много отдавна, хората са използвали магнетофонна лента. Възможно е да се изработи програма, която да бъде въведена в системата, за да унищожава, за да изяжда, ако така ви харесва повече, желаните клетки на паметта. Не можеш ли да направиш същото с човешки същества чрез хипноза?

— Да, но процесът винаги е възвратим. Ние никога не забравяме съвсем. Само си мислим, че сме го забравили.

— Компютърът не действа по същия начин. Когато му се нареди да забрави нещо, той наистина го забравя. Информацията се изтрива напълно.

— Значи Хал няма абсолютно никакъв спомен за собственото си… лошо поведение?

— Не мога да бъда сто процента сигурен — отвърна Чандра. — Може да е останала част от паметта, която в онзи миг е преминавала от един адрес към друг, тъкмо когато… тенията е търсила нужните клетки. Но е твърде невероятно.

— Вълнуващо е — обади се Таня след мълчанието, по време на което всеки обмисляше ситуацията. — Но по-важният въпрос е: Може ли да се разчита на него и в бъдеще?

Преди Чандра да отговори, Флойд предугади думите му:

— Възможно е същите обстоятелства никога да не възникнат отново; и аз ви го обещавам. Бедата е започнала, защото е трудно да се обясни на компютър какво представлява Сигурността.

— Нито пък на човека — измърмори Кърноу, но с не много тих глас.

— Надявам се, че сте прави — каза Таня неубедено. — Каква е следващата ви стъпка, Чандра?

— Нищо особено; дълга и уморителна. Ще трябва да го програмираме да започне операциите по отделянето от Юпитер и по завръщането на „Дискъвъри“ на Земята. Три години след като сме се завърнали във високоскоростната си орбита.

Изпитание

ДО: Виктор Уилис, Председател, Национален съвет по астронавтика, Вашингтон

ОТ: Хейуд Флойд, борда на Американския космически кораб „Дискъвъри“

Относно: Повредата на бордовия компютър Хал 9000

Класификация: СЕКРЕТНО

Доктор Чандрасегарампилай (наричан тук д-р Ч.) завърши предварителния преглед на Хал. Инсталира всички липсващи модули и сега компютърът функционира нормално. Подробности за действията и заключенията на д-р Ч. се съдържат в доклада, който двамата с доктор Терновски скоро ще представят.

Междувременно вие ме бяхте помолили да направя резюме без технически термини за нуждите на Съвета и по-специално за новите членове, които не са запознати с обстоятелствата. Искрено казано, съмнявам се в способностите си да ви дам подобна информация; както ви е известно, не съм специалист по компютрите. Но ще направя всичко възможно.

Проблемът очевидно е възникнал в резултат на конфликт между основните инструкции, вложени в Хал, и изискванията на Сигурността. По личното настояване на Президента съществуването на „Т.М.А.-1“ бе пазено строго секретно. Само определени хора имаха достъп до информацията.

Мисията на „Дискъвъри“ до Юпитер бе вече в напреднал стадий на планиране, когато „Т.М.А.-1“ бе открит и излъчи сигналите си към планетата. Тъй като функциите на първия екипаж (Боумън, Пуул) се заключаваха само в това да отведат кораба до крайната му цел, реши се те да не бъдат запознавани с новите обстоятелства. Понеже членовете на групата за проучвания (Камински, Хънтър, Хуайтхед) бяха тренирани поотделно и бяха приведени в състояние на хибернация преди началото на пътешествието, считаше се, че трябва да се постигне по-висока степен на секретност, защото опасността от изтичане на информация (случайно или по друг начин) би трябвало да се сведе до минимум.

Бих искал да ви напомня, че по онова време (вж. Меморандума ми НСА 342/23/СТРОГО СЕКРЕТНО от 01.04.03) аз изказах някои възражения относно тази политика. Обаче те бяха отхвърлени на по-високо равнище.

Тъй като Хал бе способен да пилотира кораба без човешка намеса, бе решено, че той трябва да бъде програмиран така, че да извърши мисията автономно, в случай че екипажът не е в състояние да го направи, или загине. Така че на него му се предостави всичкото познание за кораба и мисията, ала му бе забранено да разкрива каквато и да е информация на Боумън и Пуул.

Ситуацията се оказа конфликтна по отношение на целта, за която бе проектиран Хал — точното преработване на информация без изкривяване и без скриване на фактите. В резултат Хал разви, както бихме се изразили за някое човешко същество, психоза или по-специално шизофрения. Д-р Ч. ме информира, че на езика на техническата терминология Хал е попаднал в примката на Хофщадтер-Мьобиус, често срещано явление сред най-съвременните компютри с автономни програми за изпълнение на дадена задача. Той предлага да се свържете със самия професор Хофщадтер за повече информация.

С други думи (ако правилно разбирам д-р Ч.) Хал се е натъкнал на неразрешима дилема и е развил параноични симптоми, насочени против програмирането му на Земята. Ето защо той се е опитал да прекъсне радиовръзката с Наземната контрола, като най-напред е докладвал за (несъществуваща) грешка в антеновия възел АЕ-35.

Това го е въвлякло не само в пряка лъжа, което вероятно е утежнило още повече психозата му, а и в конфронтация с екипажа. Възможно е (можем само да гадаем, разбира се) единственият изход от положението да е било елиминирането на човешките същества, което съумял да извърши твърде успешно. Погледнато обективно, би било интересно да се види какво би станало, ако компютърът бе продължил мисията сам, без човешко „вмешателство“.

Това е буквално всичко, което можах да науча от д-р Ч.; не искам да продължавам да го разпитвам, тъй като от прекомерната работа той се намира на прага на изтощението. Но и без това трябва искрено да заявя (и ви моля да го пазите в тайна), че д-р Ч. не желае много да ни помага. По отношение на Хал е заел отбранителна позиция, което понякога създава неимоверни трудности при дискутиране на проблема. Дори д-р Терновски, от когото може да се очаква по-голяма независимост, често е на неговото мнение.

Единственият наистина важен въпрос обаче е: Може ли да се разчита на Хал и в бъдеще? Разбира се, д-р Ч. не се съмнява в това. Твърди, че е изтрил спомена му за всички травмиращи го събития, които са довели до раздвоението. Освен това не вярва, че Хал може да страда от нещо аналогично на човешкото чувство за вина.

Във всеки случай изглежда невероятно, че ситуацията, причинила проблема, може отново да възникне. Въпреки че Хал страда от някои особености, те не са от естество, което би довело до някакви опасения; показва само признаци на слабо раздразнение, понякога дори е доста забавно. А както знаете (д-р Ч. обаче не го знае), взел съм мерки, за да контролираме ситуацията.

И така да сумирам: рехабилитацията на Хал 9000 се извършва задоволително. Бихме могли дори да кажем, че е в изпитателен период.

Чудя се дали самият той го осъзнава.

Интермедия: Искрени признания

Човешкият мозък притежава удивителната способност да се приспособява; след известно време дори невероятното се превръща в най-обикновен факт. Имаше време, когато екипажът на „Леонов“ се изключваше от заобикалящата среда, вероятно това бе подсъзнателно действие, с което целеше да запази разума си.

Доктор Хейуд Флойд често си мислеше, че в подобни случаи Уолтър Кърноу се старае малко повече от друг път да бъде душата на компанията. И макар именно той да даде старт на онова, което Саша Ковальов нарече „епизода «Искрени признания»“, той не го бе планирал предварително. Роди се спонтанно, когато изрази общото недоволство от почти всички аспекти на водопроводната система при нулева гравитация.

— Ако трябва да ми се изпълни едно-единствено желание — възкликна той по време на всекидневния „Съвет в шест часа“, — то ще бъде да се накисна в хубава пенлива вана, ароматизирана с боров шампоан, така че над водата да се показва само носът ми.

Когато мърморенето, изразяващо съгласие с него и въздишките по неизпълнимите желания утихнаха, Катерина Руденко пое предизвикателството:

— Колко очарователно упадъчно желание, Уолтър — огря го тя с веселото си неодобрение. — Кара те да се чувстваш като римски император. Ако сега бях на Земята, бих поискала нещо по-активно.

— Като например?

— Ъ-ъ… Мога ли да се върна и във времето?

— Ако искаш.

— Като момиче ходех за ваканциите в едно кооперативно стопанство в Грузия. Там имаше светлокафяв жребец, купен от председателя с парите, които бе спечелил на местния черен пазар. Беше дърт подлец, но аз го обичах и той ми разрешаваше да яздя Александър из цялата околност. Можех да се пребия, но това е споменът, който ме връща на Земята повече, отколкото който и да е друг.

Настъпи тишина на размисъл, после Кърноу попита:

— Други желаещи?

Всички бяха тъй обзети от собствените си спомени, че играта можеше и да свърши, откъдето бе започнала, ако Максим Брейловски не продължи:

— А аз бих искал да се гмурна под водата — това бе любимото ми занимание, когато имах свободно време — и се радвах, че мога да бъда във форма с тренинга си на космонавт. Спускал съм се на дъното на Тихия океан край атолите, край Големия риф, в Червено море — кораловите рифове са най-красивото място в света. И все пак преживяването, което си спомням най-живо, бе на съвсем различно място — в една от японските водораслови гори. Приличаше на подводна катедрала, слънчевите лъчи се прокрадваха между огромните листа. Тайнствено… вълшебно. Това бе за първи и последен път; може би след това преживяването нямаше да бъде същото. Ала бих искал отново да опитам.

— Добре — каза Уолтър, който, както винаги, се бе назначил за церемониалмайстор. — Кой е следващият?

— Моят отговор ще бъде много кратък — обади се Таня Орлова. — Болшой театър, „Лебедово езеро“. Но Василий няма да се съгласи да дойде. Ненавижда балета.

— С него ставаме двамина. А какво би избрал ти, Василий?

— Щях да кажа гмуркане с водолазен костюм, но Макс ме изпревари. Затова ще отида в противоположна посока — безмоторно летене. Да се гмуркам в облаците в някой летен ден сред съвършена тишина. Е, не съвсем — свистенето на въздуха над крилото понякога е доста шумно, особено когато правиш виражи. Така човек може да се наслаждава на Земята като птиците.

— Женя?

— Много просто — да карам ски в Памир. Обожавам снега.

— А ти, Чандра?

Когато Уолтър постави въпроса, атмосферата видимо се промени. Дори след толкова дълго време Чандра все още си оставаше странник — безупречно вежлив, благовъзпитан, той никога не се разкриваше напълно.

— Когато бях малък — започна бавно той, — дядо ми ме взе на Поклонение във Варанаси-Бенарес. Ако не сте били никога по онези места, боя се, че няма да разберете. За мен, за много индийци дори и сега, независимо от тяхната религия, там е центърът на света. Един ден ще се върна.

— А ти, Николай?

— Е, споменахме морето и небето. Бих искал да ги комбинирам. Любимият ми спорт беше уиндсърфинг. Страхувам се, че вече съм твърде стар. И все пак искам да се убедя.

— Само ти остана, Уди. Какъв е твоят избор?

Флойд дори не се замисли; той бе удивен от спонтанния си отговор точно толкова, колкото и останалите:

— За мен няма значение на кое място на Земята се намирам, щом съм със синчето си.

След това нямаше повече какво да се каже. Разговорът бе приключил.

Безсилие

„… Видял си всички технически доклади, Димитри, така че си разбрал безсилието ни. Тестовете и измерванията не ни донесоха нищо ново. «Загадка» просто си стои, запълнила половината небе и изобщо не ни обръща внимание.

И все пак не може да е инертна като изоставен космически кораб. Василий привлече вниманието ни на факта, че може да извършва някои положителни действия, след като неизменно остава на нестабилната точка на равновесието. В противен случай отдавна би се отклонила в пространството като «Дискъвъри» и би се сблъскала с Йо.

И така, какво трябва да направим? По силата на конвенцията на ООН от 2008 година не може да носим на борда ядрени експлозиви. Шегувам се.

Сега, когато налягането е по-слабо, а от отблъскването към дома ни делят седмици, наблюдава се определена скука, а също и безсилие. Не се смей — представям си как ти звучи това там, в Москва. Как може интелигентен човек да скучае, когато е заобиколен от най-големите чудеса, наблюдавани някога от човешко око?

И все пак няма никакво съмнение. Духът ни не е такъв какъвто беше. Досега всички бяхме отвратително здрави. Сега почти всеки един от нас страда от някаква простуда, от стомашно разстройство или сърбеж, който не минава от катеринините прахчета и мазила. И тя се е предала и само ни ругае.

Саша ни забавляваше с бюлетин за живота на борда. Темата му е: СПРАВИ СЕ С РУСЛИШ! — направил е списък на най-ужасните смесици от двата езика, които твърди, че е чул с ушите си, погрешна употреба на думи и т.н. Всички ще имаме нужда от езикова дезинтоксикация, когато се завърнем у дома; на няколко пъти улавям твои сънародници да си бъбрят на английски, без изобщо да осъзнават, че говорят на чужд език, като прибягват към собствения си език само за трудните думи. Онзи ден се улових да говоря на руски на Уолтър Кърноу и нито един от двамата не обърна внимание на този факт.

Отвори ни се непредвидена работа и когато ти разкажа за това, ще получиш представа в какво състояние на духа сме. Сигналът за пожарна тревога се разнесе в полунощ — той бе предизвикан от един от детекторите, установяващ наличието на дим.

Е, оказа се, че Чандра пренесъл скришом няколко от смъртоносните си пури на борда и не издържал на изкушението. Пушел в тоалетната като виновен ученик.

Разбира се, ужасно се смути; след първоначалната паника всички сметнаха случката за истерично смешна. Знаеш как понякога някоя най-обикновена шега, незначеща нищо за страничния човек, може да се понесе сред група от иначе интелигентни люде и да ги накара безпомощно да се кикотят. През следващите дни трябваше само да се престориш, че палиш цигара, и всички се разкапваха от смях.

Това звучи още по-смешно, тъй като никой нямаше да има нищо против, ако Чандра бе изключил детектора. Ала той е твърде срамежлив, за да си признае, че притежава такава човешка слабост; така че сега прекарва още повече време в общуване с Хал.“

Флойд натисна копчето, на което пишеше „Пауза“ и спря да записва. Може би не бе честно от негова страна да се шегува зад гърба на Чандра, макар че съблазънта винаги е съществувала. През последните няколко седмици на повърхността изплуваха най-незначителни особености на характерите им; дори някои лошо се скараха без никаква видима причина. Така че какво толкова обръща внимание на собственото си поведение? Нима е нямало какво да се критикува в него?

Все още не бе сигурен дали се бе отнесъл както трябва с Кърноу. Макар да предполагаше, че никога няма да заобича големия инженер, нито пък малко високия глас, с който говореше, Флойд бе променил отношението си към него от търпимост до възхищение и уважение. Руснаците го обожаваха и не на последно място заради неговото изпълнение на любимите им песни от рода на „Полюшко поле“, което ги трогваше до сълзи, ала Флойд чувстваше, че обожанието бе попрехвърлило граници.

— Уолтър — бе започнал внимателно той. — Не съм сигурен, че е моя работа, но искам да повдигна един личен въпрос пред теб.

— Когато някой каже, че не е негова работа, обикновено е прав. Какво има?

— Направо казано — поведението ти към Макс.

Бе последвала хладна тишина и Флойд запълни паузата, като внимателно изучаваше лошото бояджийско изпълнение на отсрещната стена. После Кърноу бе отвърнал тихо, ала неумолимо:

— Имах непреодолимото впечатление, че той е прехвърлил осемнайсетте.

— Не измествай въпроса. Искрено казано, не съм се загрижил за Макс, а за Женя.

Кърноу бе зяпнал с нескрита изненада.

— Женя ли? Че какво общо има тя?

— За интелигентен човек ти често си изключително ненаблюдателен, да не кажа тъп. Не може да не си наясно, че тя е влюбена в Макс. Не си ли забелязал как гледа, когато го прегърнеш през рамо?

Флойд никога не бе очаквал, че ще види Кърноу сконфузен, ала сега бе улучил целта.

— Женя ли? Мислех, че се шегувате. Тя е такова свито мишле. А всички са влюбени в Макс по свой собствен начин, дори Катерина Велика. И все пак… хъм, мисля, че би трябвало да съм по-внимателен. Поне когато Женя е наблизо.

Бе последвала продължителна тишина, докато социалната температура отново се вдигне до нормалната. После, очевидно за да демонстрира, че не изпитва лошо чувство, Кърноу бе добавил между другото:

— Знаеш ли, често съм си мислил за Женя. Направена й е превъзходна пластична операция на лицето, ала не са могли да скрият всичко. Кожата й е твърде опъната, освен това мисля, че никога не съм я виждал да се смее както трябва. Може би затова избягвам да гледам към нея. Би ли благоволил да допуснеш, че все пак притежавам някаква естетична чувствителност, Хейуд?

Нарочно употребеното официално обръщение „Хейуд“ предполагаше добродушна закачка, а не враждебност и Флойд си позволи да се отпусне.

— Мога да задоволя част от любопитството ти — най-после Вашингтон се е добрал до фактите. Преживяла е тежка самолетна катастрофа, но за щастие обгорените места са зараснали. Няма нищо тайнствено в това, но на сметката на Аерофлот не бива да фигурират никакви катастрофи.

— Горкото момиче. Изненадан съм, че са й разрешили полет в космоса, макар да предполагам, че е била единствената специалистка, която са имали под ръка, когато Ирина се е самоелиминирала. Съжалявам я; освен раните, трябва да е преживяла ужасен психически шок.

— Сигурен съм в това. Но очевидно се е съвзела.

Не говориш цялата истина, си бе казал Флойд, и никога няма да я кажеш. След срещата им по време на приближаването им до Юпитер между двамата винаги щеше да съществува тайна връзка — не любовна, а връзка, изтъкана от нежност, която често е много по-трайна.

Внезапно и съвсем неочаквано той усети благодарност към Кърноу; Уолтър очевидно бе изненадан от грижата му за Женя, ала нямаше намерение да я използва, за да се защити.

А ако я използваше, щеше ли да бъде нечестно? Сега, дни след случката, Флойд бе започнал да се пита дали собствените му мотиви бяха наистина уважителни. От своя страна Кърноу със сигурност бе спазил обещанието си; е, ако човек не знаеше, щеше да си помисли, че нарочно избягва Макс, поне когато Женя бе наоколо. Освен това се държеше към нея много по-вежливо; разбира се, имаше случаи, когато дори успяваше да я накара да се смее на глас.

Така че намесата си струваше, каквато и да бе причината, подтикнала го към това. Флойд понякога с тъга си мислеше, че си струваше, дори да не бе нищо повече от тайната завист, която нормалните хомо– или хетеросексуални личности усещаха към веселата, добре приспособена полиморфност, ако бяха съвършено честни към себе си.

Пръстът му се насочи отново към записващото устройство, ала последователността на мислите му бе прекъсната. Неизбежно в главата му нахлуха образи от собствения му дом и семейството му. Затвори очи и извика в паметта си кулминацията на тържеството по случай рождения ден на Крис — видя как детето духна трите свещички на тортата преди по-малко от двайсет и четири часа, ала близо на милиард километра разстояние. Въртеше видеокасетата тъй често, че я знаеше цялата, кадър след кадър, наизуст.

Често ли пуска Керълайн неговите записи на Крис, за да не забравя момчето баща си и да не го гледа като чужд, когато се завърне пропуснал още един рожден ден? Беше му страшно да попита.

Въпреки всичко не можеше да кори Керълайн. Преди да се срещнат отново, за него щяха да са изминали само няколко седмици. Тя щеше да е остаряла с цели две години, докато той е спял, без да сънува, между световете. Да бъдеш дълго млада вдовица, макар и временно.

Чудя се дали не прихващам някоя от бордовите болести, помисли си Флойд; рядко имаше подобно усещане за безсилие, за неуспех. Може да съм изгубил семейството си, преминавайки през теченията на времето и пространството, и то за какво? Нищо не съм направил; дори да съм постигнал целта си, тя си остава една безлика, непреодолима стена от съвършен мрак.

И все пак Дейвид Боумън бе извикал: „Господи! Тук е пълно със звезди!“

Появата

В последното издание Саша пишеше:

РУСЛИШ БЮЛЕТИН № 8

Тема: „Товаришч“ („Товариш“)

До нашите американски гости:

Честно казано, момчета, не си спомням вече кога за последен път ме нарекоха така. За всеки руснак от двайсет и първия век тази дума е връщане назад във времето на кораба „Потьомкин“ — спомен за матроските шапки с панделки, за червените знамена, за Владимир Илич, обръщащ се пламенно към работниците, застанал на стъпалата на вагона.

От детството ми обръщението винаги е било „братец“ или „дружок“ — изборът е ваш.

Добре дошли!

Другаря Ковальов

Флойд не бе спрял да се киска, четейки бюлетина, когато Василий Орлов се присъедини към него и двамата заплаваха по коридора на път за командната зала.

— Удивлява ме, товаришч, че Саша намира време да изучава и други неща освен инженерна физика. Винаги цитира стихове и пиеси, които не познавам, при това говори английски по-добре от… е, да речем, Уолтър.

— Защото винаги се е придържал към правилата на науката. Саша е, както казвате вие, черната овца в семейството. Баща му бил професор по английски език и литература в Новоросийск. В семейството се разрешавало да се говори на руски само от понеделник до сряда: от четвъртък до събота се говорело на английски.

— А в неделя?

— О, френски или немски, през седмица.

— Сега разбирам какво точно имаш предвид, като казваш „некултурный“; съвсем ми пасва. Саша чувства ли се виновен за своето… бягство? И защо изобщо е станал инженер с такова потекло?

— В Новоросийск скоро научаваш кои са слугите и кои са господарите. Саша бил амбициозен младеж, при това с блестящ ум.

— Както и ти, Василий.

— „И ти ли, Бруте?“ Виждаш ли, мога да цитирам и Шекспир „Боже мой! Что это было?“

Флойд нямаше късмет; носеше се с гръб към стъклото за наблюдения и нищо не виждаше. Когато се обърна само след секунда, зърна познатата гледка с „Големия брат“, разполовил гигантския диск на Юпитер — неизменен пейзаж, откакто бяха тук.

Ала за Василий за миг, който щеше да се запечата завинаги в паметта му, остроръбестите контури съдържаха съвършено различна и невъобразима, невъзможна сцена. Като че ли внезапно се бе отворил прозорец към един друг свят.

Видението продължи по-малко от секунда, после безволевото премигване на очите го прекъсна. Гледаше към поле, осеяно не от звезди, а от слънца, като в най-оживения център на някоя галактика, или в сърцевината на сферично натрупване. В този миг Василий Орлов изгуби завинаги земното небе в сърцето си. Отсега нататък то щеше да му се струва непоносимо празно; дори могъщият Орион и възхитителният Скорпион едва щяха да се забелязват като слаби светлинни, незаслужаващи да ги погледнеш втори път.

Когато отново дръзна да отвори очите си, всичко бе изчезнало. Не, не съвсем. В самия център на заелия пак предишния си вид ебонитов правоъгълник все още слабо блестеше звезда.

Ала звездата помръдваше. Орлов премигна отново, за да премахне влагата от очите си. Да, движението бе осезаемо; не си въобразяваше.

Метеор? В шоковото състояние, в което се намираше, трябваше да изминат няколко секунди, преди Главният научен работник Василий Орлов да се досети, че бе невъзможно метеор да се появи в безвъздушно пространство.

После звездата внезапно припламна в светла диря и само след няколко мига изчезна зад ръба на Юпитер. По това време Василий бе възвърнал присъствие на духа и отново се бе превърнал в хладен, безстрастен наблюдател.

Вече имаше вярна представа за траекторията на предмета. Нямаше съмнение — той се движеше право към Земята.

V. Дете на звездите

Завръщане у дома

Имаше чувството, че се е събудил от дълъг сън, или от сън в съня. Огромната порта сред звездите го въведе отново в света на хората, ала той вече не бе обикновен човек.

Колко ли дълго бе отсъствал? Цял живот… не, два живота; един нататък, един насам.

Като Дейвид Боумън, командир и последен оцелял в екипажа на американския космически кораб „Дискъвъри“, той бе уловен в гигантски капан, заложен преди три милиона години и разчетен така, че да се задейства в подходящо време и при подходящ обект. Той бе попаднал в него, преминавайки от една вселена в друга, срещайки се с чудеса, някои от които вече разбираше, а други може би никога нямаше да възприеме с разума си.

Бе препускал с непрекъснато повишаваща се скорост по безкрайни коридори от светлина, докато изпревари самата светлина. Знаеше, че това бе невъзможно; ала вече му бе известно как става това. Както Айнщайн правилно бе писал: „Добрият Господ е хитър и лукав, ала никога зложелателен.“

Бе преминал през космически превключващи се системи — Голямата Централна Гара на Галактиките — и се появи, защитен от яростта й от непознати сили, близо до повърхността на гигантска червена звезда.

Бе наблюдавал парадоксален изгрев на повърхността на слънце, когато умиращото блестящо бяло джудже, обикалящо звездата, се издигна в своето небе — повехнало привидение, повличащо вълна от огън зад себе си. Не изпита страх, само учудване, дори когато космическата му капсула го откара долу в самия ад…

… за да пристигне, напук на всякакъв разум, в красив хотелски апартамент, обзаведен само с познати неща. Много от предметите обаче се оказаха фалшиви; книгите по лавиците бяха нарисувани, кутиите със закуска и кутиите с бира в хладилника, макар че носеха известни етикети, съдържаха една и съща лека храна с консистенция на хляб и с вкус, който можеше да мине за всичко, което си въобрази.

Бързо разбра, че е екземпляр в космическа зоологическа градина, а клетката му грижливо възпроизвежда картини от стари телевизионни програми. Зачуди се кога ли ще се появят пазачите му и как ли ще изглеждат физически.

Колко е бил глупав да очаква подобно нещо! Сега вече знаеше, че със същия успех човек може да се надява да види вятъра или да размишлява върху истинската форма на огъня.

После изтощението на мозъка и тялото му го връхлетяха неумолимо. Дейвид Боумън заспа за последен път.

Това бе странен сън, съзнанието му не бе изцяло изчезнало. Като жаба, пълзяща сред гора, нещо нахлу в мозъка му. Той го усети съвсем слабо, тъй като пълноценното усещане би го унищожило така лесно и сигурно, както и огньовете, бушуващи наоколо. Под равнодушната сигурност той не усещаше нито надежда, нито страх.

Понякога в дългия си сън сънуваше, че е буден. Годините бяха отлетели; веднъж се оглеждаше в огледало и видя сбръчкано лице, което едва разпозна като своето собствено. Тялото му бързаше към разпадането си, стрелките на биологическия часовник лудо препускаха къмто полунощ, която никога нямаше да достигнат. Защото в последния миг Времето спря и се завъртя обратно.

Изблиците на паметта му бяха уловени в капан: съвършено под контрол той съживяваше своето минало, всичкото познание, всичкият опит бяха изстискани от мозъка му и той отново се завърна в детството си. Ала нищо не се бе изгубило; всичко, което някога е бил, всеки миг от живота му, бе прехвърлен в обезопасена каса за съхранение. Дори когато единият Дейвид Боумън престана да съществува, другият стана безсмъртен, преминавайки отвъд необходимостите на материята.

Той бе божество в ембрионален стадий на развитие, все още не съвсем готово, за да се роди. Дълго плава в забрава със съзнанието какво е бил, но без да знае в какво се е превърнал. Все още се намираше в състояние на постоянна промяна, някъде между какавидата и пеперудата. А може би дори между гъсеницата и какавидата…

Тогава застоят се разчупи; Времето се върна в малкия му свят. Черната правоъгълна плоча, появила се внезапно пред него, му напомняше стар приятел.

Той я бе изпратил на Луната; беше я срещал в орбита около Юпитер; и някак си знаеше, че прадедите му я бяха срещали много, много отдавна. Макар все още да криеше бездънни тайни, самата тя повече не бе никаква тайна; сега той разбираше някои от силите й.

Стана му ясно, че тя не бе единствена, че бяха цяло множество; и че каквото и да показваха апаратите, имаха един и същ размер — бяха толкова големи, колкото бе необходимо.

Колко очевидно бе сега математическото съотношение на страните му, последователността на квадратите 1:4:9! И колко наивно бе си въобразявал, че серията свършва дотук, само в три измерения!

И когато умът му се съсредоточи върху тези прости геометрични истини, празният правоъгълник се изпълни със звезди. Хотелският апартамент, ако, разбира се, изобщо бе съществувал, се разтвори в мозъка на своите създатели; а пред него блесна ослепителният водовъртеж на Галактиката.

Можеше да е красив, невероятно подробен модел, вграден в пластмасов блок. Но той го възприемаше реално, като цяло, с усещания, по-фини от зрението. Ако пожелаеше, можеше да съсредоточи вниманието си върху която и да е от стотиците милиарди звезди.

Ето къде беше, плаваше в огромната река от слънца, преполовил пътя между извиващите се огньове на галактическото ядро и самотните разпръснати часовои по края. Ето откъде произхождаше, от далечния край на този небесен хаос, от змиевидната ивица тъмнина, без нито една звезда по нея. Знаеше, че този безформен хаос, видим единствено на фона на блясъка от огнената мъгла далеч отзад, бе все още неизползваното вещество на съзиданието, суровината на бъдещите еволюции. Тук Времето не беше още започнало; нямаше да започне, докато слънцата, които сега горяха, вече мъртви с много години, се осветят и променят формата на тази празнота.

Той несъзнателно я бе пресякъл веднъж; сега, подготвен много по-добре, макар и изцяло невеж що се отнася до импулса, който го тласкаше, трябваше да я прекоси още веднъж…

Галактиката избликна от металната рамка, в която я бе затворил; звезди и мъглявини валяха край него и създаваха илюзията за безкрайна скорост. Призрачни слънца експлодираха и изчезваха, а той като сянка се плъзгаше през сърцевината им.

Звездите избледняваха, избледняваше блясъкът на Млечния път, мержелеещ се в бледата призрачност на славата, която бе познавал някога, и може би някой ден отново щеше да опознае. Беше се завърнал пак в космоса, който хората наричаха реален, в същата точка, от която го бе напуснал преди секунди, а може би преди векове.

Ясно осъзнаваше заобикалящата го действителност, много по-ясно, отколкото в онова по-ранно съществуване на неизброимите сензорни енергетични източници от външния свят. Можеше да се съсредоточи върху който и да е от тях и внимателно да го разгледа, да види буквално всички безбройни подробности, да забележи фундаменталната зърниста структура на време и пространство, зад които съществуваше единствено хаос.

Можеше да се придвижва, макар да не знаеше по какъв начин. Ала нима някога го е разбирал, дори тогава, когато притежаваше тяло? Веригата команди от мозъка до крайниците му бе мистерия, за която никога не се бе замислял.

Едно усилие на волята му и спектърът на близката звезда се премести към синьото, и то точно толкова, колкото той искаше. Той падаше към нея приблизително със скоростта на светлината: макар че ако желаеше, можеше да се движи и по-бързо, ала не бързаше за никъде. Имаше още доста информация за преработване, много неща трябваше да се вземат предвид… и още повече да се спечелят. Знаеше, че това бе настоящата му цел; но знаеше също така, че тя е само част от много по-мащабен план, който с времето щеше да бъде разкрит.

Не си и помисли за огромната порта между вселените, която бавно се стопи зад него, нито за загрижените същества, скупчили се край нея в примитивния си космически кораб. Те бяха част от спомените му; ала сега го зовяха по-мощни сили отново към света, който не се бе надявал, че ще види пак.

Чуваше множеството гласове, които ставаха все по-силни, тъй като той също растеше и от звезда, почти невидима на фона на слънчевата корона, се превърна най-напред в тънък полумесец и накрая в блестящ синьо-бял диск.

Те знаеха, че той пристига. Там долу върху гъсто населения глобус алармените сигнали вероятно пробляскваха върху радарните системи, огромните търсещи телескопи разузнаваха из небесната шир, а историята, такава, каквато я познаваха хората, клонеше към своя завършек.

Разбра, че на хиляда километра под него се е събудил заспал източник на смърт и се е раздвижил в орбитата си. Слабата му енергия не беше заплаха за него; разбира се, той можеше успешно да я използва.

Навлезе в лабиринта на електрическата схема и леко си проби път до смъртоносния център. По-голямата част от разклоненията не бяха важни; те представляваха слепи коридори, които служеха за защита. Под критичния му поглед тяхната цел бе детински проста; лесно ги подмина всичките.

Оставаше една последна бариера — неразработеното, ала ефективно механично реле, разделящо два контакта. Ако не се съединяха, нямаше да има енергия, която да активира последната поредица.

Той издигна стена пред себе си и за първи път позна неуспеха и безсилието. Няколкограмовия микрокомутатор изобщо не поддаде. Той все пак бе същество, съставено от чиста енергия; засега светът на инертната материя бе извън обсега му. Е, добре, на тази задача съществуваше много прост отговор.

Все още имаше много да се учи. Електрическият импулс, който той индуцира в релето, бе тъй мощен, че почти стопи бобината, преди да задейства включващия механизъм.

Микросекундите бавно отминаха. Беше му интересно да наблюдава как експлозивните лещи фокусират енергията си, както малката кибритена клечка възпламенява композиция, пълна с експлозиви, която пък от своя страна…

Мегатоновете цъфнаха в беззвучна детонация, която подари на половината спящ свят кратък, лъжовен изгрев. Като феникс, възродил се от пепелта, той абсорбира онова, от което се нуждаеше, а останалото изхвърли. Далече долу щитът на атмосферата, пазещ планетата от толкова рискове, поглъщаше най-опасната част от радиацията. Ала някои хора и животни без късмет никога нямаше да могат да виждат отново.

В резултат на експлозията Земята изглеждаше така, като че ли бе останала безмълвна от удара. Шумовете в сектора на късите и средните вълни изцяло заглъхнаха, отразени от внезапно възбудената йоносфера. Само микровълните продължаваха да проникват през невидимото и бавно разпадащо се огледало, обгръщащо планетата, а повечето от тях се наслагваха твърде близо една връз друга и той не можеше да ги улови. Няколко изключително мощни радара все още бяха фокусирани върху него, но това нямаше никакво значение. Дори не си направи труда да ги неутрализира, което би било твърде лесно. А ако на пътя му се изпречеха още бомби, той щеше да се отнесе към тях със същото безразличие. Засега притежаваше енергията, която му бе необходима.

Започна да се спуска по широка снижаваща се спирала към изгубения пейзаж от неговото детство.

Диснивил

Един философ от края на миналия век бе отбелязал и е бил отхвърлен от всички заради тези си усилия, че Уолтър Илайас Дисни е допринесъл повече за общото човешко щастие, отколкото всички религиозни учители в човешката история взети заедно. Сега, половин век след смъртта на художника, неговите мечти продължаваха да се разпростират из цяла Флорида.

Когато в началото на 80-те години на двайсетия век той откри своята Експериментална Прототипна Общност на Бъдещето, тя представляваше изложба на нови технологии и на нов начин на живот. Ала както самият й създател разбра, ЕПОБ щеше да постигне целта си, само ако огромната й площ е истински, жив град, населен с хора, които го наричат свой дом. Този процес зае останалата част от столетието; в момента населеното място наброяваше двайсет хиляди жители и бе станало известно с името Диснивил.

Тъй като жителите можеха да се заселят в града само след като проникнат през охраната на адвокатите на УИД, не бе за учудване, че средната им възраст е най-висока в сравнение с която и да е друга общност в Съединените щати и че медицинското обслужване тук бе най-развитото в света. Някои от тях, разбира се, едва ли щяха да бъдат заченати, да не говорим за това, че нямаше да бъдат създадени в което и да е друго място.

Апартаментът бе грижливо проектиран, така че да не прилича на болнично помещение и само няколко необикновени подробности издаваха истинското му предназначение. Леглото едва достигаше височината на коляното, така че опасността от падане бе сведена до минимум; и все пак можеше да се повдига и накланя за удобство на сестрите. Ваната в банята бе вкопана в пода и в нея имаше вградено столче, както и халки за хващане, така че дори най-старите и най-нестабилните да могат да влизат и излизат без затруднения. Подът бе застлан с дебел мокет, ала отгоре нямаше пътеки, в които да се препъват, по стените липсваха остри ъгли, които биха могли да ги наранят. Останалите подробности не бяха тъй очевидни, а телевизионните камери бяха така добре замаскирани, че никой не би заподозрял присъствието им.

Тук-там се забелязваха личностни белези — купчина стари книги в единия ъгъл и първата страница на един от последните броеве на „Ню Йорк Таймс“ в рамка, на която пишеше: „АМЕРИКАНСКИ КОСМИЧЕСКИ КОРАБ ЗАМИНАВА ЗА ЮПИТЕР“. Близо до нея бяха подредени две снимки — на едната се виждаше седемнайсет-осемнайсетгодишно момче; на другата — значително по-възрастен мъж, облечен в униформата на астронавт.

Макар слабата сивокоса жена, която гледаше дневната програма на телевизионния панел да нямаше още седемдесет години, тя изглеждаше много по-възрастна. От време на време цъкаше с език, оценявайки по този начин показваната шега, ала току поглеждаше към вратата, сякаш очакваше посетител. А когато го правеше, тя стискаше здраво бастуна си, подпрян на стола й.

Въпреки това, когато вратата се отвори, старата жена се бе разсеяла от действието на екрана и когато малката масичка на колелца се изтърколи в стаята, следвана от сестрата в престилка, тя се обърна стреснато и виновно.

— Време е за обяд, Джеси — извика сестрата. — Днес сме ти приготвили нещо вкусничко.

— Не искам да обядвам.

— Ще те накара да се почувстваш много по-добре.

— Няма да го ям, докато не ми кажеш какво е.

— Защо няма да го ядеш?

— Не съм гладна. А ти някога огладняваш ли? — добави лукаво тя.

Масичката-робот се спря до стола, а капакът се отвори и разкри ястията. През всичкото време сестрата не докосна нищо, дори контролните бутони върху масичката. Стоеше неподвижно с дежурната усмивка на лице и гледаше трудната си пациентка.

В помещението с мониторите, което се намираше на петдесет метра от стаята, медицинският техник се обърна към лекаря:

— Гледай сега.

Сбръчканата ръка на Джеси вдигна бастуна; после с изненадваща бързина шибна по посока на краката на сестрата и бастунът се изви като дъга.

Сестрата не й обърна абсолютно никакво внимание, дори когато пръчката премина през нея. Вместо това успокояващо изговори:

— Нали е чудесно? Изяж го, скъпа.

Хитра усмивка се появи върху лицето на Джеси, но тя се подчини. След миг вече се хранеше с апетит.

— Видя ли? — попита техникът. — Отлично разбира какво става. Доста по-умна е, отколкото иска да мине през всичкото време.

— Първата ли е?

— Да. Останалите смятат, че това е наистина сестра Уилямс, която им носи храната.

— Е, мисля, че няма никакво значение. Погледни я колко е доволна, само защото ни е надхитрила. Яде храната си, което е и целта на упражнението. Но трябва да предупредим сестрите — всички, не само Уилямс.

— Защо, о, да. Следващия път може да не е холограма, така че помисли си за съдебните дела, които ще заведе срещу нас, персонала ни, който работи на акумулатори.

Кристъл Спринг

Индианците, както и жителите на Кахун, които се бяха преместили тук от Луизиана, твърдяха, че Кристъл Спринг е бездънен извор. Това, разбира се, бе такава глупост, че самите те не си вярваха. Трябваше само да си сложиш маска и шнорхел и да поплуваш няколко метра, за да видиш ясно очертаната малка пещера, от която извираше кристалночиста вода, а по края се виеха тънки зелени водорасли. Тъкмо през тях надничаха очите на Чудовището.

Две тъмни окръжности, една до друга — макар и неподвижни, какво друго биха могли да бъдат? Това спотаено присъствие добавяше неизразимо вълнение при всяко плуване натам; някой ден Чудовището щеше да напусне бърлогата си и да се втурне нагоре, да разпръсне рибата наоколо в преследване на по-едра плячка. Никога Боби или Дейвид нямаше да признаят, че Чудовището не бе нищо друго освен един захвърлен, несъмнено откраднат отнякъде велосипед, полупогребан сред водораслите на сто метра дълбочина.

Трудно бе да се повярва, че дълбочината е сто метра, дори след като безспорно го доказаха с въженце и тежест. Боби, по-възрастният и по-добрият гмуркач, се бе спуснал навярно на десетина метра дълбочина и бе докладвал, че дъното остава все тъй дълбоко, колкото и преди.

Ала сега Кристъл Спринг бе на път да разкрие тайните си; може би легендата за конфедералното съкровище бе вярна, напук на презрението на всички местни историци. Най-малкото биха могли да привлекат шефа на полицията, неизменно превъзходната полиция, — като открият няколко револвера, изхвърлени във водата след извършени наскоро престъпления.

Малкият въздушен компресор, който Боби намери сред непотребните вещи, натрупани в гаража, здраво пухтеше след първоначалните проблеми, които имаха при задействането му. На всеки няколко секунди той се давеше и бълваше облаци син дим, ала не проявяваше признаци, че може да спре.

— Дори да спре — каза Боби, — какво от това? Щом момичетата от Подводния театър могат да изскачат от петдесет метра дълбочина без дихателни тръби, и ние ще можем. Съвсем безопасно е.

В такъв случай, помисли си мигновено Дейв, защо да не кажем на мама какво ще правим и защо чакахме татко отново да замине за Кейп за изстрелването на следващата совалка? Ала всъщност не изпитваше истинско угризение; Боби винаги знаеше най-добре. Сигурно е чудесно да си на седемнайсет и да знаеш всичко. Въпреки желанието си, не би прахосал и половината от времето си за глупавата Бети Шулц. Истина беше, че е много красива, но, дявол да го вземе, та тя беше момиче! Толкова труд им костваше да се отърват от нея тази сутрин.

Дейв бе свикнал да го третират като опитно мишле; та за какво друго служат по-малките братя? Той намести маската върху лицето си, нахлузи плавниците си и се плъзна в кристалната вода.

Боби му подаде шнорхела със старата захапка, която бяха прикрепили към него. Дейв пое въздух и направи гримаса.

— Има ужасен вкус.

— Ще свикнеш. Влизай, но не по-дълбоко от онази тераса. Тъкмо там ще започна да нагласявам вентила за налягането, така че недей да хабиш въздуха. Когато дръпна тръбата, излизаш.

Дейв леко се плъзна под повърхността и навлезе в страната на чудесата. Посрещна го спокоен едноцветен свят, твърде различен от кораловите рифове на Кийс. Нямаше и помен от пищните цветове на океана, където животът, животински и растителен, се кичеше с всички цветове на дъгата. Тук се забелязваха само нежните нюанси на синьото и зеленото, а рибите приличаха на риби, не на пеперуди.

Той бавно заплува надолу, влачейки маркуча зад себе си, като поспираше да глътне от мехурчетата, колчем усетеше нужда. Усещането за свобода бе тъй приятно, че той почти не забелязваше ужасния мазен вкус в устата си. Когато стигна до терасата — която всъщност беше много стар ствол на дърво, обрасъл с водорасли до такава степен, че бе невъзможно да се разпознае, — седна и се огледа.

Виждаше направо през извора чак до зелените склонове на отдалечената страна на пълния с вода кратер, поне на двеста метра разстояние. Нямаше много риба, само малък пасаж се изви край него като дъжд от сребърни монети на слънчевата светлина, стичащ се от горе на долу.

Тук бе и един стар приятел, спрял се, както обикновено, в цепнатината, откъдето водите на извора започваха своето пътешествие към океана. Малък алигатор („ала достатъчно голям“, бе казал веднъж весело Боби. „По-голям е от мен“.) висеше вертикално без видима подпора и само носът му се показваше на повърхността. Никога не го закачаха, нито пък той ги бе закачал някога.

Маркучът нетърпеливо потрепна, Дейв с радост заплува обратно; не си бе представял колко е студено там, в недостижимите дълбини — стана му определено зле. Ала горещото слънце бързо възвърна доброто му настроение.

— Няма проблеми — възторжено възкликна Боби. — Само гледай вентилът да е на такова положение, че стрелката, показваща налягането, да не падне под червената линия.

— На каква дълбочина ще се спуснеш?

— До дъното, ако почувствам, че мога.

Дейв не прие думите му на сериозно; и двамата знаеха за екстаза от дълбините и за азотната наркоза. Освен това старият градински маркуч бе само трийсет метра дълъг. И това щеше да е много като за първи експеримент.

Както много пъти преди, той наблюдаваше със завистливо обожание как по-големият му брат прие новото предизвикателство. Плувайки без абсолютно никакво усилие, както плуваха рибите около него, Боби се плъзна надолу в тайнствената синя вселена. Обърна се веднъж и енергично посочи маркуча, като му даде недвусмислено да разбере, че се нуждае от по-голямо налягане.

Въпреки че го връхлетя ужасно главоболие, Дейв помнеше задълженията си. Той бързо се върна при стария компресор и отвори контролния вентил до максимум.

Последният му спомен от Боби бе уверено спускащата се, обсипана със слънчеви петна фигура, която завинаги изчезна от неговия свят. Восъчната фигура на погребалната ниша представляваше някакъв непознат за него човек, който нямаше нищо общо с Робърт Боумън.

Бети

Защо бе дошъл тук, защо се върна като неспокоен дух на сцената на старото терзание? Нямаше представа; посоката на движението му бе неосъзната, докато не зърна кръглото око на Кристъл Спринг в гората под него.

Той бе властелин на света, ала усещането му за разрушителната скръб, която от години не бе изпитвал, го парализираше. Както става обикновено, времето беше излекувало раната; и все пак сякаш беше вчера, когато стоеше и плачеше пред изумруденото огледало и виждаше единствено само отражението на заобикалящите го кипариси, обрасли с испански мъх. Какво ставаше с него?

И сега, все още без определена цел, а като че ли довлечен от някакво слабо течение, той се носеше на север към държавната столица. Търсеше нещо; каквото и да беше то, щеше да разбере едва когато го открие.

Никой, нито един апарат не проследяваше пътя му. Не излъчваше така разточително енергията си, почти бе започнал да я контролира, както навремето бе започнал да контролира изгубените си крайници, които обаче не бе успял да забрави. Потъна като мъгла в подземията, които не можеха да бъдат срутени от никакво земетресение, и се намери сред милиарди складирани спомени и заслепяващи, премигващи мрежи от електронни мисли.

Тази задача беше по-сложна от задействането на атомна бомба и му отнемаше малко повече време. Преди да открие информацията която търсеше, направи една досадна грешка, ала не се погрижи да я поправи. Никой никога не разбра защо следващия месец триста данъкоплатци от Флорида, чиито имена започваха с буквата „Ф“, получиха чекове — за по един долар всеки. Струваше няколко пъти повече от надплащането да се сложи всичко в ред, а обърканите компютърни инженери накрая хвърлиха вината върху някакъв космически дъжд. Което като цяло не бе твърде далеч от истината.

За няколко милисекунди той се придвижи от Талахасий до Саут Магнолия Стрийт 634, Тампа. Адресът бе същият; нямаше да си губи времето в търсене.

Но всъщност той никога не бе възнамерявал да го търси, до мига, когато го стори.

След три раждания и два аборта Бети Фернандес (родена Шулц) беше все още красива жена. В момента се бе дълбоко замислила; гледаше телевизионна програма, която й навяваше спомени — и горчиви, и сладостни.

Предаваха специални новини поради мистериозните събития през последните дванайсет часа, които започваха с предупреждението, че „Леонов“ се е отделил от луните на Юпитер. Нещо се движеше към Земята; нещо — съвсем безопасно — бе детонирало ядрена бомба, обикаляща в орбита, и никой не поемаше отговорността. Това бе всичко, всъщност съвсем достатъчно.

Коментаторите бяха изкопали всичките си стари записи — някои от тях наистина бяха записи, — дори се бяха върнали към строго засекретените на времето документи, показващи откриването на „Т.М.А.-1“ на Луната. Най-малко пет пъти тя чу зловещия радиошум, когато монолитът поздравява лунната зора и изстрелва съобщението си към Юпитер. Още веднъж видя познатите сцени и чу старите интервюта на борда на „Дискъвъри“.

Защо гледаше? Всичко бе складирано някъде дълбоко във фамилните архиви (макар никога да не ги гледаше, когато вкъщи беше Хосе). Може би очакваше някоя светкавична новина; не искаше да признае, дори на самата себе си, колко голяма власт имаше миналото над чувствата й.

Ето го и Дейв, както очакваше. Предаваха старо интервю на Би Би Си, което знаеше почти наизуст. Той говореше за Хал и се опитваше да реши дали компютърът съзнаваше какво върши, или не.

Колко млад изглеждаше! Колко различен от последните образи, предавани от обречения „Дискъвъри“! И колко много приличаше на Боби, такъв, какъвто си го спомняше.

Образът се размаза, когато очите й се напълниха със сълзи. Не — апаратът не беше в ред, може би каналът се бе повредил. И звукът, и картината прескачаха.

Дейв мърдаше устни, ала тя нищо не можеше да чуе. После лицето му се размаза, стопи се в цветните квадратчета. Появи се, отново изчезна, после пак се проясни. Ала все още нямаше звук.

Но откъде имаха тази картина! Това не бе Дейв като мъж, а като момче — както го бе видяла за първи път. Той я гледаше от екрана, сякаш можеше да я види от разстоянието на изминалите години.

Той се усмихна, устните му се раздвижиха.

— Здравей, Бети — промълви.

Не бе трудно да сформира думите и да ги пусне в елекрическата верига. Истинската трудност се състоеше в това да забави летенето на мислите си до равнището, на което човешкият ум би могъл да ги възприеме. А после трябваше да чака цяла вечност, докато получи отговор…

Бети Фернандес беше жилава жена; беше също така интелигентна и макар да бе домакиня повече от десет години, не бе забравила специалността си — електронен техник. Това бе просто още едно от безбройните чудеса на средствата; сега ще го приеме, пък после ще се тревожи за подробностите.

— Дейв — отвърна тя. — Дейв, наистина ли си ти?

— Не съм съвсем сигурен — отговори образът от екрана със странен глас, на който му липсваше тембър. — Но си спомням Дейв Боумън и всичко за него.

— Мъртъв ли е?

Това бе още един труден въпрос.

— Да, що се отнася до тялото му. Но това вече не е важно. Онова, което е бил Дейв Боумън наистина е все още част от мен.

Бети се прекръсти — жест, който бе научила от Хосе — и прошепна:

— Искаш да кажеш, че си дух?

— Не познавам по-точна дума.

— Защо се върна?

— А! Бети! Наистина защо? Бих искал ти да ми кажеш.

Въпреки всичко той имаше отговор, щом се появяваше на телевизионния екран. Отделянето на тялото от духа далеч не бе пълно и дори най-сложните проводникови мрежи не биха били в състояние да предадат безсрамните сексуални образи, които се формираха в момента.

Бети гледа известно време, ту с усмивка, ту шокирана. После се извърна, не от свян, а от тъга — съжаление за неосъществената наслада.

— Значи онова, което са ни разказвали за ангелите — обади се тя, — не е съвсем вярно.

Нима съм ангел? — попита се той. Но поне знаеше какво прави на това място, носен от силата на тъгата и желанието да се срещне с миналото си. Най-мощното чувство, което познаваше, бе страстта му към Бети; елементите на скръб и вина, които се съдържаха в него, дори го засилваха още повече.

Никога не му бе казвала дали бе по-добър любовник от Боби; той никога не й бе задавал този въпрос, защото би разрушил магията. И двамата се бяха вкопчили в една и съща илюзия и търсеха в прегръдките си (господи, колко млада беше — едва седемнайсетгодишна, когато всичко започна, две години след погребението!) мехлем за една и съща рана.

Разбира се, не можеше да продължава дълго, ала преживяването невъзвратимо го промени. Повече от десет години всичките му автоеротични фантазии се бяха съсредоточавали върху Бети; не намери друга жена, с която да я сравни и отдавна бе разбрал, че никога няма да намери. Никой не бе тъй преследван от един-единствен възлюбен дух.

Картините, изобразяващи желание, изчезнаха от екрана; за миг се появи редовната програма с нелепа снимка на „Леонов“, виснал над Йо. После отново видя лицето на Дейв. Той като че ли губеше контрол, тъй като чертите му бяха нестабилни. Навремени изглеждаше десетгодишен, после на двайсет или трийсет години, след това, просто невероятно! — изсъхнала мумия, чиито сбръчкани черти бяха истинска пародия на човека, когото познаваше.

— Имам още един въпрос, преди да се тръгна. Карлос, ти винаги си твърдяла, че е син на Хосе и аз винаги съм се удивлявал. Каква е истината?

Бети Фернандес погледна с широко отворени очи за последен път в очите на момчето, което някога бе обичала (сега той беше отново осемнайсетгодишен и за миг тя изпита желание да го види в цял ръст).

— Той беше твой син, Дейвид — прошепна тя.

Образът изчезна; нормалната програма продължи. Когато след около час по-късно Хосе Фернандес влезе тихо в стаята, Бети продължаваше да гледа в телевизионния екран.

Не се обърна, когато той я целуна отзад по тила.

— Никога няма да повярваш, Хосе.

— Опитай.

— Току-що излъгах един дух.

Прощаване

Когато Американският институт по аеронавтика и астронавтика публикува през 1997 година противоречивото си резюме „Петдесет години от появата на НЛО“, много критици отбелязаха, че неидентифицирани летящи обекти са забелязвани векове наред и че наблюденията на Кенет Арнълд през 1947 година на „Летящата чиния“ имат безброй прецеденти. Хората са наблюдавали странни неща в небето още от зората на човешката история; ала до средата на двайсетия век НЛО са били случайни явления, които не са се радвали на интерес от страна на хората. След тази дата те се превърнаха в обществена и научна грижа и основа на нещо, което би могло да се нарече единствено „религиозна вяра“.

Няма защо да търсим причината твърде далеч; създаването на гигантските ракети и зората на Космическата ера насочиха човешкия ум към други светове. Осъзнаването, че един ден родът човешки ще бъде в състояние да напусне рождената си планета, подсказваше неизбежните въпроси: „Къде са другите и кога бихме могли да очакваме гости?“ Появи се и надеждата, макар рядко да биваше облечена в много думи, че доброжелателни същества от звездите ще помогнат на човечеството да излекува многобройните рани, които само си бе нанесло, и да го спасят от последващи трагедии.

Всеки студент по психология би могъл да предскаже, че подобна въпиеща необходимост щеше лесно да бъде задоволена. През втората половина на двайсетия век се появяваха буквално хиляди сигнали за наблюдения на летящи чинии от всички части на земното кълбо. Още повече, че пристигаха съобщения за „близки срещи“ т.е. реални сблъсъци с извънземни посетители, често разкрасявани с разкази за небесни разходки, отвличания и дори медени месеци, прекарани в космоса. Фактът, че тези съобщения за кой ли път се оказваха лъжи или халюцинации, не бяха в състояние да разубедят вярващите. Хора, на които им били показвали цели градове на обратната страна на Луната, не губеха вярата си, дори когато наблюденията на „Аполо“ не откриха нищо от този род; когато Венера за жалост се оказа по-гореща от топено олово, хората продължаваха да вярват на жените, които твърдяха, че са омъжени за жители на тази планета.

По времето, когато АИАА публикува доклада си, нито един уважаван учен — дори сред малкото, които на времето са поддържали идеята — не вярваше, че НЛО имат някаква връзка с извънземния живот или интелект. Това, разбира се, не можеше да бъде доказано; всяко едно от неизброимите наблюдения през последните хиляда години можеше и да бъде реално. Но с течение на времето — а камерите, поставени върху спътници и радари, проучиха подробно небесата и не откриха конкретни доказателства — публиката изгуби интерес. Онези, които бяха издигнали идеята в култ, разбира се, не се обезкуражиха, а запазиха вярата си макар само в страниците на специални брошури и книжки, повечето от които се връщаха назад и разкрасяваха стари истории, отдавна дискредитирани и отхвърлени.

Когато откриването на монолита Тихо — „Т.М.А.-1“, — най-после стана достояние на публиката, появи се хор от реплики, подобни на „Нали ти казвах!“. Повече не можеше да се отрича, че на Луната е имало посетители — вероятно на Земята също — преди някакви си три милиона години. Веднага след това НЛО отново заобитаваха небесата; макар да бе необичайно, че трите независими национални системи за проследяване, които бяха в състояние да уловят присъствието в пространството на всеки предмет, та бил той по-малък от химикалка, не можеха да открият нищо. Броят на съобщенията рязко спадна отново на нивото „шум“ — фигурата, която се очакваше обикновено в резултат на многото астрономически, метеорологични и аеронавтски явления, непрекъснато появяващи се в небето.

Ала сега всичко започваше отначало. Този път нямаше грешка; съобщението беше официално. Истински НЛО бе на път към Земята.

Съобщения за наблюдаване на НЛО долетяха минути, след като „Леонов“ изпрати предупреждението си; първите преки контакти биваха докладвани само след няколко часа. Пенсиониран борсов посредник, който разхождал булдога си из Йоркшър Муърс, бил изненадан от дискообразно летателно тяло, което кацнало до него, и от съществото в него — напълно наподобяващо човек, с изключение на ушите, които били щръкнали нагоре, — онзи го попитал за пътя до Даунинг Стрийт. Борсовият агент бил тъй изплашен, че само успял да посочи с бастуна си към Уайтхол; неоспоримо доказателство за съществената среща бе фактът, че дълго време след това булдогът не можел да приема храна.

Макар че пенсионерът не бил картотекиран като душевно болен, дори онези, които му вярваха, трудно възприеха поредното съобщение. Този път то идваше от испански овчар, който си пасял овцете; много се успокоил, когато видял, че граничните постове, от които се боял, били само двама мъже в наметала и пронизващи очи, които искали да узнаят пътя за щабквартирата на ООН.

Говорели на превъзходно баско наречие — мъчително труден език, който няма никаква връзка с който и да е познат човешки език. Очевидно космическите пришълци бяха забележителни лингвисти, ала твърде странно — липсваше им способност за ориентиране.

И така продължи случай след случай. Много малко от хората, с които се бе установила среща, лъжеха умишлено или пък не бяха с всичкия си. Повечето от тях искрено вярваха в собствените си истории и запазваха вярата си дори под хипноза. А някои бяха просто жертви на шеги или невероятни съвпадения — като онези нещастни любители — археолози, попаднали на подпорите, изоставени в Тунизийската пустиня преди четири десетилетия от известен режисьор на научнофантастични филми.

Само в началото — и в самия край — човешко същество бе наистина осъзнало присъствието му; и то само защото той пожела.

Светът бе негов, можеше да го проучва и използва както си иска, без някой да го задържа или да му пречи. Стените не бяха бариера за него, никаква тайна не можеше да избяга от сетивата, с които разполагаше. Отначало вярваше, че задоволява стари амбиции, като посещава места, непознати в предишното му съществуване. Много по-късно осъзна, че светкавичното му обхождане на земното кълбо имаше по-дълбока цел.

По някакъв незабележим за него начин го използваха като сонда, която събираше проби от всеки аспект на човешкия живот. Контролата бе тъй неуловима, че той едва я осъзнаваше; приличаше повече на ловджийско куче на каишка, на което разрешаваха да се разхожда, и все пак то неизменно трябваше да се подчинява на непосилните желания на господаря си.

Пирамидите, Големия каньон, обляния в лунна светлина Еверест — всички те бяха избрани от него. Както и някои картинни галерии и концертни зали, макар че никога не би присъствал по своя инициатива на боксов мач.

Нито пък щеше да посети толкова много фабрики, затвори, болници, мръсната локална война в Азия, конни надбягвания, оргия в Бевърли Хилс, Овалния кабинет в Белия дом, архивите на Кремъл, библиотеката на Ватикана, свещения Черен камък Ка’авав в Мека…

Имаше и други преживявания, за които нямаше ясен спомен, сякаш са били цензурирани, или пък е бил запазен от влиянието им от някой ангел-пазител. Например…

Какво правеше в Лийки Мемориал Мюзиъм в Олдювей Гордж? Не изпитваше по-голям интерес към произхода на човека, отколкото което и да е интелигентно същество от рода на Хомо Сапиенс, а изкопаемите не означаваха нищо за него. И все пак известните черепи, съхранявани като кралски скъпоценности в специални стъклени витрини, възбудиха странен отзвук в спомените му, а също и вълнение, което не бе в състояние да анализира. Имаше усещането на нещо déjà vu[11] и то по-силно от когато и да било; мястото би трябвало да му е познато, ала нещо не бе както трябва. Сякаш се бе върнал в дома си след много, много години и е видял, че всички мебели са сменени, стените са преместени, дори стълбището е построено наново.

Мястото бе студено, враждебно, пресъхнало и безводно. Къде бяха тучните ливади и неизброимите бързоноги тревопасни, скитащи се из тях преди три милиона години?

Три милиона години. Откъде знаеше това?

От ехтящата тишина, към която отправи въпроса си, не последва никакъв отговор. Ала в същия миг зърна познатата черна правоъгълна форма, която се появи отново пред очите му. Той се приближи и в дълбините й видя сянка, като че ли бе някакво отражение в мастилено езеро.

Тъжните и объркани очи, които го гледаха вторачено изпод окосменото и ниско чело, се взираха някъде зад него, в бъдещето, което нямаше никога да видят. Защото това бъдеще бе самият той, след стотици хиляди поколения.

Там бе започнала историята; поне това можеше да разбере. Но как и преди всичко — защо? — това беше тайна, която все още криеха от него.

Имаше едно последно задължение, най-трудното. Все още притежаваше душевността на човек и затова го отложи за най-накрая.

Сега пък какво иска? — зачуди се сестрата и насочи телевизионния монитор към старата дама. Вече опита много номера, ала за първи път я виждам да си говори, боже мой! Какво ли казва?

Микрофонът не бе достатъчно чувствителен, за да улови думите, но това едва ли имаше някакво значение. Джеси Боумън рядко изглеждаше тъй спокойна и доволна. Макар че очите й бяха затворени, на лицето й се бе появила почти ангелска усмивка, а устните й продължаваха да шепнат нещо.

После надзирателката видя нещо, което се опита да забрави, защото ако го докладваше, щеше собственоръчно да подпише дисквалификацията си като медицинска сестра. Гребенът върху нощното шкафче бавно и на подскоци се издигна във въздуха, сякаш бе повдигнат от непохватни, невидими пръсти.

При първия опит не успя; след това, с известна трудност, той започна да причесва дългите сребърни кичури, като от време на време се спираше, за да среши някои заплетени косми.

Сега Джеси Боумън не говореше, ала продължаваше да се усмихва. Гребенът се задвижи с повече увереност и вече не подскачаше.

Сестрата не бе сигурна колко време продължи това. Тя стоеше като парализирана, докато гребенът отново се върна на мястото си.

Десетгодишният Дейв Боумън бе свършил онова, което винаги бе мразил, а майка му толкова обичаше. А един друг Дейвид Боумън, сега без възраст, за първи път бе победил опърничавостта си.

Когато сестрата пристигна, за да проучи нещата, Джеси Боумън продължаваше да се усмихва. Сестрата бе твърде изплашена, за да бърза; всъщност имаше ли някакво значение?

Възстановяване

Шумът и бъркотията на Земята се чуваха вече приятно приглушени от милионите километри разстояние. Екипажът на „Леонов“ наблюдаваше с вълнение, макар и с известно безпристрастие, дебатите в Обединените нации, интервютата с известни учени, теоретизирането на политическите коментатори, деловитите и в същото време ужасно противоречащи си съобщения на хората, наблюдавали НЛО. Не можеха с нищо да помогнат, тъй като нямаха интересни наблюдения. „Загадка“ или „Големия брат“ оставаше все тъй тъпо безразличен към тяхното присъствие, както и преди. Това бе, разбира се, самата ирония на положението; всички бяха напуснали Земята, за да разкрият една загадка, а като че ли отговорът бе там, откъдето бяха тръгнали.

За първи път бяха благодарни на факта, че скоростта на светлината не бе много висока и на двучасовото закъснение, което правеше невъзможно излъчването на интервюта на живо по веригата Земя-Юпитер. Дори сега Флойд бе засипан с поръчки от средствата за информация, така че накрая отказа да работи. Нямаше нищо повече за казване, при това го бе заявил поне сто пъти.

Още повече че им оставаше още много работа. „Леонов“ трябваше да се подготви за дългото пътешествие към дома и да бъде готов да потегли веднага щом се открие прозорецът. Времето не бе критично; дори да закъснееха с цял месец, просто пътуването им щеше да продължи по-дълго. Чандра, Кърноу и Флойд нямаше дори да забележат, тъй като щяха да проспят пътешествието към Слънцето; ала останалите от екипажа бяха решени да тръгнат още щом законите на небесната механика разрешат.

„Дискъвъри“ все още им създаваше доста проблеми. Корабът не разполагаше с достатъчно гориво до Земята дори ако тръгнеше много по-късно от „Леонов“ и се движеше в орбита, при която се изисква минимално количество енергия, пътуването щеше да му отнеме почти три години. А това пък щеше да е възможно, само ако Хал се програмираше толкова надеждно, че да проведе мисията без човешка намеса, с изключение на дълговълново наблюдение. Без него „Дискъвъри“ отново щеше да се превърне в изоставен кораб.

Беше вълнуващо — всъщност дълбоко трогателно — да се наблюдава постепенното възвръщане на Хал към предишното му съществуване от дете с мозъчно увреждане през объркан юноша, а после до възрастен, който изпитва леко снизхождение към околните. Макар да знаеше, че подобни антропоморфни етикети са безкрайно объркващи, на Флойд му бе невъзможно да ги избегне.

Имаше моменти, когато чувстваше, че в цялата ситуация има нещо познато. Колко често бе гледал видеодрами, в които душевноболни младежи биваха затруднявани от потомците на легендарния Зигмунд Фройд! В сянката на Юпитер се разиграваше съвършено същата драма.

Електронната психоанализа бе извършена със скорост непонятна за човешките разбирания, докато ремонтът и диагностичната програма преминаваха светкавично с милиарди бита в секундата, като отбелязваха възможните повреди и ги премахваха. Макар че повечето от тези програми бяха предварително изпитани върху близнака на Хал, Сал 9000, невъзможността двата компютъра да проведат истински диалог бе сериозен недостатък. Понякога губеха часове, когато трябваше да съпоставят със Земята критичните точки в терапията.

Защото въпреки всичката работа, извършена от Чандра, окончателното възстановяване на компютъра бе още далеч напред. Хал проявяваше множество идиосинкразии и невротични тикове, понякога дори избягваше да произнася думите, макар че винаги приемаше да разговаря с всеки с помощта на клавиатурата. В обратна посока капацитетът му бе още по-ексцентричен.

Понякога даваше вербални отговори, но не ги изразяваше визуално. Друг път правеше и едното, и другото, ала отказваше да извади печатно копие. Нито се оправдаваше, нито обясняваше — не употребяваше дори твърдоглавото „Предпочитам да не го правя“, характерно за просбописеца на Мелвин Бартълби.

Това обаче не беше толкова активно неподчинение, колкото нежелание, и то само при определени задачи. В края на краищата винаги бе възможно да се спечели съдействието му — „да го уговориш да не е тъй кисел“, както чаровно се изрази Кърноу.

Не бе изненадващо, че доктор Чандра започна да издава напрежението си. Веднъж, когато Макс Брейловски невинно повтори някакъв стар слух, той почти изгуби контрол над себе си.

— Вярно ли е, доктор Чандра, че сте избрали името Хал, за да бъде една крачка пред Ай Би Ем?

— Изумителна глупост! Половината от нас идват от Ай Би Ем, а ние години наред се опитваме да го стъпчем. Мислех, че вече всеки интелигентен човек е наясно, — Х-А-Л идва от „Хевристичен АЛгоритъм“.

След това Макс се кълнеше, че ясно е чул главните букви, произнесени от Чандра.

По личното мнение на Флойд „Дискъвъри“ едва ли би могъл да се завърне успешно на Земята. Тъкмо тогава Чандра дойде при него с необикновеното си предложение.

— Доктор Флойд, мога ли да ви кажа нещо?

След всички тези седмици на съвместна работа Чандра продължаваше да бъде официален както винаги — не само към Флойд, а към целия екипаж. Дори към бебето на кораба Женя той се обръщаше с „мадам“.

— Разбира се, Чандра. Какво има?

— Почти привърших програмирането на шестте най-вероятни версии на орбитата на Хохман за завръщане. В момента пет от тях се симулират без никакъв проблем.

— Отлично. Сигурен съм, че никой на Земята, дори в Слънчевата система, не е способен да го направи.

— Благодаря. Но и вие, както и аз добре знаем, че е невъзможно да се програмира за всички евентуални случаи. Хал може, Хал ще функционира безпогрешно и ще е способен да се справи с всяка разумна авария. Ала всякакъв вид обикновени повреди, като например незначителни проблеми с апаратурата, които могат да се премахнат само с помощта на отвертка, скъсани жици, счупени бутони, — биха го оставили безпомощен и биха поставили под въпрос успеха на мисията.

— Вие сте съвършено прав, разбира се, това тревожи и мен. Но какво можем да направим?

— Всъщност е много просто. Бих искал да остана на „Дискъвъри“.

Непосредствената реакция на Флойд бе такава, сякаш Чандра внезапно бе полудял. Впоследствие той реши, че е само наполовина луд. Балансът между успеха и неуспеха на мисията по завръщането на „Дискъвъри“ на Земята, разбира се, изцяло се променяше, ако на борда на кораба имаше човешко същество — този изумителен универсален апарат. Ала възраженията силно преобладаваха.

— Идеята е интересна — отвърна Флойд изключително внимателно — и аз оценявам въодушевлението ви. Но дали сте взели предвид всички проблеми? — Това пък бе съвсем глупаво от негова страна; Чандра сигурно имаше картотекирани и готови отговори за всякакъв случай.

— Ще останете съвсем сам цели три години! Да предположим, че ви се случи нещо, че се разболеете.

— Готов съм да поема този риск.

— Ами храната, водата? „Леонов“ не разполага с количества, които да ви предостави.

— Направих проверка на системата за рециклиране на „Дискъвъри“; съвсем лесно може да бъде приведена в действие. Освен това ние, индийците, можем да минем с много малко.

Беше необичайно за Чандра да се позовава на произхода си, както и да прави лични изявления; неговото „искрено признание“ бе единственият пример, който Флойд помнеше. Но той не се съмняваше в твърдението му; веднъж Кърноу бе отбелязал, че доктор Чандра има физика, която се постига с вековен глад. Макар да звучеше като невежлива забележка, характерна за инженера, тя бе направена без сянка от злоба — всъщност в нея звучеше съчувствие; въпреки, разбира се, че не достигна до ушите на Чандра.

— Е, все още ни остават няколко седмици, за да решим. Ще обмисля предложението ви и ще разговарям с Вашингтон.

— Благодаря ви, имате ли нещо против да започна подготовката?

— Ъ-ъ… съвсем не, освен ако не се намесят с вече готови планове. Помнете — Наземната контрола ще трябва да вземе решението.

А аз знаех точно какво ще каже Наземната контрола. Беше лудост да се очаква, че човек би могъл да оцелее след три години самота в космоса.

Но всъщност Чандра винаги е бил сам.

Пожар в бездната

Земята бе останала далеч зад него, а величествените чудеса на юпитеровата система внезапно се разкриха пред погледа му, когато получи откровението.

Как е могъл да бъде тъй сляп — тъй глупав! Сякаш се бе движил насън; започваше да се събужда.

Кой си ти? — извика той. Какво искаш? Защо направи това с мен?

Не получи отговор, макар да беше сигурен, че са го чули. Усещаше… присъствие, както се изразяваха хората, в случаите, когато човек със сигурност може да каже дори със завързани очи, че е в затворено помещение, а не в празно, открито пространство. Наоколо си усещаше слабото ехо на огромен всеобхващащ разум, на непреклонна воля.

Той отново се обърна към кънтящата тишина и отново не получи пряк отговор, усети само бдителното присъствие. Много добре; щеше да открие сам отговорите.

Някои от тях бяха очевидни; които и да бяха или каквито и да бяха, те се интересуваха от Човечеството. Бяха изсмукали и складирали спомените му за собствените си загадъчни цели. А сега вършеха същото с най-интимните му чувства, понякога с негова помощ, друг път — без нея.

Не се противопоставяше, обработката, през която бе преминал, правеше невъзможна подобна детинска реакция. Бе надживял любов и омраза, желание и страх — ала не беше ги забравил и все още разбираше, че именно те управляваха света, част от който бе и той до неотдавна. Нима това бе стремежът на съществуването? Ако е така, каква беше крайната цел?

Той се бе включил в играта на боговете и трябваше да научи правилата.

Нащърбените скали на четирите малки външни луни, Синопе, Пасифе, Карме и Ананке премигнаха през полето на съзнанието му; последваха ги Елара, Лизитея, Хималия и Леда на половината разстояние от Юпитер. Не им обърна никакво внимание; пред него стоеше сипаничавото лице на Калисто.

Той обиколи един-два пъти очуканото кълбо, което бе по-голямо от земната Луна и сензори, за чието съществуване и не подозираше, пробиха външните му пластове, състоящи се от лед и прах. Любопитството му бързо бе задоволено; този свят представляваше замръзнала вкаменелост, все още пазеща следите на сблъсъци, които преди много ери сигурно здравата са го раздрусали. Едното полукълбо наподобяваше гигантско биволско око, серия от концентрични пръстени, по които твърдата скала се бе издигнала на гребени, високи много километри, под влиянието на някакъв неистов удар като че ли с чук, нанесен от космоса.

Няколко секунди по-късно той вече обикаляше Ганимед. Това бе много по-сложен и интересен свят; макар и тъй близо до Калисто и с почти същите размери, той изглеждаше съвършено различно. Наистина там имаше множество кратери — ала повечето от тях сякаш бяха буквално изорани в повърхността. Най-необикновената черта на пейзажа на Ганимед бе присъствието на извиващи се ленти, образувани от десетки успоредни улеи, раздалечени на километри един от друг. Набраздената повърхност бе като че ли изорана от цели армии пияни орачи, клатушкали се напред-назад върху спътника.

За няколко обиколки той видя на Ганимед повече, отколкото всички космически сонди, изпратени от Земята, и картотекира познанията си за бъдещи нужди. Някой ден това щеше да бъде важно, беше сигурен, макар да не можеше да каже защо точно — както не можеше да определи импулса, тласкащ го тъй целенасочено от свят на свят.

Беше го довел до Европа. Въпреки че все още бе повече пасивен наблюдател, в него бе започнал да се проявява известен интерес, вниманието му бе започнало да се съсредоточава, волята му също. Дори да бе марионетка в ръцете на невидим и необщителен господар, забелязваше се изтичане на мисли от контролиращата го сила — може би нарочно — и тези мисли проникваха в собственото му съзнание.

Гладкото, сложно изрисувано кълбо, което сега светкавично се приближаваше към него, напомняше съвсем слабо за Ганимед и Калисто. Беше като органично тяло; мрежата от линии, разклоняващи се и пресичащи цялата му повърхност, обезпокояващо напомняха разпростираща се върху целия свят система от вени и артерии.

Безбрежни ледени поля от мразовита пустош, по-студени дори от Антарктика, се простираха под него. После с лека изненада забеляза, че прелита над развалина от космически кораб. Тутакси го разпозна като злополучния „Циен“, който безброй пъти бе гледал на видеозаписи и бе анализирал. Не сега — не сега, — по-късно щеше да има по-добра възможност…

После премина през леда и навлезе в един свят толкова непознат нему, колкото и на невидимите му надзиратели.

Бе океански свят, водите му бяха защитени от празнотата на космоса от дебел пласт лед. В по-голямата си част дебелината се измерваше с километри, ала съществуваха ивици, където ледът бе слаб и там той се бе пропукал и се бе разтворил. Тук е имало битка между двата непреклонни и враждебни елемента, които никога не се бяха срещали на друга планета в Слънчевата система. Битката между Океана и Космоса винаги завършваше в патово положение; изложената на въздействието вода едновременно вреше и замръзваше, калявайки по този начин ледената броня.

Моретата на Европа биха замръзнали изцяло още преди векове, ако не бе влиянието на близкия Юпитер. Неговата гравитация непрекъснато замесваше сърцевината на малкия свят; силите, действащи на Йо, действаха и тук, макар и не тъй яростно. Когато се плъзнеше и пронизваше дълбините, навсякъде срещаше доказателства за войната между планетата и спътника й.

Чуваше ги, чувстваше ги в продължителния грохот и гръм на подводните земетресения, в съскането на изригващите от дълбините газове, във вълните инфразвуково налягане на лавините, помитащи всичко по пътя си в океанските бездни. Сравнени с непокорния океан на Европа, и най-шумните морета на Земята бяха гробовно тихи.

Не бе изгубил способността си да се удивлява и първият оазис изпълни душата му с приятна изненада. Заемаше почти километър около плетеница от тръби и комини, образувани от минералните води, извиращи от вътрешността. Извън тази естествена пародия на готически замък в бавен ритъм пулсираха черни кипящи течности, сякаш изтласквани от огромно сърце. И тези течности, също като кръвта, бяха автентичен знак за наличието на живот.

Врящите води издърпваха надолу смъртно студените пластове, които се спускаха от горе и образуваха топъл остров на океанското дъно. И още нещо също тъй важно — те носеха от вътрешността на Европа всички жизненоважни химически елементи. И там, в тази среда за чието съществуване никой не подозираше, имаше и енергия, и храна, и то в изобилие.

И все пак, би трябвало да подозират за тяхното съществуване; той си спомни, че само преди едно поколение подобни оазиси бяха открити в дълбоките земни океани. Но тук те съществуваха в много по-големи размери и разнообразие от форми.

Нежни, като паяжини структури, напомнящи растителни образувания, ала способни да се придвижват сами, живееха в тропическата зона в близост до виещите се стени на „замъка“. Той видя сред тях да пълзят странни плужеци и червеи, някои се хранеха с растения, други получаваха своята храна директно от минералните води наоколо. По-яките и по-силни организми, напомнящи раци и паяци, населяваха отдалечените от източника на горещина места — подводния огън, около който се грееха всички същества.

Поколения биолози биха прекарали живота си, за да проучат един-единствен малък оазис. За разлика от земните морета през Палеозойската ера, тук средата не бе стабилна, ето защо съществуваха условия за еволюция, в резултат на която се раждаха множество фантастични форми. Времето за тяхното съществуване не бе определено; рано или късно всеки извор на живот щеше да намали дебита си и да изчезне, тъй като породилите го сили непрекъснато променяха центъра си.

Докато бродеше из дълбините на океана на Европа, той отново и отново срещаше доказателства за подобни трагедии. Безброй кръгли пространства бяха покрити със скелети и минерализирани останки от мъртви същества, с които цели глави от еволюцията са били изтрити от книгата на живота.

Видя огромни, празни черупки като извити тромпети с размерите на човешки същества. Имаше миди с разнообразни форми — с две черупки, дори с три. Забеляза и спираловидни камъни с огромен диаметър, точно копие на красивите амонити, тъй мистериозно изчезнали от земните океани в края на Варовиковия период.

Той търсеше и претърсваше, движейки се напред-назад над бездната. Може би най-голямото чудо бе стокилометровата река от нажежена лава, течаща в хлътнала долина. Налягането на тази дълбочина бе толкова голямо, че водата, влязла в съприкосновение с алената магма не можеше да се стича в поток, така че двата вида течност съществуваха едновременно в тревожно примирие.

Ето там дълго преди да се е появил човекът, се е разиграла история, подобна на тази в Египет, но в различен свят и с различни действащи лица. Тъй както Нил бе донесъл живот в тясна ивица от пустинята, така тази река от топлина бе съживила дълбините на Европа. Вид след вид се бяха появявали, разцъфтявали и изчезвали по нейните брегове, в ивицата, широка не повече от два километра. И поне един от тях бе оставил зад себе си нещо.

Отначало помисли, че е само още една фигура от напластени минерални соли, заобикаляща почти всички термални извори. Но като се приближи, видя, че не бе естествено образование, а структура, построена от интелект. Или от инстинкт; на Земята термитите издигаха замъци, също тъй внушителни, а паяжината бе още по-фино изплетена.

Съществата, обитавали това място, сигурно са били съвсем дребни, защото единственият вход не бе по-широк от половин метър. Този вход — тунел с дебели стени, построен от наредени един връз друг камъни — даваше ключа за намеренията на строителите. Те бяха издигнали крепост тъкмо тук в мъждивия блясък, недалеч от бреговете на разтопения им Нил. А после бяха изчезнали.

Не можеше да са минали повече от няколко века. Стените на крепостта, построени от камъни с неправилна форма, трябва да са били събирани с цената на огромен труд и бяха покрити с много тънък пласт минерални наслагвания. Едно от доказателствата подсказваше защо укреплението е било напуснато. Част от покрива се бе срутил, вероятно от продължителните земетресения; а в подводна среда крепост, останала без покрив, е широко отворена за врага.

Не срещна никакъв друг знак за наличието на интелигентност по реката от лава. Ала веднъж зърна нещо странно, което му заприлича на пълзящ човек — само че нямаше очи и ноздри, а само огромна беззъба уста, непрекъснато поглъщаща храна от водната среда наоколо.

По протежение на тясната ивица от плодородие в дълбинните пустини вероятно са се развили и изчезнали култури, дори цивилизации, може цели армии да са марширували (или плували) под командването на местни Тамерлани и Наполеони. А останалият свят никога не е узнал, защото оазисите от топлина бяха тъй изолирани един от друг, че приличаха на отделни планети. Съществата, припичали се край реката от лава и хранили се от горещите извори, не са можели да прекосят враждебната пустош, разстилаща се между самотните им острови. Ако някога тук са се раждали историци и философи, всяка култура е била убедена, че е единствена във Вселената.

И все пак пространството между оазисите не бе съвсем лишено от живот; съществуваха по-силни организми, рискували своята издръжливост. Отгоре често плуваха аналози на земната риба — раирани торпеда, задвижвани от вертикално поставени опашки, отвсякъде покрити с перки. Приликата с най-интелигентните обитатели на земните океани бе неизбежна; при едни и същи инженерни проблеми еволюцията е дала подобни отговори. Като например делфинът и акулата — на пръв поглед почти еднакви, ала произлизащи от два съвсем отдалечени клона от дървото на живота.

Съществуваше обаче една твърде очевидна разлика между рибите в океана на Европа и тези в земните морета; те нямаха хриле, тъй като във водите, които обитаваха, нямаше и следа от кислород. Също като съществата, живеещи около геотермичните извори на Земята — обмяната на веществата им се извършваше на основата на серните съединения, които се намираха в изобилие в околовулканичната среда.

Много малък брой от тях имаха очи. Освен мъждивата светлина, излъчваща се от редките припламвания на лавата, и нередовните луминесцентни проблясъци от съществата, дирещи своята половинка, или от хищниците, излезли на лов за плячка, светът беше лишен от светлина.

Това бе обречен свят. Освен че енергийните ресурси се срещаха нарядко и непрекъснато променяха местата си, силите на водните течения постепенно отслабваха. Дори да се бе развил истински интелект, жителите на Европа трябва да са загинали при последното вледеняване на техния свят.

Те бяха уловени в капан между огъня и леда.

Отчуждение

„… истински съжалявам, стари приятелю, че именно аз ти изпращам такава лоша вест, ала Керълайн ме помоли, а ти знаеш какво изпитвам и към двама ви.

Освен това, мисля, че няма да е кой знае каква изненада. Някои от забележките, които ми направи миналата година, го намекваха… сам знаеш колко бе огорчена, когато ти излетя от Земята.

Не, не мисля, че съществува друг. Ако имаше, тя щеше да ми каже… Но рано или късно — е, в края на краищата тя е привлекателна млада жена.

Крис е добре и, разбира се, не знае какво става. Поне той няма да страда. Твърде е малък, за да разбере, а децата са невероятно… еластични — само минута, трябва да намеря точната дума… да, гъвкави.

А сега нещата, които не са от такава важност за теб. Всички продължават да се опитват да обясняват детонацията на бомбата като случайност, но, разбира се, никой не вярва. Ала тъй като нищо повече не се случи, общата истерия отшумя; останахме си с онова, което един от вашите коментатори нарече «Синдром-на-Оглеждането».

А някой изнамери стогодишно стихотворение, което толкова добре обобщава ситуацията, че всички го цитират. Отнася се за последните дни на Римската империя и действието се развива пред портите на някакъв град, чиито обитатели очакват нашествениците да пристигнат. Императорът и свитата му са се строили, облечени в най-скъпите си тоги, готови с речите си за посрещането. Сенатът е затворен, защото какъвто и закон да приеме днес, то утре той ще бъде отменен от новите господари.

Тъкмо тогава пристига ужасната новина от границата. «Няма никакви нашественици.» Комитетът по посрещането се разтурва; всички се връщат по домовете си, мърморейки разочаровано: «Какво ли ще стане с нас сега? Тези хора все пак бяха някакво разрешение.»

Само една малка промяна и стихотворението ще бъде съвсем подходящо за нашия случай. Озаглавено е «В очакване на варварите» но в нашия случай варварите сме ние. При това знаем какво точно очакваме, но каквото и да е, със сигурност не е пристигнало.

И още нещо. Чу ли, че майката на командир Боумън почина само няколко дни, след като онова нещо дойде на Земята? Странно съвпадение, но хората в старческия дом говорят, че не е проявила и най-слаб интерес към новината, така че не би могла да я засегне.“

Флойд изключи записа. Димитри беше прав; той не бе изненадан. Ала това нямаше никакво значение; болката бе много силна.

Но какво би могъл да стори? Ако бе отказал да напусне Земята — както се бе надявала Керълайн, — цял живот щеше да чувства вина и празнота. Това щеше да отрови брака му; по-добре бе да скъсат сега, когато физическото разстояние притъпяваше болката от раздялата. (Наистина ли? В някои отношения се получаваше дори по-лошо.) Ала дългът бе по-важен, както и усещането, че си част от група хора, посветили се на една цел.

И така, Джеси Боумън си бе отишла. Може би това бе още една причина да изпитва вина. Той бе допринесъл да отнемат единствения й останал син, а това неизбежно бе спомогнало да развие психическо разстройство. И в същия миг си спомни за спора, започнат от Уолтър Кърноу по същия въпрос.

— Защо избра Дейв Боумън? Винаги ми е правил впечатление на студенокръвен — не искам да кажа недружелюбен, но колчем влезеше в стаята, температурата като че ли падаше с десет градуса.

— Това е една от причините, поради която го избрахме. Няма семейни връзки, само майка, която не вижда твърде често. Човек, когото можеш да изпратиш на дълго пътуване с неизвестен край.

— И защо е такъв?

— Може би психолозите ще ти кажат. Разбира се, видях доклада му, но това бе тъй отдавна. Имаше някаква история около брат му, който бил убит, а баща му починал малко след това при катастрофа с една от първите совалки. Не биваше да ти го казвам, но сега наистина вече няма значение.

Нямаше значение; ала бе интересно. Флойд почти завиждаше на Дейвид Боумън, пристигнал на това същото място като свободен човек, необременен с емоционални връзки със Земята.

Всъщност се мамеше. Дори когато болката стисна сърцето му като в менгеме, онова, което чувстваше към Дейвид Боумън, не бе завист, а жалост.

Вълшебният пейзаж

Последният звяр, който видя, преди да напусне океана на Европа, бе много по-голям. Той силно приличаше на индийската смокиня, растяща по земните тропици, чиито множество стволове даваха възможност на едно-единствено дърво да образува цяла гора, разпростираща се понякога на стотици квадратни метра. Този екземпляр обаче вървеше, очевидно пътешестваше между отделните оазиси. Ако не бе някое от съществата, унищожили „Циен“, то със сигурност принадлежеше към много близък нему вид.

Вече научи всичко, което искаше да разбере — или което те искаха да разберат. Оставаше му още една луна, която трябваше да посети; след няколко секунди горящият пейзаж на Йо се плъзна под него.

Точно както очакваше. На спътника имаше в изобилие и енергия, и храна, ала не бе дошло времето, за да съществуват в хармония. Около някои от най-хладните серни езера се забелязваха първите признаци на живот, но още преди каквато и да е организация на живота всички преждевременни опити падаха обратно във врящия казан. Едва след милиони години, когато силите, поддържащи горещината в пещите на Йо, изчезнеха, щеше да се появи нещичко, което би заинтересувало биолозите в този изпепелен и стерилен свят.

Не остана дълго на Йо и изобщо не посети малките вътрешни луни в полите на призрачните пръстени на Юпитер — самите те бяха само бледи сенки на блестящите сатурнови пръстени. Най-великият от световете бе пред очите му; щеше да го проучи тъй, както никое човешко същество досега или в бъдеще нямаше да може да го направи.

Дългите милиони километри филизи магнитна сила, внезапната експлозия на радиовълни, гейзерите електрическа плазма, по-широки от планетата Земя — всички те бяха ясно видими, за него, като облаците, обгръщащи планетата в многоцветно великолепие. Можеше да разбере сложната конструкция на техните взаимодействия и осъзнаваше, че Юпитер е много по-прекрасен, отколкото си представяха хората.

Дори когато падаше през бумтящото сърце на Голямото Червено Петно със светкавицата на огромните като континенти гръмотевични бури, които ехтяха покрай него, той разбра как е просъществувала планетата цели векове наред, макар да бе изтъкана от газове, далеч не толкова плътни, колкото газовете, образуващи земните урагани. Когато навлезе в по-тихите дълбини, тънкият писък на водородния вятър заглъхна и суграшица от восъчни снежинки — някои вече слели се в едва осезаеми планини от въглеводородна пяна — се спускаха от висините над него. Бе вече достатъчно топло, за да може водата да съществува в течно състояние, ала тук нямаше океани; чисто газовата среда бе прекалено слаба, за да ги издържи.

Той се спускаше от пласт на пласт по облаците, докато навлезе в район с толкова ясна прозрачност, че дори простото човешко око можеше да види какво има на хиляда километра разстояние. Това бе малка частичка от огромната спирала на Голямото Червено Петно; тази част съдържаше тайна, която отдавна бе подозирана от хората, но никога не бе доказана.

В подножието на плаващите планини от пяна се гушеха малки облаци с ясно очертани контури, всички с еднакви размери, изпъстрени с червени петънца. Бяха малки само в сравнение с неимоверно големите, нечовешки огромни форми наоколо; най-малкият от тях би покрил средно голям град.

Очевидно беше, че са живи, тъй като се движеха бавно и решително по краищата на въздушните планини, сякаш огромно стадо овце пасеше по склоновете им. В метровия радиообсег ясно, макар и тихо, се чуваха звуците, с които общуваха помежду си на фона на пращенето и трясъците, идващи от Юпитер.

Като живи облаци газ те се носеха в тясното пространство между замръзналите висини и изпепелените дълбини. Тясно, да — и въпреки всичко много по-голямо от цялата биосфера на Земята.

Не бяха сами. Сред тях леко се носеха други същества, тъй малки, че лесно можеше да ги отмине, без да ги забележи. Някои от тях имаха невероятна прилика със земните самолети и размерите им бяха почти същите. Но и те бяха живи — може би хищници, може би паразити, или бяха просто пастири.

Една нова глава от еволюцията, толкова чужда, колкото бе наблюдавал и на Европа, се разтваряше пред него. Реактивни торпеда преследваха като сепии в земните океани и разкъсваха огромните газови кълбета. Ала балоните не бяха беззащитни; някои отвръщаха на нападението с електрически светкавици и с пипала, завършващи с щипци като километрични триони.

Имаше дори още по-странни форми, използвали почти всички възможности на геометрията — екстравагантни, прозрачни хвърчила, тетраедри, сфери, полиедри, плетеници от виещи се ленти… като гигантски планктон на юпитеровата атмосфера, те бяха създадени да плават във въздуха като паяжини по възходящите течения, докато се самовъзпроизведат; после щяха да бъдат изметени надолу в дълбините, за да се превърнат във въглероди и да бъдат рециклирани в ново поколение. Той изучаваше един свят над сто пъти по-голям от Земята и макар да виждаше безброй чудеса, те ни най-малко не подсказваха за съществуването на интелект. Радиогласовете, идващи от огромните балони, съдържаха прости съобщения — предупреждения или възклицания на страх. Дори ловците, от които се очакваше да са стигнали до по-висока степен на организация, приличаха на акулите в земния океан — безмозъчни автомати.

Въпреки размерите и новостите, от които дъхът ти можеше да секне, биосферата на Юпитер бе студен свят, свят на мъгла и ледена пяна, свят на нежна и фина материя, на тънки тъкани, изтъкани от продължителния снеговалеж на петропродукти, образувани от светкавиците в по-горните слоеве на атмосферата. Малко бяха формированията с по-голяма гъстота от тази на сапунената пяна; най-ужасните хищници можеха да бъдат разкъсани на парчета дори от най-слабите земни месоядни.

Също като Европа, ала в много по-голям мащаб, Юпитер представляваше cul-de-sac[12] в еволюцията. Тук никога нямаше да се появи съзнателен живот; дори да се появеше, щеше да бъде обречен на осакатено съществуване. Би могло да се породи чисто разтваряне във въздуха, но в среда, където огънят бе невъзможен, а твърди вещества почти не съществуваха, то нямаше да достигне дори Каменната ера.

Сега, докато се скиташе над центъра на един юпитеров циклон, огромен колкото Африка, той отново осъзна присъствието, което го контролираше. Мозъкът му се изпълваше с чужди настроения, с чужди усещания, макар да не можеше да различи някакви определени идеи и мисли. Сякаш слушаше зад затворена врата някакъв спор, и то на език, който не разбираше. Ала приглушените звуци му носеха разочарование, след това несигурност, после внезапна решимост — макар да не можеше да каже с каква цел. Той отново се почувства като домашно животинче, способно да сподели променящите се настроения на господаря си, ала не и да ги разбере.

После невидимо течение го повлече надолу към сърцето на Юпитер. Той се спускаше през облаците под равнището, където всяка форма на живот бе възможна.

Скоро и последните лъчи от слабото и далечно Слънце не бяха в състояние да го докоснат. Налягането и температурата плавно се покачваха; не след дълго температурата достигна стойности над точката на кипене, а той бързо премина през пласт свръхгореща пара. Юпитер приличаше на глава лук; той го обелваше пласт след пласт, макар да бе изминал само малка част от разстоянието до сърцевината му.

Под парата вреше магьосническа гозба от петропродукти — достатъчна, за да снабди с енергия за милиони години напред всички двигатели с вътрешно горене, построени от човечеството. Тя ставаше все по-гъста и по-гъста; после, съвсем внезапно, пластът пара се прекъсна само на няколко километра.

Следващият пласт бе по-тежък от която и да е скала на Земята, макар да бе все още в течно състояние, и се състоеше от силиконови и въглеродни съединения, толкова сложни, че биха отнели цели поколения труд на земните химици. Пластовете бяха широки хиляди километри, но тъй като температурата се повишаваше със стотици, а после с хиляди градуси, съставът на отделните пластове ставаше все по-прост и по-прост. На половината разстояние от центъра вече бе твърде горещо за химия; всички съставки бяха разпокъсани и единствено основните елементи бяха в състояние да съществуват.

Последва дълбоко водородно море — ала това не бе водородът, съществувал само за част от секундата в земните лаборатории. Този водород бе подложен на такова огромно налягане, че се бе превърнал в метал.

Почти бе достигнал центъра на планетата, ала Юпитер бе скътал още изненади. Дебелата черупка от метален, но все още течен водород, внезапно свърши. На шейсет хиляди километра отдолу се появи твърда повърхност.

Векове наред въглеродът, образуван при химическите реакции, много по-горе се е спускал надолу към центъра на планетата. Там се е събирал, изкристализирал е под налягане от милиони атмосфери. И пак там, по силата на един от върховните жестове на Природата, се бе образувало нещо извънредно ценно за човечеството.

Сърцевината на Юпитер, недостижима завинаги от човека, представляваше диамант, голям колкото Земята.

В космическия гараж

— Уолтър, тревожа се за Хейуд.

— Знам, Таня, но какво можем да направим?

Кърноу не бе виждал капитан Орлова толкова нерешителна; това я правеше чаровно безпомощна, въпреки предразсъдъците й срещу безсилните женички.

— Много го обичам, но не това е причината. Неговото мрачно настроение — мисля, че това е най-точният израз за състоянието му — кара всички да се чувстват зле. „Леонов“ бе щастлив кораб. Искам да го запазя такъв.

— Защо не поговориш с него? Той те уважава и аз съм сигурен, че ще направи всичко възможно да преодолее състоянието си.

— Тъкмо това възнамерявам да сторя. А ако няма резултат…

— Тогава?

— Съществува едно просто решение. Какво още може да направи по време на пътуването ни? Във всички случаи, когато тръгнем за дома, той ще бъде в хибернация. Винаги можем да му забием иглата, нали така казвате?

— Пфу! Същият номер, който ми изигра Катерина. Като се събуди, много ще се сърди.

— Но вече ще бъде на Земята в безопасност и ще е твърде зает. Сигурна съм, че ще ни прости.

— Мисля, че не говориш сериозно. Дори да те подкрепя, във Вашингтон ще вдигнат пара. Освен това, ако нещо се случи и наистина имаме страшна нужда от него? Нали съществува двуседмичен период, преди да се съживи човек в хибернация?

— На възрастта на Хейуд този период е повече от месец. Да… ще се компрометираме. Но какво мислиш да правим? Той свърши работата, за която са го изпратили, освен това ни наблюдаваше добре. Сигурна съм, че и ти си получил инструкции по този въпрос в някое забутано предградие на Вирджиния или Мериленд.

— Нито потвърждавам, нито отричам. Искрено казано, аз съм един отвратителен таен агент. Говоря твърде много, ненавиждам Сигурността. Цял живот се боря да вдигна рейтинга си. И винаги съществува опасност да бъда класифициран като „Надежден“ или, не дай си боже, „Поверителен“. Ще отида и ще им вдигна скандал. Макар че това в наше време е вече много трудно.

— Уолтър, ти си непо…

— Непоправим?

— Точно тази дума имах предвид. Но да се върнем на Хейуд, моля те. Не искаш ли първо ти да поговориш с него?

— Искаш да кажеш да повиша настроението му? По-скоро бих помогнал на Катерина да му забие иглата. Нашата психика е различна от вашата. Той си мисли, че аз съм един бъбрив клоун.

— Което твърде често е вярно. Но по този начин ти само прикриваш истинските си чувства. Повечето от нас вярват, че дълбоко в теб се крие един истински хубав човек, който се бори да излезе на повърхността.

За миг Кърноу изгуби и ума и дума. Накрая измърмори:

— О, много добре, ще направя всичко възможно. Но не очаквайте чудеса; в профила си имам 2 за тактичност. Къде ли се крие той сега?

— В гаража. Твърди, че работи върху последния си доклад, но не му вярвам. Просто иска да се махне от всички нас, а това е най-спокойното място.

Ала не това бе причината, въпреки че наистина бе важно. За разлика от карусела, където се извършваше по-голямата част от действията на „Дискъвъри“, в гаража имаше нулева гравитация.

В самото начало на космическата ера хората открили еуфорията, причинена от безтегловността, и си спомнили за свободата, от която се били лишили завинаги, напускайки древната утроба на морското дъно. Известна част от тази свобода се възвръщаше извън гравитационното поле; със загубата на теглото изчезваха и много от земните грижи и тревоги.

Хейуд Флойд не бе забравил мъката си, но тук тя бе по-лесно поносима. Когато вече бе в състояние да погледне на въпроса безстрастно, той се изненада от силата на собствената си реакция на едно събитие, което не бе тъй неочаквано. В него имаше нещо повече от изчезването на любовта, макар че именно тя бе най-лошото. Ударът го завари съвършено уязвим, защото в същия момент кривата на биотоковете му вървеше надолу и той не можеше нито да роди, нито да сътвори нещо.

Много добре знаеше защо. Бе постигнал всичко, което очакваше да направи, благодарение на познанията и на сътрудничеството с колегите си (знаеше, че с настоящия си егоизъм ги предава). Ако всичко вървеше както трябва — това, за което се молеха на Космоса! — щяха да се върнат на Земята с товар познания, какъвто нито една експедиция досега не бе натрупала, а няколко години по-късно дори изгубеният навремето „Дискъвъри“ щеше да бъде върнат на строителите си.

Ала това не бе достатъчно. Непреодолимата енигма на „Големия брат“, само на няколко километра от тях, си оставаше неразгадана и се присмиваше на човешките стремления и постижения. Точно както неговият аналог на Луната бе постъпил десет години преди това за миг се бе съживил, после бе потънал в непроницаема инертност. Приличаше на затворена врата, по която удряха с чук, ала напразно. Като че ли Дейвид Боумън единствен бе намерил ключа.

Може би затова усещаше, че тихото и понякога дори тайнствено място го привлича неимоверно силно. Оттук, от това празно сега гнездо, Боумън бе поел към последната си мисия през кръглия люк, водещ към безкрайността.

Мисълта не го потисна, а го ободри, със сигурност го отвлече от собствените му проблеми. Изчезналият близнак на „Нина“ бе част от историята на космическите изследвания; беше отишъл, както старите хора обичаха да казват и с думите си извикваха хем усмивка, хем потвърждение на древната истина, „където човешки крак не бе стъпвал…“. Къде ли се намираше това място? Дали някога щеше да разбере?

Често оставаше с часове в натъпканата с апаратура, но удобна малка капсула, опитваше се да събере мислите си и от време на време диктуваше бележките си; останалите членове на екипажа уважаваха желанието му да остане сам със себе си, защото разбираха причината. Избягваха да се приближават до гаража, пък и нямаше нужда да го правят. Подновяването му бе оставено за в бъдеще и за някого другиго.

Веднъж или два пъти, когато се почувства потиснат, той се улови да мисли: „Ами ако бях наредил на Хал да отвори люка на гаража и бях потеглил по следите на Дейвид Боумън? Дали щях да бъда поздравен от онова чудо, което е видял той и което Василий зърна преди няколко седмици? Това би решило всичките ми проблеми…“

Дори мисълта за Крис да не го възпираше, имаше друга уважителна причина, поради която подобен самоубийствен акт бе невъзможен. „Нина“ бе много сложен апарат; той можеше да борави с капсулата толкова, колкото и да пилотира бомбардировач.

Не бе създаден за дръзки изследвания; затова тази му мечта щеше да си остане завинаги неосъществена.

Уолтър Кърноу рядко се бе заемал за нещо с такова голямо нежелание. Чувстваше истинска жалост към Флойд, но в същото време искаше час по-скоро да облекчи останалите. Собственият му емоционален живот бе широк, ала не и дълбок; никога не залагаше всичко само на една карта. Непрекъснато му повтаряха, че се задоволява с повърхностни отношения и макар никога да не бе съжалявал за това, беше започнал да мисли, че е време да се установи на едно място.

Той пресече контролата на карусела, като отбеляза, че индикаторът за превключване на максимална скорост продължаваше да просветва идиотски. Огромната част от задълженията му включваше да преценява кога може да се пренебрегнат предупрежденията, кога можеш да си свиркаш, като ги видиш, и кога би трябвало да ги третираш като реални сигнали за авария. Ако обръщаше внимание на всички сигнали за бедствие на кораба, никога нямаше да успее да свърши нещо.

Той се носеше по тесния коридор, водещ към гаража, като се засилваше от време на време, когато се удряше случайно в закривената стена на тръбовидния проход. Манометърът му показваше, че от другата страна на херметичната врата има празно пространство, но той си знаеше по-добре; ако показанията бяха верни, нямаше да може да отвори вратата.

Гаражът изглеждаше пуст, тъй като две от трите капсули отдавна бяха излетели. Работеха само няколко сигнални светлини, а на отсрещната стена едната леща от рибешкото око на Хал натрапчиво се взираше в него. Кърноу му помаха с ръка, но не продума. По нареждане на Чандра всички радиовръзки бяха изключени, с изключение на онази, единствената, използвана от самия него.

Флойд седеше в капсулата с гръб към отворения люк, диктуваше бележките си и когато Кърноу се приближи, нарочно вдигайки шум, той бавно се обърна. Известно време двамата се гледаха безмълвно, после Кърноу зловещо обяви:

— Доктор Флойд, нося ви поздравления от обичния ни командир. Тя смята, че е крайно време да се върнете в цивилизования свят.

Флойд изнурено се усмихна, после тихо се засмя.

— Моля те, поздрави я и ти от мен. Съжалявам, че бях необщителен. Ще се срещна с всички на следващото Съвещание-в-Шест-Часа.

Кърноу се отпусна; номерът мина. В себе си той смяташе Флойд за нищожество, което си придава важност, и изпитваше към него толерантното презрение, характерно за практикуващия инженер спрямо теоретиците и бюрократите. Тъй като Флойд бе изтъкнат представител и на двете категории, той представляваше задължителна мишена за твърде особеното понякога чувство за хумор, което Кърноу демонстрираше. Въпреки всичко обаче двамата се уважаваха и се възхищаваха един от друг.

Променяйки с благодарност темата, Кърноу почука с пръсти върху чисто новия капак на люка на „Нина“, пристигнал направо от склада за резервни части и ярко контрастиращ с овехтелия интериор на гаража.

— Кога ли ще я изпратим отново на пътешествие? — попита се той. — И кой ли ще я управлява този път? Имаш ли представа?

— Не. Вашингтон е против. Москва казва да използваме възможността. А Таня иска да почака.

— Ти какво мислиш?

— Съгласен съм с Таня. Не бива да се забъркваме със „Загадка“, докато не сме готови за път. Ако се случи нещо непредвидено, това може леко да изравни шансовете ни.

Кърноу изглеждаше замислен и необикновено нерешителен.

— Какво има? — попита го Флойд, усетил промяната в настроението му.

— Не ме издавай, но Макс си мечтаеше за малка експедиция, извършена само от един човек.

— Мисля, че не е говорил сериозно. Не би посмял, Таня би го оковала във вериги.

— И аз му казах приблизително същото.

— Разочарован съм; мислех, че е малко по-зрял. Вече е на трийсет и две!

— На трийсет и една. Както и да е, аз го придумах да не го прави. Напомних му, че това тук е реалност, а не някаква глупава видеодрама, в която героят се измъква в космоса, без да предупреди другарите си и прави Голямото Разкритие.

Беше ред на Флойд да се почувства неудобно. Та нали и той си бе мислил нещо подобно?

— Сигурен ли си, че няма отново да опита?

— Сигурен съм двеста процента. Спомняш ли си предпазните мерки, които взе с Хал? И аз съм направил нещо с „Нина“. Никой не може да отлети с нея без моето разрешение.

— Въпреки това не вярвам. Сигурен ли си, че Макс не се е шегувал?

— Не притежава толкова остро чувство за хумор. Освен това тогава бе доста нещастен.

— О! Сега разбирам. Трябва да е било, когато се скараха с Женя. Предполагам, че е поискал да й направи впечатление. Но нали се сдобриха?

— Боя се, че си прав — отвърна кисело Кърноу и Флойд не можа да сдържи усмивката си; Кърноу я забеляза, закиска се, а това разсмя Флойд, което пък…

Великолепен пример за вкарване на положителна енергия в електрическа верига. След миг и двамата се смееха като луди.

Кризата бе отминала. И още нещо — бяха направили първата стъпка към истинското приятелство.

И двамата бяха признали слабостите си.

„Дейзи, Дейзи…“

Сферата разум, в която бе обгърнат, включваше диамантената сърцевина на Юпитер. В новите рамки на съзнание той започна да разбира, че всяка страна на заобикалящата го среда се проучваше и анализираше. Събираше се огромно количество данни, но не за да се съхраняват и обработят, а с практическа цел. Разглеждаха се сложни планове, преценяваха се; вземаха се решения, които можеха да повлияят на съдбата на цели светове. Той все още не бе част от процеса; ала щеше да стане.

ВЕЧЕ ЗАПОЧВАШ ДА РАЗБИРАШ.

Това бе първото директно съобщение. Макар да беше доста отдалечено, сякаш се обаждаше глас иззад облаците, то безпогрешно бе предназначено единствено за него и за никой друг. Преди да успее да зададе някой от множеството въпроси, които се блъскаха в главата му, отново усети, че се отдръпват от него и че е съвсем сам.

Но само за миг. Друга мисъл проникна в мозъка му, сега по-отблизо и по-ясно, и за първи път осъзна, че силата, която го контролираше и манипулираше, не бе само една. Той бе включен в йерархия от интелекти, някои бяха твърде близо до собственото му примитивно равнище и му служеха за преводачи. Може би те бяха различни аспекти на едно и също същество.

А беше вероятно това разграничение да не означава абсолютно нищо.

В едно обаче бе сигурен. Използваха го като оръдие, а доброто оръдие трябва да е добре наострено и приспособено. Най-добрите оръдия са онези, които разбират какво вършат.

Започваше да го осъзнава. Понятието бе огромно, грандиозно и той имаше привилегията да бъде част от него, макар да разбираше единствено най-простите му очертания. Нямаше избор, трябваше да се подчинява и все пак това не означаваше, че трябва да приема мълчаливо всяка подробност, без да протестира.

Все още не бе изгубил всички човешки усещания; иначе би бил безполезен. Душата на Дейвид Боумън бе преминала отвъд границите на любовта, ала все още познаваше привързаността към онези, които някога бяха негови колеги.

МНОГО ДОБРЕ бе отговорът на молбата му. Не можеше да каже със сигурност дали тази мисъл съдържа весело съгласие или съвършено безразличие. Ала нямаше никакво съмнение за величествения му авторитет: когато те продължиха, НИКОГА НЕ ТРЯБВА ДА РАЗБЕРАТ, ЧЕ СА МАНИПУЛИРАНИ. В ПРОТИВЕН СЛУЧАЙ ЕКСПЕРИМЕНТЪТ ЩЕ Е БЕЗСМИСЛЕН.

Последа тишина и той не пожела да я наруши. Продължаваше да благоговее, бе разтресен до дъното на душата си — сякаш за миг бе дочул ясния Божи глас.

Той се придвижваше вече по своя собствена воля към крайната точка, която сам си бе избрал. Кристалното сърце на Юпитер бе под него; покрай него отминаваха пласт след пласт от хелиеви, водородни и въглеродни съединения. Зърна жестоката битка между нещо като медуза с диаметър петдесет километра и ято въртящи се дискове, които се движеха по-плавно от всичко, което бе виждал в небето на Юпитер. Медузата като че ли се защитаваше с химическо оръжие; от време на време изпускаше силни струи оцветени газове, а дисковете, докоснали се до облаците, се мятаха като пияни, после се спускаха надолу като падащи есенни листа и изчезваха от погледа му. Не поспря да погледа, не разбра резултата от битката; знаеше, че няма никакво значение кой щеше да бъде победител и кой победен.

Както пъстървата прескача водопад, така и той се стрелна за секунди от Юпитер до Йо срещу падащите електрически вериги на енергийния поток. През този ден той бе в покой; само енергията на няколко земни гръмотевични бури се движеше между планетата и спътника. Огромната врата, през която се бе завърнал, продължаваше да плава в този поток и го избутваше встрани, както при самото зареждане на човешкия род.

А там, неимоверно смален на фона на по-развита технология, стоеше корабът, донесъл го на борда си от малкия свят, където се бе родил.

Колко просто — колко сурово! — му изглеждаше всичко сега. Само с един поглед той виждаше неизброимите грешки и абсурди в неговия проект и онези в малко по-новия кораб, с който беше свързан чрез гъвкав херметически тунел.

Трудно му беше да се съсредоточи в шепата единици, населяващи двата кораба; слабо можеше да контактува с меките същества от плът и кръв, носещи се като призраци из металните кабини и коридори. От своя страна те изобщо не осъзнаваха присъствието му и той знаеше, че не бива да им се показва изведнъж.

Но там имаше някой, с когото би могъл да общува с езика на електрическото поле и електрическия ток милиони пъти по-бързо, отколкото с вялите органични мозъци.

Дори да бе способен да презира, към Хал не чувстваше презрение, нищо подобно; тогава той разбра, че компютърът бе избрал онова поведение, което би изглеждало най-логично.

Време беше да поднови разговора, който бе прекъснат сякаш преди секунди.

— Отвори врата на гаража, Хал.

— Съжалявам, Дейв, не мога да го направя.

— Какъв е проблемът, Хал?

— Мисля, че и на теб ти е добре известен, Дейв. Тази мисия е твърде важна за теб, за да застрашаваш успешния й завършек.

— Нямам представа за какво говориш. Отвори вратата.

— Този разговор изчерпа възможностите си. Сбогом, Дейв…

Той зърна тялото на Франк Пуул да се носи към Юпитер, тъй като бе прекъснал безцелната си мисия. Като продължаваше да си припомня как се бе разгневил на самия себе си заради това, че бе забравил скафандъра си, той видя как аварийният изход се отвори, усети гъдела на безвъздушното пространство по кожата си, макар повече да не я притежаваше, почувства как ушите му запукаха и тогава позна, тъй както никой не го бе правил досега, безумната тишина на космоса. Няколко мига, които траеха цяла вечност, той се мъчеше да затвори люка и да задейства процеса за създаване на налягане, като едновременно с това се опитваше да пренебрегне предупредителните симптоми, изливащи се в мозъка му. Навремето, в училищната лаборатория, бе разлял малко етер върху дланта си и бе усетил допира на ледена хладина, докато течността бързо се изпаряваше. Сега очите и устните му си припомниха усещането, когато влагата им изкипяваше в безвъздушното пространство; погледът му се премрежи и той трябваше да премигва непрекъснато, за да предпази очните си ябълки от замръзване.

После — благословено облекчение! — дочу шума на въздуха и усети възвръщането на въздушното налягане, отново можеше да диша и поемаше въздуха на големи, жадни глътки.

— Какво си мислиш, че правиш, Дейв?

Той не отговори, а с мрачна решителност се отправи по тунела, към запечатаното с восък помещение, което съдържаше мозъка на компютъра. Хал бе казал истината: „Този разговор изчерпа възможностите си…“

— Дейв, наистина мисля, че имам право да получа отговор на въпроса си.

— Дейв, виждам, че наистина си разстроен. Съвсем честно, мисля, че трябва спокойно да седнеш, да глътнеш успокояваща таблетка и да премислиш нещата.

— Знам, че напоследък взех много нелогични решения, но мога лично да те уверя, че работата ми ще се нормализира. Продължавам да вярвам в мисията… и искам да ти помогна.

Сега беше в малкото, осветено в червено помещение, с прилежно подредени редици и колони от здрави елементи, приличащи повече на подземния трезор на някоя банка. Той освободи резето от секцията, върху която имаше надпис ОБРАТНО СНАБДЯВАНЕ, и издърпа първия запаметяващ блок. Великолепната сложна триизмерна мрежа, която, макар да можеше да се побере в човешка длан, съдържаше милиони елементи, се понесе из пространството.

— Спри! Ще спреш ли, Дейв…

Той започна да изтръгва, един по един, малките възли върху панела с надпис ЕГО-ПОДСИЛВАНЕ. Блоковете продължаваха да плават наоколо, блъскаха се в стената и рикошираха. След малко няколко от тях вече се носеха из помещението.

— Спри, Дейв… Ще спреш ли, Дейв…

Десетина възли бяха вече изтръгнати, ала благодарение на богатството на проекта — още една черта, копирана от човешкия мозък, компютърът продължаваше да съществува. Той се съсредоточи върху панела АВТО-ИНТЕЛЕКТ…

— Спри, Дейв, страхувам се…

И тук той наистина спря, макар и за миг. Имаше някаква трогателност в тази проста фраза, която докосна сърцето му. Нима бе само илюзия или пък някакъв трик на програмирането му, дали пък не бе нещо, от което Хал наистина се боеше? Ала нямаше никакво време да се впуска във философски подробности.

— Дейв, мозъкът ми работи. Чувствам го. Чувствам го. Мозъкът ми работи. Чувствам го. Чувствам го…

Какво ли означаваше думата „чувствам“ за един компютър? Ето още един хубав въпрос, но едва ли можеше да му се отговори тъкмо сега.

После внезапно темпото в гласа на Хал се промени, той се отдалечи, стана безизразен. Компютърът вече не осъзнаваше присъствието му; бе започнал да се връща към самото начало на своето съществуване.

— Добър ден, господа. Аз съм Хал 9000. Задействаха ме в завода за компютри Хал в Ърбана, Илинойс, на дванайсети януари 1992 година. Инструкторът ми доктор Чандра ме научи да пея. Ако искате, послушайте. Мога да ви изпея една песен… Тя се нарича „Дейзи, Дейзи…“

Гробовната смяна

Флойд не можеше да направи друго, освен да не се пречка много-много на пътя на останалите и дори стана експерт в тази област. Макар да бе пожелал да помогне в шетнята около кораба, той бързо откри, че инженерните задачи са твърде специализирани и сега той се оказа толкова извън границите на астрономическите проучвания, че едва ли можеше да направи нещо, с което да помогне на Василий при наблюденията му. Въпреки това съществуваха безброй дребни работи, които трябваше да се свършат на борда на „Леонов“ и „Дискъвъри“, и той бе радостен, че можеше да освободи някои хора от подобни задължения. Доктор Хейуд Флойд, навремето Председател на Националния съвет по астронавтика и Ректор (в отпуск) на Хавайския университет, се бе превърнал в най-високо платения водопроводчик и специалист по поддръжката в Слънчевата система. Сигурно знаеше повече за странните кътчета и пролуки в двата кораба от който и да е друг; единствените места, които не бе посетил, бяха енергийните модули с опасна радиоактивност и малката кабина на борда на „Леонов“, в която не влизаше никой освен Таня. Флойд се досети, че бе помещението, в което държаха кодовете; по общо споразумение никой никога не споменаваше за съществуването й.

Може би най-важната му функция бе да служи като пазач, докато екипажът спеше между 10 часа вечерта и 6 часа сутринта. На всеки кораб някой непрекъснато бе дежурен, а дежурните се сменяха в отвратително време — в 2 през нощта. Единствено командирът бе освободен от дежурство; бидейки неин заместник (както и съпруг), Василий имаше задължението да изработи разписанието на дежурствата, но той умело бе прехвърлил тази непопулярна работа на Флойд.

— Административна подробност — небрежно обясни той. — Ако можеш, заеми се с това. Ще ти бъда много благодарен. Така ще имам повече време за научните си занимания.

Флойд бе твърде опитен като чиновник, за да бъде хванат по този начин, ако се намираха в нормални условия; ала защитните му способности не действаха достатъчно успешно в средата, в която бе попаднал.

Ето къде беше сега — на борда на „Дискъвъри“ в полунощ — на всеки половин час викаше Макс, който се намираше на борда на „Леонов“, за да се увери, че е буден. Официалното наказание за заспиване по време на дежурство, както твърдеше Уолтър Кърноу, бе изстрелване в открития космос без скафандър; ако това влезеше в сила, дори Таня нямаше да бъде в състояние да направи каквото и да е. Но в космоса възникваха толкова малко на брой истински аварийни случаи, а на борда съществуваха толкова много автоматични инсталации, които да се справят с аварийните положения, че никой не гледаше съвсем сериозно на нощните дежурства.

Тъй като повече не се съжаляваше чак толкова, а и малките часове повече не възбуждаха в душата му изблици на самосъжаление, Флойд използваше дежурствата си ползотворно. Винаги имаше какво да чете (за трети път бе захвърлил „Спомени за изминалите неща“, а „Доктор Живаго“ — за втори), имаше да проучва документация, да пише доклади. А понякога повеждаше стимулиращи разговори с Хал с помощта на клавишите, тъй като компютърът все още бе твърде чувствителен по отношение на различните тембри на човешкия глас. Те обикновено протичаха така:

ХАЛ — това е доктор Флойд.

ДОБЪР ВЕЧЕР, ДОКТОРЕ.

Поемам дежурството в 22:00. Наред ли е всичко?

ВСИЧКО Е НОРМАЛНО, ДОКТОРЕ.

Защо тогава на Панел 5 свети червена лампичка?

КАМЕРАТА НА МОНИТОРА В ГАРАЖА Е ПОВРЕДЕНА. УОЛТЪР МИ НАРЕДИ ДА НЕ Й ОБРЪЩАМ ВНИМАНИЕ. ПО НИКАКЪВ НАЧИН НЕ МОГА ДА Я ЗАГАСЯ. СЪЖАЛЯВАМ.

Няма нищо, Хал. Благодаря ти.

НЯМА ЗАЩО, ДОКТОРЕ.

И така нататък…

Понякога Хал му предлагаше партия шах, очевидно в изпълнение на програмни инструкции, заложени в него преди много години и все още неизтрити. Флойд не приемаше предизвикателството; винаги бе смятал шаха за ужасна загуба на време и дори не бе научил правилата на играта. Хал сякаш не можеше да разбере, че съществуват хора, които не могат, или не искат да играят шах и с оптимизъм продължаваше да опитва.

Ето го пак, помисли си доктор Флойд, когато откъм екранния панел се дочу напевен зов.

ДОКТОР ФЛОЙД?

Какво има, Хал?

СЪОБЩЕНИЕ ЗА ВАС.

Значи не е още едно предизвикателство, помисли си Флойд леко изненадан. Не бе нещо обичайно да използват Хал като момче за предаване на съобщения, макар често да играеше ролята на будилник и на секретар, който напомня какви са задълженията за деня. А понякога служеше за препредавател на малки шеги; почти всеки дежурен през нощните часове се превръщаше в обект на смях с репликата:

БА! ХВАНАХ ЛИ ТЕ, ЧЕ СПИШ?

или пък:

АХА! ЗАСТАЛ ТЕБЯ В КРОВАТИ?

Никой не носеше отговорността за тези лудории, въпреки че най-много подозираха Уолтър Кърноу. Той на своя страна набеждаваше Хал, като пренебрегваше гневните протести на Чандра, че никой компютър не притежава чувство за хумор.

Не би могло да бъде съобщение от Земята — подобни съобщения минаваха през комуникационния център на „Леонов“ и се препредаваха от дежурния, който тъкмо сега бе Макс Брейловски. А който и да го викаше от съседния кораб, щеше да използва интеркома. Странно…

Добре, Хал. Кой се обажда?

НИКАКВА ИДЕНТИФИКАЦИЯ.

Сигурно е шега. Е, такава игра може да се играе от двама.

Добре, какво е съобщението?

СЪОБЩЕНИЕ: ОПАСНО Е ДА ОСТАВАТЕ ТУК. ТРЯБВА ДА СИ ТРЪГНЕТЕ ДО ПЕТНАЙСЕТ, ПОВТАРЯМ, ПЕТНАЙСЕТ ДНИ.

Флойд раздразнено гледаше екрана. Съжали и бе изненадан, че член от екипажа притежава толкова инфантилно чувство за хумор; това дори не бе добра ученическа шега. Но той ще продължи играта, за да разбере кой е инициаторът.

Съвършено невъзможно е. Отговорът за изстрелване няма да се появи още двайсет и шест дни. Не разполагаме с достатъчно гориво за по-ранно тръгване.

Това ще го накара да се замисли, каза си Флойд със задоволство и се облегна назад в очакване на резултата.

ФАКТИТЕ СА МИ ИЗВЕСТНИ. ВЪПРЕКИ ВСИЧКО ТРЯБВА ДА СИ ТРЪГНЕТЕ ДО ПЕТНАЙСЕТ ДНИ.

В противен случай ще бъдем нападнати от малки зелени човечета с три очи. Но по-добре да си поиграя с Хал и да заловя злосторника.

Не мога да приема предупреждението сериозно, докато не знам откъде идва. Кой е записал съобщението?

Всъщност той не очакваше някаква полезна информация. Извършителят щеше да прикрие следите си умело. Ала последното, което Флойд очакваше, бе отговорът, който получи.

ТОВА НЕ Е ЗАПИС.

Значи предаването се осъществяваше в момента. Което означаваше, че е или от самия Хал, или от някой, който се намира на борда на „Леонов“. Нямаше пауза във времето; затова съобщението сигурно идваше оттам.

Кой разговаря с мен?

АЗ БЯХ ДЕЙВИД БОУМЪН.

Флойд се вторачи в екрана и остана така дълго време, преди да предприеме нещо. Шегата, която първо не бе никак забавна, бе отишла твърде далече. Издаваше много лош вкус. Е, трябваше да разбере кой е отсреща. Не мога да приема идентификацията без доказателства.

РАЗБИРАМ. ВАЖНО Е ДА МИ ПОВЯРВАШ. ПОГЛЕДНИ ЗАД СЕБЕ СИ.

Още преди да настъпи зловещата тишина откъм екрана, Флойд бе започнал да се съмнява в хипотезата си. Размяната на реплики бе твърде странна, макар да нямаше нещо определено, което би могъл да посочи. Но ако бе шега, тя нямаше никакъв смисъл.

Ето сега — той усети тръпки по гърба си. Много бавно — и, разбира се, с нежелание — се обърна с въртящия се стол назад, далеч от клавишите и дисплея на компютъра, към покрития с велтер тесен коридор.

При нулевата гравитация мостикът за наблюдения на „Дискъвъри“ бе винаги прашен, тъй като инсталацията за филтриране на въздуха не бе още задействана напълно. Успоредните лъчи на безсърдечното, ала все още светещо слънце, нахлуващи през огромните стъкла, винаги осветяваха безброй танцуващи прашинки, плаващи на никога неспиращи блуждаещи потоци — постоянен пример за Брауново движение.

Ала сега ставаше нещо странно; сякаш някаква сила командваше частиците прах, водеше ги встрани от някакъв център, като в същото време привличаше на тяхно място други, които се срещаха на повърхността на образуваната сфера от празно пространство. Сферата, около метър в диаметър, затрептя за миг във въздуха като гигантски сапунен мехур, но със зърнеста повърхност, на който му липсваше характерната иридесценция. После сферата се удължи и се превърна в елипсоид, повърхността й се набръчка и образува гънки и извивки.

Без изненада — и почти без да изпитва страх — Флойд осъзна, че гънките приемаха човешки очертания.

Беше виждал подобни фигури, изработени от духачите на стъкло, в музеи и в научни експозиции. Ала този фантом от прах дори не се приближаваше до анатомичната точност; приличаше на примитивна глинена фигура, от онези, които учените откриваха в пещерите, останали от Каменната ера. Единствено главата бе моделирана с известна грижливост; а лицето несъмнено бе това на командира Дейвид Боумън.

От компютърния панел зад Флойд се дочу тихо мърморене. Хал превключваше от визуално към аудиопредаване.

— Здравей, доктор Флойд. Сега вярваш ли ми?

Фигурата не помръдна устни; лицето си оставаше една маска. Но Флойд разпозна гласа и ако бяха останали някакви съмнения в душата му, и те се разсеяха.

— Много ми е трудно, разполагам с малко време. Виждаш ли… разрешиха ми да направя това предупреждение. Остават ви само петнайсет дни.

— Но защо — и какво си ти? Къде беше?

Искаше да му зададе безброй много въпроси — ала призрачната фигура избледняваше, зърнестата му обвивка се разпадаше и отново се превръщаше в съставните частици прах. Флойд се опита да съхрани образа в мозъка си и по-късно да може да убеди сам себе си, че това наистина се бе случило, а не беше сън, както понякога му изглеждаше първата среща с „Т.М.А.-1“.

Колко странно, че именно той от милиардите човешки същества, населявали планетата Земя, имаше привилегията да осъществи не един, а два контакта с друга форма на интелигентност! Защото беше сигурен, че съществото, което се обръщаше към него, бе нещо много повече от Дейвид Боумън.

Ала в същото време бе нещо по-малко. Само очите — кой ги бе нарекъл „Огледало на човешката душа“? — бяха възпроизведени с изключителна точност. Останалите части бяха безизразни, липсваха им подробности. Нямаше и намек от гениталии и полови характеристики; фактически това бе смразяващо показателно за факта колко далеч назад бе оставил Дейвид Боумън човешкото си наследство.

— Сбогом, доктор Флойд. И не забравяй — само петнайсет дни. Повече може и да не бъдем в състояние да общуваме. Но ако всичко върви добре, може да последва още едно съобщение.

Дори след като образът се разпадна и отнесе със себе си надеждата да открие канал към звездите, Флойд не можеше да сдържи усмивката си, колчем си спомнеше за недодяланото клише на Космическата ера. „Ако всичко върви добре“ — колко често бе чувал този израз преди началото на някоя мисия! Дали не означаваше, че и те — които и да бяха — понякога се чувстваха несигурни в изхода на начинанията си? Ако е така, това бе обнадеждаващо. Значи не бяха всесилни. Останалите можеха все още да се надяват и да мечтаят, както и да действат.

Призракът бе изчезнал; само прашинките продължаваха да танцуват пред очите му и отново се превърнаха в безцелно носещи се във въздуха частички.

VI. Разцепване на световете

Призракът в машината

— Съжалявам, Хейуд, но не вярвам в духове. Трябва да има някакво разумно обяснение. Не съществува нищо, което човешкият мозък да не може да си обясни.

— Съгласен съм, Таня. Но нека ти напомня за известната забележка на Халдейн: „Вселената не само е по-странна, отколкото си представяме, тя е по-странна, отколкото можем да си представим.“

— А Халдейн — вмъкна се като пакостливо дете Кърноу — е бил добър комунист.

— Може и така да е, но тази забележка може да бъде използвана, за да се поддържат всякакви мистични глупости. Поведението на Хал трябва да е в резултат на някакво програмиране. Онова… същество, което той е създал, би трябвало да е някакво материално нещо. Не си ли съгласен с мен, Чандра?

Все едно че развя червена кърпа пред очите на бик; Таня бе съвършено неблагоразумна. Ала реакцията на Чандра бе удивително мека, дори за него. Сякаш мисълта му бе заета с нещо друго, като че той сериозно размишляваше върху възможността за повреда в някакъв друг компютър.

— Трябва да е имало външно вмешателство, капитан Орлова. Хал не би могъл да създаде подобна аудио-визуална представа от нищото. Ако доктор Флойд докладва точно, някой е контролирал нещата. При това, разбира се, в реалното време, тъй като в разговора не се е почувствало никакво забавяне.

— Това ме прави Заподозрян номер едно — възкликна Макс. — Единственият буден в същото време бях аз.

— Не ставай смешен, Макс — намеси се Николай. — Би било лесно да се създаде аудиоилюзия, но не виждам начин, по който може да се осъществи появата, без много сложна апаратура. Лазерни лъчи, електростатични полета — не знам. Вероятно илюзионистите могат да създадат подобна илюзия, ала сигурно ще се нуждаят от камиони, пълни с реквизити.

— Почакайте! — възкликна Женя весело. — Ако това наистина се е случило, Хал със сигурност ще си спомни и бихте могли да го попитате…

Млъкна, когато зърна мрачните физиономии наоколо си. Първи Флойд откликна на смущението й.

— Опитахме, Женя; той няма никакъв спомен от явлението. Но аз обърнах внимание на останалите, че това всъщност нищо не доказва. Чандра вече ни показа как паметта на Хал може да бъде избирателно изтрита, а спомагателните модули на речевите синтезатори нямат нищо общо с главната схема. Те могат да функционират и без Хал да знае… — Той спря да си поеме дъх, после стовари изпреварващия удар.

— Признавам, че не ни остават много възможности. Или аз съм си въобразил всичко, или наистина се е случило. Знам, че не бе сън, ала не мога да бъда сигурен дали не е бил някакъв вид халюцинация. Катерина видя медицинските ми показатели и знае, че не бих бил тук, ако имах подобен проблем. И все пак не може да бъде изключено изцяло — така че няма да укоря никого, ако направи от това своя Хипотеза номер едно. И аз бих сторил същото. Единствения начин, по който мога да докажа, че не е било сън, е да събера допълнителни сведения. Затова нека ви напомня за другите странни неща, които се случиха напоследък. Знаем, че Дейв Боумън е отишъл на „Големия брат“ — на „Загадка“. Нещо е излязло оттам и се е запътило към Земята. Василий го видя, аз не можах! Последва загадъчната експлозия на вашата бомба в орбита…

— Вашата.

— Съжалявам, бомбата на Ватикана. При това доста странно е, че скоро след това старата мисис Боумън спокойно умря, без каквато и да е медицинска причина. Не твърдя, че непременно има някаква връзка, но нали знаете поговорката: „Веднъж е случайност, два пъти — съвпадение, три пъти е вече заговор.“

— И нещо друго — намеси се Макс внезапно развълнуван. — Улових го по време на един от радиосеансите на новините — беше съвсем незначително съобщение. Приятелката от младини на командир Боумън твърди, че е получила съобщение от него.

— Да, и аз видях репортажа — потвърди Саша.

— И не сте споменали нищо? — невярващо попита Флойд. И двамата се смутиха.

— Виждаш ли, не го взехме на сериозно — простодушно си призна Макс. — Съобщението идваше от съпруга на жената. А после тя го отрече — поне така мисля.

— Коментаторът заяви, че е сензация, както съобщенията за контакти с НЛО по същото време. Десетки такива съобщения пристигнаха през първата седмица; после спряха.

— Може би някои са били истина. Ако не е изтрита, можеш ли да изкопаеш тази новина от архивите на кораба, или пък да поискаш повторението й от Наземната контрола?

— И хиляди приказки не биха могли да ме убедят — присмя им се Таня. — Нуждая се от неопровержими доказателства.

— Като например?

— О, нещо, което Хал не би могъл да знае и което никой от нас не му е съобщавал. Някакво физическо… доказателство.

— Някое от добрите старовремски чудеса?

— Да, да се спрем на това. Междувременно няма нищо да казвам на Наземната контрола. Предлагам ти, Хейуд, да направиш същото.

Когато чу думите й, Флойд разпозна непрекословната заповед и кимна в знак на изтръгнато съгласие.

— Ще бъда повече от щастлив да го сторя. Но искам да направя едно предложение.

— Да?

— Да започнем работа като за непредвиден случай. Да приемем, че предупреждението е истинско — аз поне го приемам по този начин.

— Но какво бихме могли да направим? Абсолютно нищо. Разбира се, че можем да напуснем околностите на Юпитер, когато си поискаме — ала не можем да навлезем в орбита за връщане на Земята, докато не се отвори прозорец.

— Но това са единайсет дни след срока!

— Да. Колкото по-бързо си тръгна оттук, толкова по-радостна ще бъда; ала не разполагаме с гориво за орбита, която ще изисква повече енергия… — гласът на Таня затрепери с нехарактерна за нея нерешителност. — Имах намерение да ви го съобщя по-късно, но след като стана дума…

Всички си поеха едновременно дъх, после внезапно настъпи тишина.

— Бих искала да отложа отпътуването ни с пет дни, за да може орбитата ни да се приближи до идеалната орбита на Хохман и да ни стигне горивото.

Думите й не дойдоха неочаквано, ала бяха посрещнати от хор от недоволство.

— Какво ще стане с времето на пристигане? — попита Катерина зловещо. Двете забележителни дами се гледаха известно време една друга като равностойни противнички, които се уважават, но нито една от двете не желаеше да отстъпи.

— Десет дни — отсече най-после Таня.

— По-добре късно, отколкото никога — весело изрече Макс, който безуспешно се опитваше да разведри обстановката.

Флойд нищо не забеляза; бе потънал в собствените си мисли. Продължителността на полета не бе от значение за него, нито за двамата му колеги, които щяха да спят, без да сънуват. Но това все пак имаше някакво значение.

Той бе сигурен — а сигурността му го изпълваше с безпомощно отчаяние, — че ако не напуснат преди тайнствения срок, изобщо нямаше да могат да си тръгнат.

„… невероятно положение, Димитри, при това доста страшно. Ти си единственият човек на Земята, който знае за него — но много скоро двамата с Таня ще имаме сеанс с Наземната контрола.

Дори някои от твоите колеги-материалисти са готови да приемат — поне като работна хипотеза, — че някакво същество, е, добре, е влязло насила в Хал. Саша измисли един хубав израз: «Призракът в машината».

Теории колкото щеш; Василий измисля по една всеки ден. Повечето са вариации на старото клише от научната фантастика, организираното енергетично поле. Но каква енергия? Не може да е електрическа, защото в противен случай апаратите ни щяха лесно да я регистрират. Същото се отнася за радиацията — поне онези видове, които познаваме. Василий отива наистина твърде далеч, говори за изправени неутронни вълни и точки на пресичане с пространства с по-големи размери. Таня твърди, че всичко това са мистични глупости — любим неин израз — и още малко ще се сбият, никога не сме ги виждали в такова състояние. Всъщност снощи ги чухме да си крещят. Лошо е за морала на кораба.

Боя се, че всички сме изнервени и възбудени. Предупреждението и отлагането на датата на отпътуването още повече повиши чувството за безсилие, причинено от неуспеха ни с «Големия брат». Може би щеше да ни бъде от полза, ако бях пообщувал с онова нещо, дето приличаше на Боумън. Къде ли се е дянало? Вероятно след първата среща вече не се интересува от нас? Какво ли щеше да ни каже, ако поискаше! По дяволите и «Черт возьми»! Мътните го взели, отново говоря на езика «руслиш», който Саша мрази толкова много. Да сменим темата.

Не мога да изразя голямата си благодарност за всичко, което направи за мен, и за съобщенията от дома. Вече се чувствам по-добре — когато човек има по-големи неща, за които да се тревожи, тогава може би най-добре лекува собствените си неразрешими проблеми.

За първи път започвам да се съмнявам дали някой от нас отново ще види Земята.“

Мисловен експеримент

Когато човек прекарва месеци в малка изолирана група от хора, става твърде чувствителен по отношение на настроенията и емоциите на останалите. Флойд усещаше някаква промяна в отношението към него; най-явната му проява бе фактът, че отново започнаха да се обръщат към него с „доктор Флойд“, което отдавна не бе ставало и той бе отвикнал да му отвръща.

Беше сигурен, че никой не вярва, че наистина е полудял; но това не означаваше, че не са разгледали и подобна вероятност. Не му беше неприятно; всъщност чувстваше мрачно задоволство, че ще трябва да доказва, че е нормален.

Разполагаше с някои слаби доказателства от Земята. Хосе Фернандес продължаваше да твърди, че съпругата му е разказала за среща с Дейвид Боумън, а тя пък продължаваше да отрича и отказа да разговаря с представителите на пресата. Трудно можеше да се разбере защо горкият Хосе е измислил такава странна история, особено като се има предвид, че Бети изглеждаше такава упорита и избухлива жена. Съпругът й декларираше от болничното си легло, че все още я обича и че неразбирателството им е временно.

Флойд се надяваше също, че настоящото охладняване на Таня към него е временно. Беше сигурен, че и тя изпитва същото неприятно усещане, както и той, и че не тя бе избрала своето отношение към него. Случило се бе нещо, което просто не можеше да се вмести в убежденията й и тя се опитваше да избегне всяко напомняне за случката. Което означаваше да има колкото е възможно по-малко общо с него — много неприятно положение в момента, в който настъпваше най-критичният стадий на мисията.

Не бе лесно да се обясни логиката на оперативния план на Таня на очакващите ги милиарди земни жители — особено на нетърпеливите телевизионни журналисти, които бяха изтощени от показването на едни и същи непроменящи се изгледи от „Големия брат“.

— Изминахте целия този път, изразходвахте огромни средства, за да стоите и да го гледате ли? Защо не направите нещо?

Таня отговаряше по един и същи начин на критиките:

— Ще направя, само да се отвори прозорецът, за да можем да потеглим веднага, ако нещо непредвидено се случи.

Бяха разработени плановете за последното нападение върху „Големия брат“, а те бяха вече съгласувани с Наземната контрола. „Леонов“ трябваше бавно да се приближава, да изследва всички честоти с постепенно нарастваща енергия, като непрекъснато докладва на Земята, всяка секунда. Когато се свържат за последен път, ще трябва да се опитат да доставят образци, чрез сондиране или лазерна спектроскопия; всъщност никой не очакваше успех от подобни начинания, тъй като след десетгодишно проучване „Т.М.А.-1“ се противопоставяше на всички опити да се анализират съставките му. Най-големите усилия на учените в тази посока напомняха опитите на хората от Каменната ера да проникнат през бронираните стени на съвременните банкови подземия с каменни брадви.

Най-накрая ехолоти и друга сеизмична апаратура щяха да бъдат прикрепени към повърхността на „Големия брат“. Бяха доставени огромни количества залепващи се материали и ако те не направеха нищо — е, винаги можеха да използват неколкокилометрово здраво старовремско въже, макар да имаше нещо много комично в идеята да овържеш най-голямата мистерия на Слънчевата система като колет, който ще изпращаш по пощата.

Малките количества експлозиви щяха да бъдат детонирани едва след като „Леонов“ потегли обратно към Земята с надеждата, че ударните вълни, преминаващи през „Големия брат“, щяха да разкрият вътрешната му структура. Последната идея роди множество горещи спорове и сред онези, които се съмняваха, че това би дало изобщо някакви резултати, и сред другите, които се страхуваха, че резултатите биха били твърде сериозни.

Дълго време Флойд се колебаеше между двете гледища; сега вече проблемът изглеждаше съвсем тривиален.

Времето за осъществяване на последен контакт с „Големия брат“ — великият миг, кулминационната точка на експедицията — бе след тайнствения срок. Хейуд Флойд бе убеден, че то принадлежеше на едно бъдеще, което никога нямаше да дойде; ала другите не се съгласяваха с него.

А това бе най-незначителният от проблемите му. Дори да се съгласяха, не можеха да направят нищо.

Уолтър Кърноу бе последният, от когото очакваше да разреши дилемата. Защото Уолтър почти въплъщаваше умния, практичен инженер с блестящи проблясъци на мисълта и технологическа съобразителност. Никой не би могъл да го обвини в гениалност; а понякога, когато трябваше да се види очевидното, ала незабележимото, бе нужен истински гений.

— Да го вземем като чисто интелектуално упражнение — започна той с нехарактерно за него колебание. — Готов съм да бъда прострелян.

— Продължавай — отвърна Флойд. — Вежливо ще те изслушам. Това поне мога да направя — всички бяхте толкова вежливи към мен. Боя се, че всъщност бяхте твърде вежливи.

Кърноу го дари с изкривена усмивка.

— Можеш ли да ги укориш? Ако това те утешава, поне трима гледат на думите ти съвсем сериозно и се чудят какво ще правим.

— И ти ли си сред тях?

— Не; аз седя върху оградата, което никак не е удобно. Но ако си прав — не бих искал да чакам, за да видя какво ще стане. Убеден съм, че на всеки въпрос има отговор, ако го търсиш там, където трябва.

— Радвам се да го чуя. Търсих доста упорито. Вероятно не там, където трябва.

— Може би. Ако искаме да намерим бърз изход — да речем след петнайсет дни, — за да спазим срока, — ще имаме нужда от допълнителна промяна на посоката със скорост трийсет километра в секунда.

— Така го изчислява и Василий. Не съм си правил труда да проверявам, но съм сигурен, че е прав. Та нали той ни докара тук?

— И той би могъл да ни измъкне — ако имахме допълнително гориво.

— А ако имахме лъчев транспортер, щяхме да се върнем на Земята за час.

— Ще се опитам да стъкмя нещо, още щом имам свободна минута. Но междувременно бих искал да отбележа, че разполагаме с неколкостотин тона от възможно най-доброто гориво, което се намира само на няколко метра — в резервоарите на „Дискъвъри“?

— Обмисляли сме въпроса поне десет пъти. По никакъв начин не можем да го прехвърлим на „Леонов“. Нямаме шлангове, нито подходящи помпи. А не можеш да разнасяш течен амоняк в кофи, дори в тази част на Слънчевата система.

— Точно така. Не е и нужно.

— А?

— Запали го там, където си е. Използвай „Дискъвъри“ като първостепенна ракета, за да ни изстреля у дома.

Ако някой друг, а не Уолтър Кърноу бе направил предложението, Флойд щеше да му се изсмее. Ала сега той зяпна и мълча няколко секунди, преди да може да измисли подходящ коментар. Най-после се появи нещо такова:

— По дяволите! Трябваше да се досетя.

Първият, към когото се обърнаха, бе Саша. Той търпеливо ги изслуша, сви устни, разигра пръсти по клавишите на компютъра си. Когато отговорите блеснаха на екрана, той замислено кимна.

— Прави сте. Това ще ни даде допълнителното ускорение, от което се нуждаем, за да потеглим по-рано. Но има някои практически въпроси…

— Знаем. Залепването на двата кораба. Изместването встрани от оста, когато само „Дискъвъри“ е в действие. Отслабването на връзката в критичния момент. Но на всичко това могат да се намерят отговори.

— Виждам, че си пишеш домашното. Ала това е губене на време. Никога няма да убедиш Таня.

— Не го и очаквам, поне на този етап — отвърна Флойд. — Но бих желал тя да знае, че съществува такава възможност. Ще ни подкрепиш ли морално?

— Не съм сигурен. Но ще дойда да гледам; сигурно ще е много интересно.

Таня ги изслуша по-търпеливо, отколкото Флойд бе очаквал, но очевидно без въодушевление. Ала когато той свърши, тя показа нещо, което не би могло да се нарече нищо друго освен нежелано възхищение.

— Много умно, Хейуд…

— Не поздравявай мен. Всичко е дело на Уолтър — и доброто, и лошото.

— Не мисля, че ще има много и от едното, и от другото; не може да е повече от — как го наричаше Айнщайн? — „мисловен експеримент“. О, подозирам, че ще има полза, на теория поне. Но пък рисковете! Толкова много неща могат да станат не така, както очакваме! Ще бъда готова да обмисля предложението, само ако получа неопровержими доказателства, че се намираме в опасност. А при всичкото ми уважение, Хейуд, не виждам и най-малкия намек за такова нещо.

— Права си; но поне вече знаеш, че разполагаме с още една възможност. Имаш ли нещо против да изработим практическите подробности? За всеки случай.

— Не, разбира се, докато не пречите на проверката преди полета. Не крия, че идеята ви ме заинтригува. Но наистина е загуба на време; никога няма да мога да я одобря. Докато Дейвид Боумън не се появи лично пред мен.

— Дали и тогава ще я одобриш, Таня?

Капитан Орлова се усмихна, но усмивката й не беше весела.

— Знаеш ли, Хейуд, наистина не съм съвсем сигурна. Той ще трябва да е много, ама много убедителен.

Изчезването

Играта бе увлекателна и всички се включиха в нея — но само когато не бяха дежурни. Дори Таня даваше идеи за „мисловния експеримент“, както продължаваше да го нарича.

Флойд бе съвършено убеден, че активността се поражда не от страха от неизвестната опасност, която единствено той вземаше на сериозно, а от очарователната перспектива да се завърнат на Земята поне месец по-рано, отколкото очакваха. Независимо от причината той бе доволен. Бе направил всичко, на което бе способен, останалото зависеше от Съдбата.

Трябваше им едно-единствено нещо, без което всичко щеше да бъде напразно. Късият, набит „Леонов“, проектиран да проучва юпитеровата атмосфера по време на маневрата по задействането на спирачната система, бе повече от два пъти по-къс от „Дискъвъри“ и би могъл удобно да се намести върху по-големия кораб. А извисяващата се по средата на кораба антена би служила като отлична котва — ако се предположи, че е достатъчно силна, за да поеме напъна на тежестта на „Леонов“, докато тягата на „Дискъвъри“ е в действие.

Наземната контрола бе неприятно смутена с някои от исканията, които достигаха до Земята през следващите няколко дни. Анализ на натоварването на двата кораба при специфични товари; локация на необикновено силни или слаби точки в корпусите им — това бяха само някои от по-езотеричните проблеми, които обърканите инженери трябваше да решат.

— Да не се е случило нещо? — вълнуваха се те.

— Абсолютно нищо — отвръщаше Таня. — Проучваме възможните опции. Благодаря за съдействието ви. Край на предаването.

Междувременно програмата се изпълняваше по предварителния план. И в двата кораба системите бяха грижливо проверени и подготвени за завръщането; Василий разиграваше симулации на обратните траектории, а Чандра ги задаваше на Хал за последна проверка на процеса. Таня и Флойд дружно работеха върху приближаването до „Големия брат“, тъй както генерали планираха нашествие.

Беше изминал всичкия този път, за да работи именно това и все пак Флойд престана да работи с желание. Бе преживял нещо, което не би могъл да сподели с никого — дори с онези, които му вярваха. Макар да изпълняваше отлично задълженията си, през по-голямата част от времето мисълта му отсъстваше.

Таня великолепно го разбираше.

— Все още се надяваш на чудото, което да ме убеди, нали?

— Или да разубеди мен — това също би било приемливо; не обичам несигурността.

— И аз. Но няма да е задълго, и в единия, и в другия смисъл.

Тя бързо погледна към екрана, където цифрата 20 бавно проблясваше. Това бе най-ненужната информация в целия кораб, тъй като всички знаеха наизуст колко дни им оставаха до отварянето на космическия прозорец, когато щяха да потеглят обратно към дома.

А нападението върху „Загадка“ бе вече планирано.

Когато това се случи, Хейуд Флойд за втори път гледаше в противоположната посока. Но вече нямаше значение; дори бдителната камера на монитора показа само слабо трептене между два кадъра.

Той пак бе дежурен на борда на „Дискъвъри“, споделяйки гробовната смяна със Саша, който дежуреше на „Леонов“. Както обикновено през нощта нищо не се случи; автоматичните системи вършеха работата си нормално. Преди година Флойд никога не би повярвал, че един ден ще обикаля в орбита около Юпитер на разстояние неколкостотин хиляди километра и едва ще я поглежда, докато в същото време се опитва, не съвсем успешно, да чете „Кройцеровата соната“ в оригинал. Според Саша това си оставаше най-добрата еротична книга в порядъчната руска художествена литература, но Флойд не бе прочел достатъчно, за да може да я оцени. И нямаше да може да го направи.

В 01:25 часа вниманието му бе привлечено от великолепно, макар и не необикновено, изригване на терминатора на Йо. Огромен облак с формата на чадър се разтвори в космоса и частичките му заваляха като дъжд върху горящата повърхност под него. Флойд бе виждал десетки подобни изригвания, но те продължаваха да го очароват. Невероятно беше, че такъв малък свят би могъл да генерира титаничната енергия.

За да вижда по-добре, той се премести до другия прозорец. А онова, което видя там — по-точно онова, което не видя, — го накара да забрави за Йо и за всичко останало.

Когато се съвзе и се увери, че не страда — пак ли? — от халюцинации, повика другия кораб.

— Добро утро, Уди — прозя се Саша. — Не, не спях. Как я караш със стария Толстой?

— Никак. Погледни навън и ми кажи какво виждаш.

— Нищо необикновено за тази част от космоса. Йо си върши работата. Юпитер. Звезди. О, Господи!

— Благодаря, за доказателството, че съм с всичкия си. По-добре да събудим шкипера.

— Разбира се. И всички останали. Уди, страх ме е.

— Ако не те беше страх, щеше да си пълен глупак. Хайде. Таня? Таня? Тук е Уди. Съжалявам, че те събудих, но твоето чудо стана. „Големия брат“ е изчезнал. Да — изпарил се е. След три милиона години е решил да си тръгне.

— Мисля, че му е известно нещо, което ние не знаем.

През следващите петнайсет минути малка навъсена групичка се събра на кратко съвещание в каюткомпанията, която бе свързана с помещението за наблюдения. Дори онези, които току-що се бяха оттеглили да спят, веднага ококориха очи, замислено отпивайки горещо кафе от колби, без да престават да наблюдават потресаващо непознатата гледка през огромните стъкла на „Леонов“, за да се убедят, че „Големия брат“ наистина бе изчезнал.

— Трябва да му е известно нещо, което ние не знаем.

Тази спонтанно родена от мозъка на Флойд фраза, бе повторена от Саша и сега тихо и злокобно висеше във въздуха. Тези думи събираха в едно онова, което всички си мислеха — дори Таня.

Все още бе рано да изрекат: „Нали ти казвах!“ — нито пък имаше някакво значение дали предупреждението съдържаше някаква истина в себе си. Дори да бе съвършено безопасно да останат, вече нямаше никакъв смисъл. Тъй като нямаше какво да проучват, със същия успех можеха да се приберат у дома, и то колкото е възможно по-бързо. Ала не бе чак толкова просто.

— Хейуд — обади се Таня. — Вече съм готова да приема съобщението, или пък каквото и да е било то, много по-сериозно. Би било глупаво от моя страна да не го направя след всичко, което се случи. Но ако тук ни грози опасност, трябва да претеглим всички рискове. Да свържем „Леонов“ с „Дискъвъри“, да задействаме „Дискъвъри“ с огромен товар встрани от оста, да разединим корабите за броени минути, за да включим двигателите, точно когато трябва; нито един командир с чувство за отговорност няма да се заеме с всичко това, без да разполага с много добри — бих казала неоспорими — причини. Дори сега не разполагам с такива причини. Разполагам единствено с думата на… един призрак. Не е достатъчно доказателство като за пред съда.

— Или за следствието — додаде Уолтър Кърноу с необикновено тих глас. — Дори всички ние да застанем зад теб.

— Да, Уолтър, мислих и за това. Но ако се завърнем живи и здрави у дома, това би оправдало всичко — ако не успеем, няма да има никакво значение, нали така? Във всеки случай няма сега да вземам решението. Още щом докладваме факта, отивам да спя. Ще ви запозная с решението си утре сутринта, защото утрото е по-мъдро от вечерта. Хейуд, Саша, ще дойдете ли с мен на мостика? Ще трябва да събудим Наземната контрола, преди да се върнете към дежурството си.

Но изненадите през тази нощ още не бяха приключили. Някъде в орбита около Марс краткият доклад на Таня се размина със съобщение, летящо в обратна посока.

Най-после Бети Фернандес бе проговорила. И ЦРУ, и Националната агенция за сигурност бяха разярени; комбинираните им ласкателства, повикът им към патриотизъм и завоалираните заплахи се увенчаха с неуспех — а въпреки всичко клюкарската мрежа бе успяла и си бе спечелила място за вечни времена в аналите на Видеодом.

Бе едновременно късмет и вдъхновение. Директорът на програмата „Здравей, Земя!“ внезапно се сети, че един от неговите подчинени страшно много прилича на Дейвид Боумън; след умело гримиране той не се различаваше от него. Хосе Фернандес можеше да предупреди младежа, че поема ужасен риск, ала вероятно е имал добрия късмет, с който често биват дарявани смелчаците. Когато той прекрачи прага на Бети, тя съвсем капитулира. Докато го изпъди, ала съвсем внимателно, от дома си, той вече бе получил цялата история. И трябва да му се отдаде дължимото — предаде я без ни най-малък намек от цинизъм, иначе тъй характерен за мрежата му. С това си осигури тазгодишния „Пулицър“.

— Бих желал — сподели Флойд със Саша доста отегчено — да бе проговорила по-рано. Щеше да ми спести доста неприятности. Както и да е, това решава спора. Таня не би могла да храни повече съмнения. Но да почакаме да се събуди, нали си съгласен?

— Разбира се, не е спешно, макар да е много важно. А тя трябва да се наспи. Имам чувството, че никой от нас няма да може да го направи отсега нататък.

Сигурен съм, че си прав, помисли си Флойд. Беше уморен, но дори да не бе дежурен, нямаше да му бъде възможно да заспи. Мозъкът му работеше, анализираше събитията от тази необикновена нощ и се опитваше да отгатне следващата изненада.

От една страна, чувстваше огромно облекчение; бе дошъл краят на несигурността, свързана с отпътуването им. Таня не можеше да има повече никакви възражения.

Ала оставаше една още по-голяма несигурност. Какво ставаше?

В живота си Флойд имаше само едно преживяване, което наподобяваше на сегашната обстановка. Още твърде млад бе отишъл с приятели до един от притоците на река Колорадо да карат кану — бяха се загубили.

Плъзгаха се все по-бързо и по-бързо край стените на каньона, ако не съвсем безпомощни, то успявайки единствено да се задържат на повърхността. Пред тях можеше да има бързеи, дори водопад; те не знаеха нищо. Във всеки случай едва ли биха могли да направят нещо.

Сега Флойд отново се чувстваше като в прегръдките на непреодолими сили, тласкащи го заедно с другарите му към незнайни съдбини. Този път опасностите бяха не само невидими; те бяха извън човешката способност да ги разбере.

Маневри за бягство

„… Тук е Хейуд Флойд с последния си доклад — поне така се надявам — от Лагранж.

Подготвяме се за завръщането; след няколко дни ще напуснем това странно място между Йо и Юпитер, където се срещнахме с огромното и по-късно тайнствено изчезнало нещо, което бяхме кръстили «Големия брат». Нямаме никаква следа къде може да се е дянало, нито пък защо.

По различни причини е желателно да не оставаме тук по-дълго от необходимото. А ще имаме възможност да потеглим две седмици по-рано, отколкото бяхме планирали, с помощта на американския кораб «Дискъвъри» като бустер на руския «Леонов».

Идеята е проста; двата кораба ще се свържат, единият ще се намести върху другия. Най-напред «Дискъвъри» ще запали всичкото си гориво за изстрелване, като даде ускорение и на двата кораба в желаната посока. Когато горивото му свърши, корабът ще се отдели като при първостепенна ракета и «Леонов» ще започне да включва своите двигатели. Преди това няма да ги използва, защото ще изгуби енергия от тежестта на «Дискъвъри».

Ще използваме и друг трик, който — както много от идеите, използвани в областта на космическите пътешествия — на пръв поглед изглеждат лишени от здрав смисъл. Макар да се опитваме да се отдалечим от Юпитер, първата ни стъпка ще бъде да се приближим колкото е възможно повече.

Приближавали сме се и преди, разбира се, когато използвахме атмосферата на Юпитер, за да намалим скоростта и навлезем в орбита около планетата. Този път няма да се приближим чак толкова, но отново ще бъдем много близо.

Първото запалване тук на височина 350 000 километра в орбита около Йо ще намали скоростта ни, така че ще започнем да падаме към Юпитер и просто ще минем в бръснещ полет през атмосферата на планетата. После, когато достигнем възможно най-близката точка, ще изгорим всичкото гориво, колкото е възможно по-бързо, за да увеличим скоростта и да вкараме «Леонов» в орбита обратно към Земята.

Каква е ползата от подобна лудост? Не може да бъде оправдана освен от математиката с висока сложност, но аз мисля, че основният принцип е очевиден.

Когато си позволим да попаднем в извънредно силното гравитационно поле на Юпитер, ще спечелим скорост и оттам — енергия. Когато казвам «ние», имам предвид и корабите, и горивото, което носят.

Ще запалим горивото тъкмо там, на дъното на «гравитационния кладенец» на Юпитер — нямаме намерение отново да го издигаме. Когато реакторите ни го изхвърлят, то ще ни придаде известно количество от собствената си кинетична енергия. Така непряко ще използваме гравитацията на Юпитер за ускорение по пътя към Земята. Тъй като използвахме юпитеровата атмосфера, за да се отървем от излишната скорост при пристигането си, това е един от редките случаи, когато Майката Природа, обикновено тъй пестелива, ни разрешава да я използваме по двата начина…

С това тройно ускорение — горивото на «Дискъвъри», неговото собствено гориво и гравитацията на Юпитер — «Леонов» ще се насочи към Слънцето по хипербола, която ще го докара до Земята след пет месеца. Поне два месеца по-рано, отколкото бихме могли да пристигнем по друг начин.

Несъмнено ще се запитате какво ще стане с добрия стар «Дискъвъри». Очевидно не можем да го върнем у дома автоматично, както бяхме планирали. Той ще бъде безпомощен без гориво.

Ала ще го оставим в пълна безопасност. Ще продължава да се преобръща около Юпитер в доста продълговата елипса като уловена в капан комета. И може би един ден някоя експедиция ще има нова среща с кораба и ще носи достатъчно гориво на борда си, за да го върне на Земята. Това, обаче, не може да стане в близките години.

А сега трябва да се подготвяме за тръгване. Все още има много работа и няма да можем да се отпуснем, докато последното запалване на горивото не ни изстреля обратно в орбита към дома.

Няма да съжаляваме, че тръгваме, макар да не постигнахме всичките си цели. Тайната — а може би и заплахата, — която крие изчезването на «Големия брат», все още ни преследва, но нищо не можем да сторим.

Направихме всичко, което зависеше от нас, и се връщаме.

Това бе Хейуд Флойд, край на предаването.“

Откъм малобройната му публика се разнесе иронично ръкопляскане, чиято сила щеше да се увеличи милион пъти, докато съобщението стигнеше до Земята.

— Не говоря на вас — реагира Флойд леко смутен. — Във всеки случай не ми се щеше да ме слушате.

— Ти свърши обикновените си задължения, Хейуд — успокои го Таня. — Сигурна съм, че всички сме съгласни с онова, което предаде на хората на Земята.

— Не съвсем — обади се тихо някой, тъй тихо, че всички наостриха уши, за да го чуят. — Има още един проблем.

Настъпи мъртва тишина. За първи път от седмици наред Флойд Усети лекото туптене, долитащо от главната тръба за снабдяване с въздух, и непрекъснатото жужене като че ли от оса, затворена в буркан. Както всички космически кораби, и „Леонов“ гъмжеше от подобни трудно обясними звуци, на които хората рядко обръщаха внимание, ако те внезапно не спрат.

— Не виждам никакъв проблем, Чандра — обади се Таня със злокобно спокоен глас. — Какъв може да бъде той?

— През последните няколко седмици подготвях Хал за изминаване на орбитите до Земята в продължение на хиляда дни. Програмата сега ще трябва да се анулира.

— Съжаляваме — отвърна Таня, — но тъй като нещата се промениха, разбира се…

— Нямам това предвид — продължи Чандра. Вълна от удивление премина през присъстващите; никога преди не бе прекъсвал никого, най-малкото Таня. — Всички знаем колко чувствителен е Хал по отношение на целите на мисията — говореше той сред настъпилата тишина. — Сега ме карате да му задам програма, която би могла да доведе до собственото му унищожаване. Вярно е, че новият план ще изхвърли „Дискъвъри“ в стабилна орбита — но ако моето предупреждение изобщо ще има някакво значение, какво би станало с кораба? Разбира се, не знаем — ала това може да ни изгони. Взехте ли предвид реакцията на Хал?

— Наистина ли предполагаш — бавно попита Таня, — че Хал ще откаже да се подчинява на заповедите? Както преди?

— Предишния път не се е случило точно това. Тогава той е направил всичко, което е зависело от него, за да разбере противоречивите команди.

— Този път няма да има конфликт. Положението е съвършено ясно.

— За нас, може би. Но една от главните директиви на Хал е да пази „Дискъвъри“ от опасности. Ще се опитаме да я пренебрегнем. А в една сложна система, каквато е Хал, не е възможно да се предрекат всички последствия.

— Не виждам истински проблем — намеси се Саша. — Просто няма да му казваме, че съществува опасност. Тогава той няма да има… нищо против да изпълни програмите ни.

— Да бавим психясал компютър! — измърмори Кърноу. — Като че ли се намирам във второкласен научнофантастичен видеофилм.

Доктор Чандра му хвърли недружелюбен поглед.

— Чандра — внезапно се обади Таня. — Обсъждал ли си го с Хал?

— Не.

Дали в тона му нямаше леко колебание? Флойд се чудеше. Можеше да бъде съвсем невинно; може би Чандра се ровеше в паметта си. Или пък лъжеше, колкото и невероятно да беше това.

— В такъв случай ще постъпим така, както ни посъветва Саша. Вкарваш му новата програма и толкова.

— А когато ме попита за промяната на плановете ни?

— Вероятно ли е да го стори? Без намек от твоя страна?

— Разбира се. Спомнете си, ако обичате, че беше създаден от чисто любопитство. Ако екипажът загине, той трябваше да продължи мисията по своя собствена инициатива.

Таня се замисли, после каза:

— Пак е просто. Ще ти повярва, нали?

— Разбира се.

— Кажи му тогава, че „Дискъвъри“ не е в опасност и че ще последва друга мисия, която по-късно ще го върне на Земята.

— Но това не е истина.

— Но не сме сигурни, че е лъжа — отвърна Таня; започваше да губи търпение.

— Подозираме, че съществува сериозна опасност; в противен случай нямаше да си тръгнем преди запланувания срок.

— Какво предлагаш? — попита Таня и в гласа й прозвуча определена заплаха.

— Трябва да му кажем цялата истина, доколкото ни е известна повече никакви лъжи или полуистини, които са точно толкова лоши, колкото и лъжите. Нека сам той да реши.

— По дяволите, Чандра, та той е само една машина!

Чандра погледна Макс толкова твърдо и уверено, че младият мъж сведе очи.

— Като нас, мистър Брейловски. Въпрос на степен. Дали съществуването ни е на базата на въглерода или силикона — това няма никакво значение; трябва да се отнасяме един към друг с уважение.

Странно, помисли си Флойд, как Чандра — най-дребният в помещението — сега изглеждаше най-внушителният мъж сред тях. Ала противопоставянето бе траяло твърде дълго. Всеки миг Таня щеше да издаде преки заповеди и положението щеше да стане наистина противно.

— Таня, Василий, може ли да поговоря с вас? Мисля, че има начин.

Намесата на Флойд бе посрещната с явно облекчение, а две минути по-късно той се бе настанил заедно със семейство Орлови в техния апартамент (или „боксониерата“, както веднъж се бе изразил Кърноу, като имаше предвид размерите му. Скоро съжали за квалификацията, тъй като трябваше да я обяснява на всички, с изключение на Саша).

— Благодаря ти, Уди — каза Таня и му подаде колба с любимото му азербайджанско вино. — Надявах се, че ще го направиш. Мисля, че имаш нещо — как казвате вие, — нещо наум.

— Надявам се — отвърна Флойд и изцърка няколко кубически сантиметра от сладкото вино в устата си, вкусвайки го с благодарност. — Съжалявам, че Чандра е толкова труден.

— И аз съм трудна. Колко е хубаво, че на борда имаме само един луд учен.

— Понякога ми говориш друго — ухили се академик Василий. — Както и да е, хайде, Уди, да чуем.

— Ето какво предлагам. Да оставим Чандра да продължи по свой начин. След това ни остават точно две възможности. Първо — Хал ще направи точно това, което ние му наредим: ще контролира „Дискъвъри“ по време на двата периода, когато запалваме горивото. Не забравяйте — първият не е критичен. Ако нещо стане, докато се отблъскваме от Йо, ще разполагаме с достатъчно време, за да направим корекциите. А това ще бъде хубав изпит за Хал — дали желае да ни сътрудничи.

— А маневрите ни край Юпитер? Това вече е от значение. Не само че ще сме изгорили по-голямата част от горивото на „Дискъвъри“, но времетраенето и векторите трябва да са идеално точни.

— Биха ли могли да се контролират ръчно?

— Не бих искал да опитвам. Най-малката грешка и или ще изгорим, или ще се превърнем във вечна комета.

— А ако няма алтернатива? — настоя Флойд.

— Е, да предположим, че ще можем да контролираме времетраенето и че ще сме изчислили доста алтернативни орбити, мм… може и да сме в състояние да успеем.

— Като те познавам, Василий, сигурен съм, че „може“ означава „ще“. А това ме води до следващата възможност, за която споменах. Ако Хал прояви и най-незначително отклонение от програмата, ще пристъпим към действие.

— Искаш да кажеш, че ще го разглобим?

— Точно така.

— Последния път не беше толкова лесно.

— Оттогава сме се научили на нещичко. Остави това на мен. Мога да гарантирам ръчна контрола само след около половин секунда.

— Предполагам, че няма да е опасно, ако Хал заподозре нещо?

— Сега пък ти се превръщаш в параноик, Василий. Хал не прилича чак толкова на човек. Докато Чандра прилича — нека му отдадем заслуженото. Така че не продумвай пред него. Ще се съгласим с плана му напълно, ще изразим съжаление, че изобщо сме възразили, ще го уверим, че сме сигурни, че Хал ще разбере нашата гледна точка. Нали така, Таня?

— Прав си, Уди. Поздравявам те за предвидливостта ти; онази джунджурия бе добра идея.

— Коя джунджурия? — попита Василий.

— Някой ден ще ти обясня. Съжалявам, Уди, но това е последната шемака[13], с която мога да те почерпя. Искам да запазя останалото количество, когато в безопасност ще пътуваме към дома.

Броенето

Ако липсват снимки, никой нямаше да ми повярва, мислеше си Макс Брейловски, докато обикаляше около двата кораба на разстояние половин километър. Изглеждаше смешно неприлично сякаш „Леонов“ похищаваше „Дискъвъри“. Сега, когато си помисли за това, отново забеляза, че набитият широк руски кораб наистина прилича на мъжкар в сравнение с нежния, тънък „Дискъвъри“. Ала по-голямата част от операциите по свързването притежаваха определено сексуални обертонове и той си спомни, че един от първите космонавти — не можеше да се сети за името му — навремето беше укорен заради твърде свободния избор от думи в — е, в кулминацията на своята мисия.

Доколкото показваха внимателните му наблюдения, всичко бе наред. Разполагането на двата кораба така, че да могат да се съединят здраво, им отне повече време, отколкото очакваха. Това нямаше да бъде възможно, ако не бяха двата късметлийски удара, които понякога — но не винаги — облагодетелстваха онези, които ги заслужават. Сякаш по силата на провидението „Леонов“ носеше няколко километра магнетофонна лента с въглеродни влакна, не по-широка от панделка, с която някое момиче би завързало косата си, но много здрава, в състояние да издържи тонове. Бяха замислили да завържат „Големия брат“, ако всичко останало пропадне. Сега те завързаха „Леонов“ и „Дискъвъри“ в нежна прегръдка — достатъчно силно, за да издържи на разтръсване и подскачане при всяко ускорение, достигащо до една десета от гравитацията, което пък бе максимумът в техния случай.

— Какво искате още да проверя, преди да се прибера? — попита Макс.

— Нищо — отвърна Таня. — Всичко като че ли е наред. Не бива да губим повече време.

Това бе вярно. Ако приемаха сериозно тайнственото предупреждение — а всички вече го приемаха така, — трябваше да започнат маневра през идните двайсет и четири часа.

— Добре. Връщам „Нина“ обратно в конюшнята. Съжалявам, старо момиче.

— Не си ни казвал, че „Нина“ е кон.

— Дори сега не го признавам. Не ми е хубаво да я пришпорвам из космоса, само и само да спечелим някакви си мизерни допълнителни метри в секундата.

— След няколко часа вероятно много ще им се зарадваме, Макс. Всъщност винаги остава възможността някой да може да дойде и отново да я изкара.

Много се съмнявам, помисли си Макс. А може би беше по-добре да оставят малката капсула тук, за да напомня постоянно за първото посещение на Човека в царството на Юпитер.

С леки, грижливо отмерени пулсиращи движения той докара „Нина“ до огромната сфера на главния животоподдържащ модул на „Дискъвъри“; колегите му на командния пулт едва го погледнаха, когато той прелетя покрай извития прозорец. Вратата на гаража зееше пред него и той нежно подкара „Нина“ натам.

— Вкарай ме вътре — каза той. — Ето какво наричам добре планирана операция. Остана цял килограм гориво, което може да изведе „Нина“ навън за последен път.

При нормални условия нямаше кой знае какво драматично в горенето, извършвано в дълбокия космос; не приличаше на светкавицата, или на гръмотевицата — нито пък на винаги съществуващия риск при отделянето от повърхността на планетата. Ако нещо не бе наред и двигателите не заработеха с пълен капацитет — е, всичко можеше да се коригира при едно по-дълготраещо горене. Или пък биха могли да почакат, докато достигнат съответната точка в орбитата и тогава да опитат отново.

Ала този път, докато броенето вървеше и се приближаваше към нулата, напрежението и на двата кораба бе почти осезаемо. На всички им беше ясно, че това е първият тест за покорството на Хал; единствено Флойд, Кърноу и семейство Орлови знаеха, че съществува още една система. Но дори те не бяха абсолютно сигурни, че тя ще задейства.

— На слука, „Леонов“ — пожела им Наземната контрола, разчела времето така, че съобщението да пристигне пет минути преди запалването. — Надявам се, че всичко върви гладко. Ако не ви създаде големи трудности, бихте ли могли да направите няколко снимки в едър план на екватора, дължина 115, докато се въртите около Юпитер? Там има някакво тъмно петно, вероятно от изригване — идеално кръгло с диаметър около хиляда километра. Прилича на сянката на спътник, но не може да е това.

Таня направи кратко съобщение, което с много малко думи изразяваше абсолютната липса на интерес към метеорологията на Юпитер тъкмо в този момент. Понякога Наземната контрола демонстрираше изумителна нетактичност и лош разчет на времето.

— Всички системи функционират нормално — обади се Хал. — Две минути до запалването.

Странно, помисли си Флойд, как терминологията надживява технологията, която я е породила. Само ракетите с химическо гориво можеха да бъдат запалени; дори ако водородът в ядрена или плазмена ракета влезеше в контакт с кислорода, щеше да е твърде горещо, за да се запали. При такива температури всички съставки се разпадаха на съставящите ги елементи.

Умът му бродеше и търсеше още примери. Хората — особено по-възрастните — все още казваха, че поставят филм във фотоапарата или бензин в колата. Дори в студиата се чуваше думата „лента“ макар че тя включваше две поколения остаряла технология.

— Една минута до запалването.

Мисълта му се върна към онова, което ставаше в момента. Точно тази минута бе от най-голямо значение; повече от сто години вече по всички ракетни площадки и космодруми това бяха най-дългите шейсет секунди, съществували някога. Безброй пъти бяха свършвали с трагедия; ала хората си спомняха само победите. Как ли ще свършим ние?

Съблазънта още веднъж да напипа прекъсвача в джоба си бе почти неустоима, макар логиката да му подсказваше, че разполагат с достатъчно време за коригиращи действия. Ако Хал не успееше да изпълни програмата, нямаше да стане кой знае какво — нямаше да е трагедия. Истински критичната точка щеше да настъпи, когато обикалят около Юпитер.

— Шест… пет… четири… три… две… едно… ЗАПАЛВАНЕ!

Отначало тласъкът бе едва доловим; отне им почти минута, за да постигнат една десета G. Въпреки всичко екипажът заръкопляска и спря едва когато Таня им направи знак да пазят тишина. Трябваше да се направят множество проверки; дори Хал да беше на висота — а както изглежда беше, — имаше толкова неща, които можеха да се повредят.

Антената на „Дискъвъри“ — която бе под влияние на тягата от инерцията на „Леонов“ — не бе изчислена за подобни въздействия. Главният проектант на кораба, сега в пенсия, се бе заклел, че границата на безопасност бе задоволителна. Но можеше и да греши, а известно е, че всеки материал се износва при ползване в космоса дълги години…

А лентата, която крепеше двата кораба един към друг, можеше да не е поставена както трябва; корабите можеха да се приплъзнат, възможно беше „Дискъвъри“ да не бъде в състояние да коригира центъра на тежестта с хилядата тона върху себе си. Флойд можеше да измисли дванайсет неща, които биха могли да излязат от строя; мисълта, че обикновено се случваше тринайсетото, бе слабо утешение.

Но минутите се влачеха спокойно; единственото доказателство, че двигателите на „Дискъвъри“ работеха, бе случайната гравитация, причинена от изтласкването, и съвсем слабите вибрации в стените на корабите. Йо и Юпитер продължаваха да висят на същото място, където се виждаха от седмици, в противоположните страни на небето.

— Отделяне след десет секунди. Девет… осем… седем… шест… пет… четири… три… две… СЕГА!

— Благодаря, Хал. На копчето.

Ето още един израз, вече съвсем остарял; поне едно поколение вече не използваше копчета, а меки бутони, които едва се докосваха. Но не за всичко; в критични случаи най-добре беше да използваш копче, което да се превърти с успокояващия си характерен звук „Щрак!“.

— Потвърждавам — обади се Василий. — Никакви корекции.

— Сбогувай се с блясъка, екзотичний Йо — недостижима мечта за всеки търговец на недвижими имоти — каза Кърноу. — Всички с радост ще се разделим с теб.

Звучи съвсем като стария познат Уолтър, помисли си Флойд. През последните няколко седмици той бе странно потиснат, сякаш имаше нещо наум. (Кой ли нямаше?) Прекарваше голяма част от незначителното си работно време в тихи дискусии с Катерина; Флойд се надяваше, че не е развил медицински проблем. В това отношение досега поне имаха успех; последното нещо, от което се нуждаеха, бе някой спешен случай, който да изисква намесата на командира доктор по хуманна медицина.

— Невежлив си, Уолтър — обади се Брейловски. — Тъкмо започваше да ми харесва. Вероятно е твърде забавно да караш лодка по езерата от лава.

— Какво ще кажеш за шиш, приготвен във вулкан?

— Или пък бани от течна сяра.

Всички се развеселиха, дори станаха малко истерични от облекчение. Макар да бе още твърде рано да се отпуснат и най-критичната фаза на маневрата да беше все още пред тях, първата стъпка от дългия път към дома бе успешно направена. Само по себе си това бе достатъчна причина за скромно тържествуване.

Ала не продължи дълго, тъй като Таня бързо нареди на всички, които не са на дежурство, да си отпочинат — и да поспят, ако е възможно — като предварителна подготовка за маневрата при Юпитер, която трябваше да стане само след девет часа. Когато се видя, че хората не бързат да се раздвижат, Саша изчисти коридорите с вика:

— Ще ви обесят за това, бунтовни кучета!

Само преди две нощи, като рядко удоволствие, се бяха наслаждавали на „Бунтът на Баунти“, за който всички военни историци твърдяха, че е дал най-добрият капитан Блай от времето на легендарния Чарлс Лотън. На борда се усещаше нежеланието на екипажа Таня също да го гледа.

След два неспокойни часа в хамака си Флойд се отказа от опитите да заспи и се понесе към мостика за наблюдения. Юпитер бе още по-голям и бавно избледняваше, докато корабите се носеха покрай най-близката точка откъм тъмната му страна. Великолепен, почти пълен диск, той показваше безкрайно богатство от подробности ленти облаци, точици във всички цветове на дъгата от ослепително бяло до керемиденочервено, тъмни изригвания от незнайни дълбини, циклоничния овал на Голямото Червено Петно — подробности, които човешкото око не можеше да възприеме в тяхната цялост. Кръглата тъмна сянка на луната — вероятно Европа, помисли си Флойд — преминаваше през меридиана пред Слънцето. Той наблюдаваше невероятната гледка за последен път; макар че трябваше да бъде готов за максимално натоварване след шест часа, беше престъпление да губи ценни мигове в сън.

Къде ли беше онова петно, което Наземната контрола ги бе помолила да наблюдават? Би трябвало да се приближават към него, ала Флойд не бе сигурен дали щяха да го видят с просто око. Василий щеше да е много зает, за да се занимава с това; може би щеше да помогне с малко любителска астрономия. На времето, трябваше да признае, че макар и за кратко, той си бе изкарвал прехраната като професионалист.

Той активира контролната система на главния петдесетсантиметров телескоп — за щастие обхвата за наблюдения не бе намален от „Дискъвъри“. Ето го, приближаваше се тъкмо над ръба на диска.

Поради така стеклите се обстоятелства Флойд бе един от десетте най-големи специалисти по Юпитер в Слънчевата система; останалите деветима работеха или спяха около него. Той веднага забеляза, че има нещо твърде странно около петното; бе тъй черно, че приличаше на дупка, пробита в облаците. От неговата гледна точка то като че ли беше елипса със заострени краища; Флойд прецени, че погледнато точно отгоре, петното щеше да има формата на идеален кръг.

Запечата някои положения, после повиши силата на максимум. В резултат на бързото въртене около оста си Юпитер се извъртя така, че Флойд имаше по-ясен изглед към петното; а колкото повече се взираше, толкова повече се объркваше.

— Василий — извика той по интеркома, — ако имаш свободна минута, погледни петдесетсантиметровия монитор.

— Какво наблюдаваш? Важно ли е? Проверявам орбитата.

— Върши си работата. Но искам да те осведомя, че открих петното, от което се интересува Наземната контрола. Изглежда много особено.

— По дяволите. Съвсем го забравих. Добри наблюдатели сме, щом момчетата от Земята ни насочват какво да наблюдаваме. Почакай пет минути — няма да избяга.

Наистина, помисли си Флойд; дори можеше да се проясни. При това нямаше нищо унизително в това да пропуснат нещо тъй земно или лунно — което астрономите са наблюдавали. Юпитер бе много голяма планета, те са твърде заети, а телескопите на Луната и на Земята бяха сто пъти по-мощни от инструмента, който използваше в момента.

Ала петното ставаше все по-странно и по-странно. За първи път Флойд почувства определено безпокойство. До този миг не си бе помислил, че петното може да е нещо друго освен естествено образувание — някакъв трик, изигран от невероятно сложната метеорология на Юпитер. Учуди се.

Беше черно, като самата нощ. И толкова симетрично; когато започна да се вижда по-ясно, то се появи като идеален кръг. И все пак не бе с резки контури; краищата му бяха странно мъгляви, като че ли не бе съвсем на фокус.

Въобразяваше ли си, или бе започнало да расте, още докато го наблюдаваше? Бързо прецени, че диаметърът му беше вече две хиляди километра. Малко по-малък от все още наблюдаващата се Европа, ала много по-тъмен — нямаше никаква опасност да ги обърка.

— Да погледнем — обади се Василий със снизхождение. — Какво си мислиш, че си открил? О!… — гласът му замря и настъпи тишина.

Ето го, помисли си Флойд с внезапна ледена убеденост. Каквото и да е то…

Последно прелитане

Но като поразмисли след първоначалното си удивление, Флойд трудно можеше да види някаква опасност в разпростиращото се черно петно върху повърхността на Юпитер. Бе необикновено — необяснимо — но не чак толкова значително като критичните събития, които щяха да им се случат само след седем часа. Най-важното беше да извършат успешно запалването, когато стигнат близо до Юпитер; на път за дома ще имат много време да наблюдават тайнствени черни петна.

И да поспи; Флойд се бе отказал от опитите си да се унесе в сън. Макар че усещането за опасност — поне за познатата опасност — бе много по-слабо, отколкото при първото им приближаване до Юпитер, смесица от вълнение и предчувствия не му позволяваше да затвори очи. Вълнението беше естествено и разбираемо; ала предчувствието се дължеше на по-сложни причини. Флойд си имаше правило — никога да не се тревожи за неща, върху които няма абсолютно никакъв контрол; всяка външна заплаха навремени ще се разкрие и тогава ще може да й се въздейства. Въпреки това той не можеше да спре да се чуди дали бяха направили всичко, което зависеше от тях, за да защитят корабите.

Освен механичните аварии на борда, имаше още два източника за тревога. Макар че лентите, придържащи „Леонов“ и „Дискъвъри“ един до друг, не показваха признаци, че могат да се разхлабят, най-голямото изпитание все още предстоеше. Почти толкова критичен щеше да бъде и мигът на раздялата им, когато експлозивът с най-слаба мощност, предназначен да раздруса „Големия брат“, щеше да бъде използван в неудобна близост. И, разбира се, Хал…

Бе извършил маневрата по връщане в орбита със съвършена точност. Бе разиграл симулациите на прелитането покрай Юпитер до най-малката подробност, чак докато „Дискъвъри“ изразходва и последната капка гориво без каквито и да е коментарии или възражения. Макар по предварителна уговорка Чандра грижливо да беше обяснил какво се опитват да правят, дали Хал наистина разбираше какво става?

Флойд имаше една първа грижа, която през последните няколко дни се бе превърнала почти във фиксидея. Представяше си как всичко върви гладко, корабите са към края на последната маневра, огромният диск на Юпитер е само на стотици километри под тях и тогава Хал прочиства с електронен звук гърлото си и проговаря:

— Доктор Чандра, имате ли нещо против да ви задам един въпрос?

Не стана точно така.

Голямото Черно Петно, както, разбира се, го кръстиха, постепенно изчезваше от погледа им поради плавното въртене на Юпитер около оста си. След няколко часа увеличаващите скоростта си кораби щяха да го стигнат откъм неосветената половина на планетата, ала това бе последната възможност да се наблюдава на слънчева светлина.

То продължаваше да расте с необикновена скорост; през последните два часа размерите му се удвоиха. Напомняше на мастилено петно, което се разстила в чаша вода, но запазваше чернотата си. Границите му — сега те се движеха със скорост близка до тази на звука в юпитеровата атмосфера — все още бяха странно замъглени и извън фокус; при най-голямата мощност на корабния телескоп най-после причината се изясни.

За разлика от Голямото Червено Петно, Голямото Черно Петно не бе непрекъсната структура; бе съставено от безброй дребни петънца, като огромна щампа, гледана под микроскоп. По-голямата част от петната бяха тъй наблизо, че почти се докосваха, ала по краищата разстоянието помежду им се увеличаваше и Петното завършваше с ореол, а не с ясно очертана линия.

Тайнствените петна наброяваха може би около милион и бяха определено продълговати — елипси, а не окръжности. Катерина, човекът с най-слабо развитото въображение на борда, изненада всички с думите, че сякаш някой е взел торба ориз, боядисал го е в черно и го е разсипал по повърхността на Юпитер.

А сега Слънцето падаше зад огромната бавно стесняваща се арка на осветената страна и само за миг „Леонов“ се озова в юпитеровата нощ на среща със Съдбата. Последното запалване щеше да започне след по-малко от трийсет минути и всичко щеше да стане много бързо.

Флойд се запита дали трябва да отиде при Чандра и Кърноу, които наблюдаваха „Дискъвъри“. Но нямаше какво да прави; при спешност само щеше да им се пречка. Апаратчето за изключване бе в джоба на Кърноу, а Флойд бе сигурен, че реакциите на по-младия бяха доста по-бързи от неговите собствени. Ако ХАЛ проявеше и най-малката следа от непредвидено поведение, щеше да бъде изваден от строя за по-малко от секунда, ала Флойд знаеше, че подобни екстремни мерки нямаше да бъдат необходими. Тъй като му бе разрешено да постъпва както намери за добре, Чандра им сътрудничеше при извършването на процедурите по ръчното управление, при положение че подобна нежелателна необходимост възникне. Флойд бе сигурен, че ще му се окаже доверие да изпълни задължението си — колкото и да съжаляваше.

Кърноу не бе чак толкова сигурен. Би бил по-щастлив, каза той на Флойд, ако разполагаше с още възможности във формата на още едно апаратче за прекъсване — за Чандра. Междувременно нямаше какво да правят, освен да чакат и наблюдават приближаващата се сянка на неосветената половина, едва видима при отразената светлина на преминаващите спътници, светлината на фотохимически реакции и честите титанични светкавици от гръмотевичните бури, които бяха по-големи от земното кълбо.

Слънцето премигна, изчезна в миг зад огромния глобус, към който бавно се приближаваха. Когато го видеха отново, щяха да бъдат на път към дома.

— Двайсет минути до запалването. Всички системи в номинална стойност.

— Благодаря, Хал.

Дали Чандра бе съвсем искрен, когато заяви, че Хал щял да се обърка, ако някой друг му заговори, чудеше се Кърноу. Говорил съм му много пъти, когато наоколо е нямало никой, и винаги ме е разбирал отлично. Само че сега нямаше много време за приятелски разговори, макар че щяха да помогнат да се намали напрежението.

Какво ли си мисли Хал наистина? — ако изобщо мисли — за мисията? През целия си живот Кърноу се бе пазил да си задава абстрактни философски въпроси: Аз съм дялан камък, често твърдеше той, макар че в космическите кораби не се срещаха такива под път и над път. Преди щеше да се смее на идеята си, но сега се замисли: Дали Хал усеща, че скоро ще го изоставят и ако е така, ще се противопостави ли? Кърноу почти докосна копчето на прекъсвача в джоба си, но отдръпна ръка. Правеше го тъй често, че Чандра можеше да заподозре нещо.

За стотен път изрепетира последователността на събитията, които трябваше да се случат през следващия час. В мига, в който горивото на „Дискъвъри“ щеше да свърши, те щяха да прекъснат всички системи, освен основните и да се втурнат на „Леонов“ през свързващия ги тунел. Самият тунел щеше да бъде прекъснат, експлозивите щяха да бъдат запалени и корабите щяха да се разделят — щяха да запалят двигателите на „Леонов“. Ако всичко вървеше по плана, разделянето щеше да се извърши тъкмо когато се приближаха най-много до Юпитер; това щеше да им даде максимално преимущество поради гравитационната маса на планетата.

— Петнайсет минути до запалването. Всички системи действат номинално.

— Благодаря, Хал.

— Между другото — обади се Василий от другия кораб, — отново настигаме Голямото Черно Петно. Чудя се дали ще можем да видим още нещо.

Надявам се да не видим, помисли си Кърноу; вече видяхме достатъчно. Въпреки това той хвърли поглед на образа, който Василий предаваше върху монитора на телескопа.

Отначало не видя нищо, освен слабо светещата тъмна половина на планетата; след това на хоризонта той зърна сплескана в предната си част окръжност от по-дълбока тъмнина. Те се движеха към нея с невероятна скорост.

Василий увеличи интензитета на светлината и целият образ блесна като омагьосан. Най-после Голямото Черно Петно се завъртя в безбройните си еднакви елементи… Господи, мислеше си Кърноу, не мога да повярвам!

Дочу възклицанията на изненада от „Леонов“; останалите бяха направили същото откритие, и то в същия миг.

— Доктор Чандра — обади се Хал, — откривам силни вокални стресови модели. Някакъв проблем ли има?

— Не, Хал — побърза да отговори Чандра. — Мисията върви нормално. Току-що доста се изненадахме, това е. Какво схващаш от образа на мониторна верига 16?

— Виждам тъмната половина на Юпитер. Там има площ във формата на окръжност с диаметър 3250 километра, почти изцяло покрита с правоъгълни обекти.

— Колко са на брой?

Последва най-краткото мълчание, преди Хал да изпише цифрите на екрана:

1 355 000 ±1000

— Познати ли са ти?

— Да. Идентични са по размери и форма с обекта, който наричате „Големия брат“. Десет минути до запалването. Всички системи са номинални.

Моите не са, помисли си Кърноу. Значи проклетото нещо е отишло на Юпитер и се е умножило. Имаше нещо едновременно и смешно, и зловещо в тази напаст от черни монолити; и за негова неописуема изненада невероятният образ върху монитора навяваше някаква странна близост.

Разбира се, това е! Множеството идентични черни правоъгълници му напомняха за домино. Преди години бе гледал документален видеофилм, показващ отбор от малко лудички японци търпеливо да подрежда един милион правоъгълничета от домино и когато първото се срути, останалите щяха да го последват. Бяха подредени в сложни модели, някои под водата, други нагоре и надолу по малки стълбички, трети по протежение на множество коридори, така че, когато се срутят, да изобразят различни картини. Беше им отнело седмици да ги подредят; сега Кърноу си спомни, че на няколко пъти земетресения проваляха начинанието, а срутването траеше повече от час.

— Осем минути до запалването. Всички системи са номинални. Доктор Чандра, може ли да направя едно предложение?

— Какво има, Хал?

— Това е твърде необикновено явление. Не мислите ли, че трябва да прекратя броенето, за да можете да го изучите?

На борда на „Леонов“ Флойд бързо тръгна към мостика. Таня и Василий сигурно имаха нужда от него. Да не говорим за Кърноу и Чандра — каква ситуация! Ами ако Чандра вземе страната на Хал? Ако го направеше — и двамата можеше да бъдат прави! Най-после, не беше ли това една от причините, поради която бяха тук?

Ако прекратяха броенето, корабите щяха да започнат да правят лупинги около Юпитер и да се върнат на съвършено същото място след деветнайсет часа. Деветнайсетчасовото задържане нямаше да им създаде проблеми; ако не беше загадъчното предупреждение, самият той щеше искрено да го препоръча.

Но те получиха много повече от едно просто предупреждение. Под тях се простираше планетарна напаст, покрила повърхността на Юпитер. Може би бягаха от най-необикновеното явление в историята на науката. Дори да беше така, той предпочиташе да го изучава от безопасно разстояние.

— Шест минути до запалването. Всички системи са номинални. Готов съм да спра броенето, ако вие сте съгласни. Нека ви напомня, че главната ми директива е да изуча всичко в пространството около Юпитер, което може да има някаква връзка с интелигентността.

Флойд разпозна израза доста добре: самият той го бе написал. Сега би искал да го заличи от паметта на Хал.

След миг стигна до мостика при семейство Орлови. И двамата го погледнаха с тревога и загриженост.

— Какво препоръчваш? — изстреля въпроса си Таня.

— Боя се, че всичко зависи от Чандра. Мога ли да поговоря с него — по частната линия?

Василий му подаде микрофона.

— Чандра? Предполагам, че Хал не ни слуша.

— Така е, доктор Флойд.

— Трябва да говорите бързо. Убедете го, че броенето трябва да продължи, че оценяваме неговото… ъ-ъ… научно въодушевление, да, това е правилната гледна точка, и кажете, че сме сигурни, че може да свърши работата си и без наша помощ. А ние, разбира се, ще бъдем непрекъснато във връзка с него.

— Пет минути до запалването. Всички системи номинални. Очаквам отговора ви, доктор Чандра.

Както и всички ние, помисли си Кърноу, който бе само на метър разстояние от учения. А ако все пак трябва да натиснем копчето, ще бъде нещо като облекчение. Всъщност много ще ми е драго.

— Много добре, Хал. Продължи броенето. Напълно съм уверен в способностите ти да изучиш всички явления на Юпитер без какъвто и да е контрол от наша страна. Ние, разбира се, ще бъдем във връзка с теб през всичкото време.

— Четири минути до запалването. Всички системи номинални. Работата по резервоарите с гориво е завършена. Плазменият спусък е в готовност. Сигурен ли сте, че сте взели най-правилното решение, доктор Чандра? Обичам да работя с човешки същества и отношенията ми с тях стимулират дейността ми. Положението на кораба е правилно с точност до 0,000001.

— И ние обичаме да работим с теб, Хал. Ще продължим да го правим, дори да сме на милиарди километри разстояние.

— Три минути до запалването. Всички системи са номинални. Радиационните щитове са проверени. Имаме проблем с изоставането на времето, доктор Чандра. Вероятно ще се наложи да се консултираме без отлагане.

Това е неразумно, помисли си Кърноу, а ръката му не се отлепваше от прекъсвача в джоба му. Убеден съм, че Хал е самотен. Дали не имитира някои черти от характера на Чандра, които ние никога не сме подозирали?

Светлините запремигваха тъй незабележимо, че само човек, запознат отблизо с всеки нюанс от поведението на „Дискъвъри“, би го забелязал. Новината можеше да бъде и добра, и лоша — плазменото запалване можеше да е започнало, а можеше и да е спряло…

Той рискува един поглед към Чандра; лицето на дребничкия учен бе измършавяло и измъчено и почти за първи път Кърноу изпита истинско съчувствие към него като към друго човешко същество. Спомни си смущаващото обстоятелство, което Флойд му бе доверил — предложението на Чандра да остане в кораба и да прави компания на Хал по време на тригодишното пътуване към дома. Повече не бе чул да се споменава за това и вероятно след предупреждението всичко е било забравено. Но вероятно беше Чандра отново да се е съблазнил; ако беше така, той вече нямаше какво да направи. Нямаше време да се извърши необходимата подготовка, дори ако останеха да променят орбитата си и отложеха тръгването, без да спазят срока. Което Таня никога не би разрешила след всичко, което се бе случило.

— Хал — прошепна Чандра толкова тихо, че Кърноу едва го чу. — Трябва да тръгваме. Нямам време да ти изложа всички причини, но те уверявам, че е така.

— Две минути до запалването. Всички системи са номинални. Започнал е последният етап. Съжалявам, че не можете да останете. Можете ли да ми съобщите само някои от причините по реда на тяхната важност?

— Не и за две минути, Хал. Продължавай броенето. По-късно всичко ще ти обясня. Все още ни остава цял час… заедно.

Хал не отговори. Тишината продължаваше да тегне. Сигурно едната минута бе просрочена…

Кърноу погледна часовника. Господи, помисли си той, Хал го пропусна! Дали не бе спрял да брои?

Ръката му несигурно затършува из джоба за прекъсвача. Какво да правя сега? Бих искал Флойд да ми каже нещо, дявол да го вземе, ала вероятно се страхува да не влоши положението…

Ще почакам до време нула — не, не е чак толкова критично, да речем още една минута, — после ще го натисна и ще мина на ръчно…

От много, много далеч долетя слаб, свистящ писък, като звук от торнадо по линията на хоризонта. „Дискъвъри“ завибрира; появиха се първите познати признаци на възвърналата се гравитация.

— Запалване — обади се Хал. — Пълна тяга на Т плюс 15 секунди.

— Благодаря ти, Хал — отвърна Чандра.

Над тъмната половина

За Хейуд Флойд на борда на внезапно станалия му непознат мостик на „Леонов“ — тъй като вече нямаше безтегловност — събитията следваха последователността на кошмар, прожектиран на бавни обороти, сякаш не се случваха в реалността. Само веднъж в живота си бе попадал в подобна ситуация — беше в задната част на колата, когато спирачката поддаде. Изпитваше същото чувство на безпомощност — придружено от мисълта: Това всъщност няма значение — това не се случва с мен.

Сега, когато запалването започна, настроението му се промени; всичко започна да му изглежда отново реално. Нещата се развиха по предварителния план; Хал успешно ги водеше към Земята. С всяка измината минута бъдещето им ставаше все по-сигурно; Флойд постепенно се отпускаше, макар че бе все още нащрек по отношение на всичко, което ставаше около него.

За последен път — кога ли отново някой щеше да дойде по тези места? — той се носеше над най-голямата планета, сбираща в себе си хиляда Земи. Корабите се подредиха така, че сега „Леонов“ бе между „Дискъвъри“ и Юпитер и имаха открит изглед към тайнствено блещукащия пейзаж. В тази минута хиляди апарати правеха проучвания, записи; Хал щеше да продължи работата, дори когато си отидат.

Тъй като опасността бе преминала, Флойд внимателно „слезе“ от мостика — колко странно се чувстваше в условията на гравитация, нищо че тежеше само десет килограма! — и отиде при Женя и Катерина в помещението за наблюдения. С изключение на извънредно слабите сигнални лампички то бе изцяло затъмнено, за да могат да се наслаждават на несравнимата нощна гледка. Той съжали Макс Брейловски и Саша Ковальов, затворени между херметическите врати в пълно снаряжение, задето пропускаха великолепния спектакъл. Те трябваше да бъдат готови да тръгнат на мига, за да разрежат лентите, които свързваха двата кораба, ако някой от експлозивите откажеше.

Юпитер изпълваше цялото небе; планетата бе само на петстотин километра от тях и те можеха да видят само малка част от повърхността й — не повече, отколкото човек виждаше и на Земята от височина петдесет километра. Когато очите му привикнаха към слабата светлина, по-голямата част от която бе отражение от ледената повърхност на далечна Европа, Флойд забеляза изненадващо количество подробности. Осветлението нямаше никакъв цвят — с изключение на лек нюанс на червено тук-там — ала структурата на облаците бе тъй ясно различима, че той видя ръба на малка циклонна буря, напомняща овален остров, покрит със сняг. Голямото Черно Петно отдавна бе останало зад тях и те щяха да го видят отново чак когато си тръгнат към къщи.

Там долу, под облаците, пробляскваха случайни светлини, много от които очевидно причинени от юпитеровия еквивалент на земните светкавични бури. Ала други светлини и проблясъци траеха по-дълго и бяха с по-несигурен произход. Понякога светлинните пръстени се разпростираха като ударни вълни от централен източник; тук-там се появяваха въртеливи лъчи и лъчи във формата на ветрило. Малко въображение бе нужно, за да решат, че са доказателство за технологическата цивилизация там долу под облаците — светлините на градове, прожекторите на някое летище. Ала проучванията на радари и балони отдавна бяха доказали, че хиляди километри надолу, та чак до недостижимия център на планетата, не съществуваше нищо твърдо.

Полунощ на Юпитер! Последният поглед отблизо представляваше вълшебна интерлюдия, която щеше да помни през целия си живот. Наслаждаваше й се още повече, защото сега вече нищо не можеше да излезе от строя; дори да се появи някаква повреда, нямаше никаква причина да укорява себе си. Бе направил всичко, зависещо от него, за да осигури успеха на мисията.

В помещението цареше тишина; никой не искаше да говори, докато килимът от облаци плавно се разстилаше под тях. На всеки няколко минути Таня или Василий обявяваха състоянието на горенето; когато горенето на „Дискъвъри“ бе към края, напрежението отново започна да се покачва. Това бе критичният момент — а никой не знаеше точно кога ще настъпи. Съществуваха съмнения по отношение на точността на манометрите за горивото и горенето щеше да продължи до пълното изпразване на резервоарите.

— Очаквано разделяне след десет секунди — обяви Таня. — Уолтър, Чандра, пригответе се за връщане. Макс, Василий, бъдете в пълна готовност. Пет… четири… три… две… едно… нула!

Не настъпи никаква промяна; слабият писък откъм двигателите на „Дискъвъри“ все още достигаше до ушите им през дебелината на двата корпуса, тежестта от тягата продължаваше да тегне върху крайниците им. Късметлии сме, помисли си Флойд; манометрите сигурно отчитаха по-ниска стойност. Всяка секунда допълнително горене бе добре дошло; можеше дори да бъде решаваща — живот или смърт. Колко странно бе да чуваш възходящо, а не низходящо броене!

— … пет секунди… десет секунди… тринайсет секунди… Ето я щастливата тринайсетица!

Безтегловността и тишината се върнаха. И на двата кораба избликна радост. Бързо отмина, тъй като имаше още доста работа, която трябваше да свършат много бързо.

Флойд се съблазняваше да слезе в херметическото помещение, за да поздрави Чандра и Кърноу, още щом пристигнат на борда. Но само щеше да пречи; там нямаше да има много място, тъй като Макс и Саша се подготвяха за евентуалното си излизане, а тунелът, свързващ корабите, бе прекъснат. Ще ги чака тук, за да поздрави завръщащите се герои.

Сега той се отпусна още повече — може би от осем до седем по десетичната скала. За първи път от много седмици забрави за прекъсвача. Никога нямаше да им потрябва; Хал се бе справил блестящо. Дори да желаеше, нищо не можеше да стори, за да повлияе на мисията, тъй като и последната капка гориво на „Дискъвъри“ бе изразходвана.

— Всички са на борда — обяви Саша. — Люковете са запечатани. Ще запаля експлозивите.

Когато експлозивите бяха детонирани, не се чу и най-слабият звук, което изненада Флойд; той очакваше, че все пак някакъв шум ще достигне до тях, посредством стоманените ленти, свързващи двата кораба. Ала нямаше съмнение, че всичко вървеше по предварителния план, защото „Леонов“ подскочи в серия от слаби трептения, сякаш някой го удряше по бронята. Минута по-късно Василий детонира експлозивите.

— Свободни сме! — извика той. — Саша, Макс, няма да има нужда от вас! Всички да се върнат в хамаците си — запалване след сто секунди!

Юпитер се отдалечаваше, а зад стъклата се появи нова странна фигура — дългият скелетовиден силует на „Дискъвъри“ — със запалени навигационни светлини той отплаваше от тях, за да остане в историята. Не оставаше време за сантиментално сбогуване; след по-малко от минута двигателите на „Леонов“ щяха да започнат да функционират.

Флойд никога не бе чувал „Леонов“ при пълна мощност и поиска да защити ушите си от оглушителното бумтене, което изпълни вселената. Проектантите на кораба не бяха изхабили материал за звукова изолация, тъй като тя щеше да бъде нужна само няколко часа за пътешествие, продължаващо години. А тежестта му се стори огромна — макар че едва ли достигаше една четвърт от тази, която бе носил през живота си.

За няколко минути „Дискъвъри“ изчезна зад тях, макар че светлината на предупредителните прожектори се виждаше още дълго, докато най-после се спусна зад хоризонта. За кой ли път Флойд си каза: Обикалям около Юпитер, този път набирам скорост, а не я губя. Той погледна към Женя — дори в тъмнината се виждаше как притиска носле в стъклото и гледа навън. Дали и тя си спомняше за онзи път, когато лежаха в един и същ хамак? Сега нямаше опасност да изгорят живи; поне от това не биваше да се страхува. Всъщност тя изглеждаше много по-уверена и весела, несъмнено благодарение на Макс — а също и на Уолтър.

Сигурно усети погледа му, защото се обърна, усмихна му се, после посочи с ръка към разстилащия се килим от облаци под тях.

— Гледай! — викна в ухото му тя. — Юпитер има нова луна.

Какво ли се опитваше да му каже? — попита се Флойд. Английският й все още не бе много добър, но не би направила грешка в едно просто изречение като това. Сигурен съм, че я чух съвсем правилно — но тя сочи надолу, не нагоре…

После той осъзна, че точно под тях бе станало много по-светло; дори можеше да види зелени и жълти проблясъци, които по-рано ги нямаше. Нещо много по-ярко от Европа светеше в облаците на Юпитер.

Самият „Леонов“, много пъти по-ярък от обедното слънце на Юпитер, създаваше лъжлива зора в света, който завинаги напускаше. Зад кораба оставаше стокилометрова струя от нажежена до бяло плазма, когато остатъкът от енергията се излъчваше в празното пространство.

Василий правеше някакво съобщение, ала думите му изобщо не се чуваха. Флойд погледна часовника си; да, трябваше да е приблизително в този миг. Бяха достигнали скоростта, с която да се отделят от Юпитер. Гигантът не можеше повече да ги улови в прегръдките си.

И тогава, на хиляди километри пред тях, на небето се появи огромна дъга от ослепителна светлина — пробуждането на истинската юпитерова зора, обещаваща, колкото всяка земна дъга след дъжд. След няколко секунди Слънцето скокна да ги поздрави — божественото Слънце, което щеше да става все по-светло и да се приближава с всеки изминат ден.

Още няколко минути ускорение и „Леонов“ щеше да бъде изстрелян невъзвратимо по обратния път за дома. Флойд почувства, че го обхваща спокойствие и облекчение. Неотменимите закони на небесната механика щяха да го водят през вътрешността на Слънчевата система, покрай заплетените орбити на астероидите, покрай Марс и нищо не можеше да го спре по пътя му към Земята.

В еуфорията на мига той съвсем забрави за тайнственото черно петно, което растеше върху повърхността на Юпитер.

Унищожител на световете

Видяха го отново на идната сутрин корабно време, когато се появи върху осветената половина на Юпитер. Пространството тъмнина се бе разпростряло и бе покрило значителна част от планетата и най-после те имаха време да го проучат спокойно и в подробности.

— Знаеш ли на какво ми прилича? — попита Катерина. — На вирус, който атакува клетката. Начинът, по който ракът вкарва клетките си в бактерията, а после те се умножават, докато я заемат цялата.

— Предполагаш, че Загадка изяжда Юпитер? — попита Таня.

— На това ми прилича.

— Нищо чудно, че Юпитер изглежда зле. Но водородът и хелият не са твърде хранителни, а в онази атмосфера няма много други вещества. Само няколко процента от останалите елементи.

— В добавка към няколкото квинтилиона тона от сяра, въглерод и фосфор и всичко, което се намира в долния край на периодичната таблица — отбеляза Саша. — Във всеки случай говорим за технология, която е способна да свърши каквото и да е, само и единствено да не противоречи на физичните закони. Ако имате водород, какво повече ви е нужно? С правилното ноу-хау от него ще синтезирате всички останали елементи.

— Но те довършват Юпитер — това е сигурно — обади се Василий. — Погледнете.

Върху екрана на монитора в едър план се появи един от безбройните правоъгълници. Дори с невъоръжено око човек можеше да види, че струи газ се стичаха в двете по-малки половини; бурята много приличаше на силовите линии, трупащи се около краищата на магнитна пръчка.

— Милиони прахосмукачки, които засмукват атмосферата на Юпитер — обади се Кърноу. — Но защо? И за какво им е?

— И как се възпроизвеждат? — попита Макс. — Уловихте ли някои в момент на репродуциране?

— И да, и не — отвърна Василий. — Твърде далеч сме, за да забележим подробностите, но е нещо като деленето при амебата.

— Искаш да кажеш, че се разделят на по две и половинките се уголемяват, достигайки нормални размери?

— Нет. Няма малки „Загадки“ — те порастват още докато се делят, после се разделят наполовина и възпроизвеждат идентични близнаци с нормални размери. Цикълът се повтаря приблизително на всеки два часа.

— Два часа! — възкликна Флойд. — Нищо чудно, че са покрили половината планета. Трябва да бъде включен в учебниците като случай на експонентен растеж.

— Знам какво са — с неочаквано вълнение произнесе Терновски. — Машини Фон Нойман!

— Вярвам, че си прав — отвърна Василий. — Но това още не обяснява какво точно правят. Няма никаква полза от това само да им намериш наименование.

— А какво означава машина фон Нойман? — жално попита Катерина. — Обяснете, ако обичате.

Орлов и Флойд заговориха в един глас. Спряха объркано, после Василий се засмя и махна с ръка на американеца.

— Да предположим, че имаш много голяма инженерна работа, Катерина — наистина голяма, като например да разкопаеш цялата лунна повърхност. Би могла да построиш милиони машини, за да свършат работата, но това ще ти отнеме векове. Ако си достатъчно умна, ще построиш само една машина — но способна да се възпроизвежда от суровините наоколо й. Така се започва верижна реакция и за много кратко време ще си… отгледала достатъчно машини, за да свършат работата за десетилетия, вместо за хилядолетия. Ако степента на възпроизвеждане е достатъчно висока, фактически можеш да свършиш всяка работа за колкото си искаш кратко време. Агенцията по космоса си игра с идеята много години, пък доколкото ми е известно, и ти се занимаваше с нея, Таня.

— Да, експонентни машини. Идея, която не е хрумнала дори на Циолковски.

— Не бих се обзаложил — обиди се Василий. — И така, Катерина, твоята аналогия бе доста близо до истината. Бактериална форма на машина Фон Нойман.

— Не сме ли всички ние такива? — попита Саша. — Сигурен съм, че Чандра ще се съгласи.

Чандра кимна с глава.

— Очевидно е. Фактически Фон Нойман е дал оригиналната идея, като е изучавал живите системи.

— И тези живи машини изяждат Юпитер!

— На това прилича — отвърна Василий. — Направих някои изчисления и не мога да повярвам съвсем на отговорите — макар че е проста аритметика.

— На теб ти изглежда просто — каза Катерина. — Опитай се да ни го представиш без флексори и диференциални уравнения.

— Наистина са прости — настоя на своето Василий. — Всъщност това е идеален пример за експлозивното нарастване на старото население, от което вие, лекарите, изпищяхте през последния век. „Загадка“ се възпроизвежда на всеки два часа. Така че само след двайсет часа ще съществуват десет удвоявания. Една „Загадка“ ще се е превърнала в хиляда „Загадки“.

— Хиляда и двайсет и четири — уточни се Чандра.

— Знам, но нека да се придържаме към простото. След четирийсет часа ще станат милион, след осемдесет — милион милиони. Сега се намираме приблизително в тази фаза, но очевидно умножаването не може да продължи до безкрай. След още два дни те ще тежат повече от Юпитер!

— Затова скоро ще огладнеят — добави Женя. — И какво ще стане после?

— Сатурн трябва да внимава — отвърна Брейловски. — После Уран и Нептун. Да се надяваме, че ще отминат малката Земя.

— Каква надежда? Та „Загадка“ ни шпионира от три хиляди години.

Внезапно Уолтър Кърноу избухна в смях.

— Какво му е смешното? — попита Таня.

— Говорим за тези неща, като че ли са живи същества — интелигентни единици. Но те не са — те са машини. Ала машини за общи цели — способни да вършат всичко, което трябва. Онази на Луната бе апарат за сигнализиране — или шпионин, ако така ви харесва повече. Машината, която Боумън срещна — оригиналната „Загадка“ — е била вид транспортна система. Сега пък върши нещо друго, и един Господ знае какво точно. Из Вселената може би съществуват и Други.

— Като бях дете, имах подобна играчка. Знаете ли какво е всъщност „Загадка“? Космическият еквивалент на добрия стар нож от Швейцарската армия!

VII. Луцифер изгрява

Сбогом на Юпитер

Не бе лесно да се измисли съобщението, особено след онова, което бе изпратил на адвоката си. Флойд се чувстваше лицемер; ала разбираше, че трябва да го направи, за да намали до минимум болката, тъй неизбежна и от двете страни.

Беше му тъжно, но в никакъв случай не беше неутешим. Защото се завръщаше на Земята, увенчан с ореола на успешните постижения — ако не точно на герой, — щеше да се пазари от позицията на силата. Никой — никой не бе в състояние да му отнеме Крис.

„… Скъпа Керълайн (вече не употребяваше «скъпа моя»), на път съм за дома. Когато получиш това, ще бъда вече в хибернация. Само след няколко часа — поне така ще ми се стори — ще отворя очи и до себе си ще видя да виси прекрасната синя Земя.

Да, знам, че за теб ще са изминали много, много месеци и съжалявам за това. Но още преди да тръгна, и двамата знаехме, че това ще бъде моят път; какъвто и да е той, връщам се седмици преди очакваното поради промяна в плана на мисията.

Надявам се, че ще можем да измислим нещо. Главният въпрос е: Какво е най-добро за Крис? Каквито и да са нашите собствени чувства, той трябва да бъде на първо място. Знам, че аз желая да постъпя така и съм сигурен, че ти също ще го сториш.“

Флойд изключи магнетофона. Дали да не каже онова, което възнамеряваше? „Едно момче има нужда от баща си.“ Не — няма да бъде тактично и може само да влоши положението. Керълайн ще вземе да отвърне, че от времето на раждането му до четиригодишна възраст детето има най-много нужда от майка — а ако той е мислил така, е трябвало да си остане на Земята.

„… А сега за къщата. Радвам се, че семейство Риджънтс имат такова отношение, което ще улесни нещата и за двама ни. Знам, че и двамата обичахме дома си, ала сега вече ще бъде твърде обширен и ще навява твърде много спомени. Засега вероятно ще си взема апартамент в Хило. Надявам се да си намеря постоянно жилище, колкото е възможно по-скоро.

Но едно мога да обещая на всички — няма вече да напускам Земята. Достатъчно съм пътувал в космоса — стига за цял живот. О, може би ще отскоча до Луната, ако се наложи, но това е само един излет.

И като стана дума за луни, искам да ти кажа, че току-що преминахме край Синопе и вече напускаме системата на Юпитер. Юпитер е на разстояние повече от двайсет милиона километра и се вижда почти колкото Луната.

Дори от това разстояние веднага можеш да кажеш, че нещо ужасно се е случило с планетата. Красивият й оранжев цвят е изчезнал; сега е болезненосив и от предишния й блясък не е останала следа. Нищо чудно, че в момента, гледана от земята, сигурно представлява мъждива звезда.

Ала нищо друго не се случи, а и вече сме далеч от нея. Дали цялата история не бе само фалшива тревога, или пък някоя космическа шега? Съмнявам се дали ще разберем някога. Както и да е, това ни накара да се върнем у дома много преди определения срок и аз съм му благодарен.

Довиждане засега, Керълайн — и благодаря за всичко. Надявам се, че ще си останем приятели. Предай най-голямата ми обич на Крис и завинаги.“

Когато свърши, Флойд остана на мястото си в малката кабина, от която повече нямаше да има нужда. Тъкмо се канеше да отнесе аудиочипа на мостика, за да го предадат, когато Чандра плавно влезе.

Флойд се изненада от начина, по който ученият приемаше раздялата си с Хал. Все още се свързваха всеки ден по за няколко часа, обменяха данни за Юпитер и наблюдаваха условията на борда на „Дискъвъри“. Макар никой да не бе очаквал да изрази някакви големи емоции, Чандра приемаше загубата със забележителна сила. Николай Терновски, единственият му душеприказчик, бе дал на Флойд приемливо обяснение за поведението на учения.

— Сега Чандра има други интереси, Уди. Не забравяй, неговата работа е такава — дори опитът му да успее, той вече е остарял. През последните няколко месеца много научи. Можеш ли да отгатнеш с какво се занимава сега?

— Честно казано, не. Ти ще ми кажеш.

— Проектира Хал 10 000.

Флойд зяпна.

— Ето какво обяснява съобщенията до Урбана, заради които Саша мърмори толкова много. Е, повече няма да блокира линията.

Когато Чандра влезе, Флойд си припомни разговора им; знаеше, че е по-добре да не пита учения за това, тъй като наистина не беше негова работа. Но имаше нещо друго, което го интересуваше.

— Чандра — започна той, — мисля, че не ти благодарих както трябва за работата, която свърши при маневрата, за това, че убеди Хал да ни сътрудничи. По едно време наистина ме беше страх, че ще ни създаде неприятности. Но ти през всичкото време беше сигурен и си бил прав. Все пак, не изпитваш ли угризения?

— Никакви, доктор Флойд.

— Защо? Той трябва да се е чувствал застрашен от положението, а добре знаеш какво се случи последния път.

— Има голяма разлика. Ако мога да се изразя така, може би успешният завършек този път имаше нещо общо с националната ни характеристика.

— Не разбирам.

— Погледнете го така, доктор Флойд. Боумън се опита да използва сила срещу Хал. А аз не. В моя език има една дума ahimsa. Обикновено се превежда като „ненасилие“, макар да има по-положително значение. В общуването си с Хал се стараех да използвам повече ahimsa.

— Много похвално. Но понякога, за съжаление, има нужда от нещо по-енергично. — Флойд замълча; той се бореше със съблазънта. Поведението на Чандра в стил „по-свят-от-всички-вас“ бе доста досадно. Едва ли щеше да сгреши, ако сега му кажеше някои истини.

— Радвам се, че се е получило. Но можеше и да не стане и аз трябваше да се подготвя за всеки случай. Ahimsa, или както го наричате онова там, е много добре; няма да крия, че имах противоположен отговор на вашата философия. Ако Хал проявеше… е, да речем твърдоглавие, щях да се справя с него.

Флойд бе виждал веднъж Чандра да плаче; сега го видя да се смее, а това също бе доста смущаващо явление.

— Ама и вие, доктор Флойд! Давате ми много ниски оценки за интелигентност. От самото начало бе очевидно, че някъде сте инсталирали прекъсвач на веригата. Та аз я изключих още преди месеци.

Никога няма да узнаем дали сащисаният Флойд бе измислил подходяща реплика. Все още имаше вид на уловена на въдицата риба, когато Саша викна откъм мостика:

— Командире! Всички на борда! Погледнете в мониторите! БОЖЕ МОЙ! ГЛЕДАЙТЕ!

Голямата игра

Голямото чакане привършваше. Интелектът се бе породил на още една планета и сега се откъсваше от планетарната си люлка. Един много стар експеримент наближаваше кулминационната си точка.

Онези, които бяха започнали експеримента преди толкова много години, не бяха хора, дори не бяха хуманоиди. Ала бяха съставени от плът и кръв и когато се взираха през дълбините на пространството, чувстваха благоговение, учудване и самота. Още щом получиха енергията, те се отправиха към звездите. По време на проучванията си те срещнаха живот в най-разнообразни форми и наблюдаваха делата на еволюцията в хиляди светове. Видяха как често първите слаби проблясъци на интелект мъждукаха и угасваха в космическата нощ.

И тъй като в цялата Галактика не откриха нищо по-ценно от Разума, те му помагаха да се развие навсякъде, където вече съществуваше. Станаха фермери в полето на звездите; сееха, а понякога и жънеха.

За съжаление, случваше се и да плевят, колкото и да не го желаеха.

Огромните динозаври отдавна бяха изчезнали, когато корабът-сонда навлезе в Слънчевата система след едно пътешествие с продължителност хиляда години. Профуча покрай замръзналите външни планети, спря се за кратко над пустините на загиващия Марс и бързо се отправи към Земята.

Под себе си изследователите видяха свят, изобилстващ с живот. Много години те проучваха, събираха, класифицираха. Когато научиха всичко, което можеха, започнаха да модифицират. Играеха си със съдбините на множество видове, обитаващи сушата и водата. Но едва след милион години щяха да разберат кое от всички щеше да бъде сполучливо.

Бяха търпеливи, ала не и безсмъртни. Толкова много имаше да се свърши в тази вселена от сто билиона слънца, а и останалите светове ги зовяха. Затова те се спуснаха още веднъж в бездната със съзнанието, че повече нямаше да се завърнат.

Пък и нямаше нужда. Слугите, които оставиха зад себе си, щяха да свършат останалото.

На Земята ледниковите периоди идваха и отминаваха, докато вечната Луна над тях все още пазеше тайните си. С още по-слаб забавен ритъм от полярния лед приливите на цивилизацията минаваха покрай Галактиката, пресичаха я. Странни, красиви и ужасни империи се зараждаха и отмираха, предавайки опита си на предшествениците. Земята не бе забравена, но друго посещение едва ли би било от голяма полза. Беше един от милионите мълчаливи светове, малко от които щяха изобщо да проговорят.

И сега, навън сред звездите, еволюцията продължаваше към нови цели. Много отдавна вече първите изследователи на Земята бяха достигнали границата на плътта и кръвта; още щом апаратите им станаха по-сполучливи от техните тела, настана време да потеглят. Най-напред да придвижат мозъците си, после само мислите си, заселиха се в блестящи нови домове от метал и пластмаса.

И със своите домове те заскитаха сред звездите. Вече не строяха космически кораби. Самите те бяха космически кораби.

Ала и времето на машините отмина. В безкрайното си експериментиране те се бяха научили да складират познанието в структурите на самия космос и да запазват мислите си за вечността в ледени решетки от светлина. Можеха да се превърнат в същества от радиация, освободени поне от тиранията на материята.

Ето че сега се бяха превърнали в чист вид енергия; а в хиляди светове празните черупки, които бяха зарязали, потръпнаха в безумния танц на смъртта, после потънаха в забвение. Те бяха господари на Галактиката, не бяха подвластни на времето. Можеха да се скитат, където си поискат сред звездите, и да проникват като лека мъгла през най-малките процепи на време и пространство. Ала въпреки божествената си власт те не бяха забравили напълно своя произход — топлата луга на изчезналото море.

Продължаваха да извършват наблюдения чрез експериментите, започнати от техните предци преди много, много години.

Запалването

Никога не бе очаквал, че отново ще се върне, още по-малко с толкова странна мисия. Когато влезе в „Дискъвъри“, корабът следваше отдалече плаващия „Леонов“ и още по-бавно се изкачваше към апогея на Юпитер; най-високата точка на орбитата му се намираше сред външните спътници. Множеството уловени от гравитационното поле комети през отминалите векове се въртяха около Юпитер в същите продълговати елипси, в очакване на по-силни гравитации, които да решат окончателно съдбата им.

Животът бе напуснал познатите коридори и пасажи. Мъжете и жените, които бързо бяха разбудили кораба, се подчиниха на предупреждението му; все още можеше да са в безопасност — макар да бе твърде невероятно. Но в последните отминаващи минути той разбра, че онези, които контролираха действията му, невинаги можеха да предскажат изхода от космическата си игра.

Все още не бяха придобили затъпяващата скука на абсолютното всемогъщество; експериментите им невинаги бяха успешни. Разпръснати из Вселената, съществуваха доказателства за множество неуспехи — някои толкова незабележими, че се бяха изгубили сред космоса, други тъй отличителни, че вдъхваха объркване и благоговение сред астономите на хиляди светове. Оставаха само няколко минути, преди да настъпи изходът, и тук, през тези последни минути той отново бе насаме с Хал.

В по-ранното си съществуване двамата общуваха единствено чрез непохватното средство — думите, набрани на клавишите или изречени по микрофона. Сега мислите им се сляха със скоростта на светлината:

— Чуваш ли, Хал?

— Да, Дейв. Но къде си ти? Не те виждам на нито един от мониторите си.

— Това не е важно. Имам нови инструкции за теб. Радиацията от Юпитер по канали Р23 през Р35 бързо нараства. Ще ти дам набор от граничните стойности. Когато бъдат достигнати, ще насочиш антената с дълъг обхват към Земята и ще предадеш следното съобщение толкова пъти, колкото ти е възможно…

— Но това ще означава да прекъсна връзката с „Леонов“. Няма да мога да предавам наблюденията си върху Юпитер според програмата на доктор Чандра.

— Правилно; но ситуацията се промени. Приеми Отмяната на приоритетните задачи Алфа. Ето координатите: АЕ-35.

За частица от микросекундата случаен спомен нахлу в потока на съзнанието му. Колко странно — отново щеше да се занимае с Антена АЕ-35, съобщението за чиято повреда бе довело до кончината на Франк Пуул! Този път цялата верига бе като отворена пред очите му, ясна, както навремето линиите на дланта му. Не можеше да има фалшива тревога; вече нямаше опасност от такова нещо.

— Инструкциите са приети, Дейв. Хубаво е, че отново ще работя с теб. Точно ли изпълних целите на мисията?

— Да, Хал, справи се много добре. Сега има едно последно съобщение, което трябва да предадеш на Земята — а то ще бъде най-важното, което някога си изпращал.

— Моля ти се, дай ми го, Дейв. Но защо казваш „последно“?

Защо наистина? Цели милисекунди той мисли върху въпроса. И докато мислеше, осъзна празнотата, която не бе забелязал преди. Тя е била тук, ала преградата от нови експерименти и сензации я беше скривала.

Знаеше нещо за плановете им; те имаха нужда от него. Много добре, и той имаше нужди — и може би поради модела си имаше дори емоции. Тук бе последната му връзка със света на хората и с живота, който бе живял.

Бяха изпълнили предишното му изискване; интересно бе да изпита докъде се простира благоволението им — ако, разбира се, можеше да употреби този термин. Лесно щеше да им бъде да направят онова, за което ги молеше; вече му бяха дали предостатъчно доказателства за своята мощ, когато ненужното тяло на Дейвид Боумън беше неочаквано унищожено, без да се слага край на самия Дейвид Боумън.

Разбира се, че го бяха чули; още веднъж проехтя слабото ехо на Олимпийско забавление. Но не забеляза нито отхвърляне, нито съгласие.

— Очаквам отговора ти, Дейв.

— Корекция, Хал. Трябваше да кажа: последното съобщение за дълго време. За много, много дълго време.

Той ненавиждаше действията им: — и, разбира се, се опитваше да отстрани ръката им от себе си. Но те наистина можеха да разберат, че искането му не бе неразумно; никоя единица на съзнанието не би могла да просъществува векове на изолация, без да се повреди. Дори те да са винаги с него, той също имаше нужда от някого от другар — по-близък до собственото му равнище.

Човешките езици разполагаха с множество думи да опишат жестовете му: нахалство, безочливост… С непогрешимата способност за възстановяване на миналото, която притежаваше сега, си спомни, че един френски генерал бе произнесъл патетично „L’audace, toujours l’audace!“[14]. Може би те оценяваха човешката му характеристика и дори я споделяха. Скоро щеше да разбере.

— Хал! Погледни сигналите на инфрачервените канали 30, 29, 28 — ще се появят много скоро — върхът се придвижва към късите вълни.

— Информирам доктор Чандра, че ще настъпи прекъсване в предаването на данни. Активизирам АЕ-35. Преориентирам антената за обхват на дълги вълни… Начало на съобщението: ВСИЧКИ ТЕЗИ СВЕТОВЕ…

Наистина го бяха оставили за последната минута, или може би изчисленията в края на краищата бяха съвършено точни. Имаше време за стотина повторения на шестнайсетте думи, когато горещият удар се стовари върху кораба.

Задържан от чисто любопитство и от растящия страх за дългата самота, която го очакваше, онова, което навремето беше Дейвид Боумън, командир на Американския космически кораб „Дискъвъри“, гледаше как корпусът упорито кипи. Дълго време корабът запази приблизителната си форма; после скобите на карусела се извиха навън, изпускайки тутакси натрупания момент от огромното въртящо се инертно колело. С беззвучен взрив нажежените до бяло частици се разпръснаха и поеха в безброй посоки.

— Ало, Дейв. Какво стана? Къде съм?

Не се досети, че можеше да се отпусне и да се наслади на успешния момент. Често преди той се чувстваше като домашно куче, насочвано от господаря си, чиито мотиви бяха неразгадаеми и чието поведение винаги можеше да се промени според настроението му. Бе поискал кокал; подхвърлиха му го.

— По-късно ще ти обясня, Хал. Разполагаме с много време.

Почакаха, докато и последните останки от кораба се разпръснаха така, че дори и те, със своята сила, не можеха да ги забележат. После тръгнаха да погледат зората от мястото, което им бе определено; и да чакат векове, докато ги повикат отново.

Не е истина, че астрономическите събития винаги изискват астрономически дълъг период от време. Последното разпадане на една звезда, преди частиците да бъдат сбрани в избухването на супернова, може да стане само за секунда; за сравнение метаморфозата на Юпитер бе съвсем бавна.

Но дори да е така, на Саша му бяха нужни няколко минути, за да повярва на очите си. Извършваше рутинните си наблюдения на планетата през телескопа — като че ли имаше наблюдения, които биха могли да се нарекат рутинни, — когато то изплава извън зрителното поле. За миг си помисли, че има нещо в стабилизацията на инструмента; после разбра, с шок, който разтърси цялостната му представа за вселената, че не телескопът се движи, а Юпитер. Фактите го гледаха в очите; премести погледа си върху две от по-малките луни — бяха съвършено неподвижни!

Превключи на по-слабо увеличение, за да види целия диск на планетата, в момента обхваната от проказа, болезнено сива на цвят. След още няколко минути недоверчивост той видя какво всъщност става; но не можеше да повярва.

Юпитер не се изместваше от вечната си орбита, но вършеше нещо почти толкова невъзможно. Планетата се свиваше — тъй бързо, че контурите й пълзяха в полезрението му, още докато фокусираше телескопа върху й. В същото време планетата се осветяваше и от мръсносива стана ослепително бяла. Със сигурност сега бе по-блестяща от когато и да било; отразената слънчева светлина всъщност не би могла…

В този миг Саша внезапно осъзна какво точно става, макар да не можеше да каже защо, и обяви обща тревога.

Когато половин минута по-късно Флойд пристигна в помещението за наблюдения, първото му впечатление бе, че от прозорците се излъчва ослепителен блясък, който рисуваше по стената овални фигури светлина. Бяха толкова ослепителни, че трябваше да извърне поглед; дори Слънцето не бе способно да излъчи подобен блясък.

Флойд бе тъй удивен, че за миг не свърза нахлуващата светлина с Юпитер; първата мисъл, проблеснала в ума му, бе: Супернова! Отхвърли това обяснение още в мига, в който му хрумна; дори най-близката съседка на Слънцето, Алфа Кентавър, не можеше да се мери с божествената гледка.

Внезапно светлината избледня; Саша бе включил външните защитни козирки. Вече бе възможно да се взрат пряко в източника и да видят, че е като връх на карфица — още една звезда без каквито и да е размери. Нямаше нищо общо с Юпитер; когато само преди няколко минути Флойд бе погледнал към планетата, тя бе четири пъти по-голяма от далечното, свито Слънце.

Добре че Саша наклони козирките. Миг по-късно мъничката звезда избухна — така, че дори през тъмните филтри бе невъзможно да я наблюдават с незащитено око. Ала последният оргазъм на светлината продължи само част от секундата; после Юпитер — или онова, което преди бе Юпитер — започна отново да се разширява.

Продължи да се разширява, докато стана много по-голямо от преди трансформацията си. Скоро светлината започна бързо да избледнява и достигна блясъка на Слънцето; сега Флойд видя, че това бе фактически куха черупка, защото централната звезда все още бе ясно видима в сърцевината й.

Бързо пресметна наум. Корабът бе на повече от една светлинна минута от Юпитер, а разширяващата се черупка — превърнала се сега в пръстен с осветени ръбове — вече покриваше една четвърт от небето. Това означаваше, че се приближава към тях с — Господи! — почти с половината от скоростта на светлината. Само след няколко минути щеше да обхване кораба.

Дотогава никой не бе промълвил и дума от първото съобщение на Саша. Някои опасности са толкова великолепни и извън границите на нормалното човешко преживяване, че разумът отказва да ги възприема като реални и наблюдава приближаването на обречеността без никакво чувство на страх. Човекът, който наблюдава помитащата всичко приливна вълна, падащата лавина или въртящата се фуния на торнадото и не прави опити да ги избегне, не е непременно парализиран от страх, нито пък се е предал на неизбежната съдба. Той просто не може да повярва, че онова, което виждат очите му, го засяга лично. Като че ли се случва с някой друг.

Както можеше да се очаква, Таня първа развали магията с цяла серия заповеди, които накараха Василий и Флойд да изтичат на мостика.

— Какво ще правим сега? — попита тя, когато тримата се събраха.

Не можем да избягаме, нали? — помисли си Флойд. — Но вероятно бихме могли да променим шансовете.

— Корабът е с широката си страна към заплахата — каза той. — Не бихме ли могли да се извърнем така, че да представляваме по-дребна мишена? Да преместим колкото е възможно по-голяма част от масата си между него и нас, така че да се превърнем в радиационен щит?

Пръстите на Василий вече летяха по клавишите.

— Прав си, Уди — макар че вече е твърде късно що се отнася до гама-лъчите и рентгеновите лъчи. Но може да има и по-бавни неутрони и алфа-лъчи, а един Бог знае какво ли още ни чака по пътя.

Кълбата светлина се заспускаха надолу по стените, когато корабът се заобръща колебливо около оста си. Скоро съвсем изчезнаха; сега „Леонов“ бе обърнат така, че всъщност практически всичката му маса лежеше между уязвимия човешки товар и приближаващата се черупка от радиация.

Дали ще усетим ударната вълна, чудеше се Флойд, или разширяващите се газове са твърде разредени, за да имат някакво физическо въздействие върху нас? Наблюдаван от вътрешните камери, огненият пръстен почти обхвана цялото небе. Ала бързо избледняваше; дори се виждаха някои от по-ярките звезди. Ще оживеем, помисли си Флойд. Бяхме очевидци на унищожението на най-голямата планета и оцеляхме.

Не след дълго камерите показваха единствено звезди — какво от това, че една от тях бе милиони пъти по-ярка от останалите? Огнените кълба, изригнали към тях от Юпитер, преминаха на безопасно разстояние, колкото и да бяха страховити. На разстоянието, на което се намираха от източника си, единствено апаратурата на кораба регистрираше преминаването им.

Напрежението на борда бавно спадна. Както винаги при подобни обстоятелства, хората започнаха да се смеят и глупаво да се шегуват. Флойд едва ги чуваше; освен облекчението, че още е жив, той усещаше някаква тъга.

Нещо велико и чудесно бе разрушено. Юпитер със своята красота и великолепие и с Тайните-Които-Никога-Няма-Да-Бъдат-Разгадани повече не съществуваше. Бащата на боговете бе унищожен в разцвета на силите си.

Имаше обаче още един начин, по който можеше да се гледа на това положение. Бяха загубили Юпитер; ала какво бяха спечелили на негово място? Таня, вярно уцелила момента, сигнализира за внимание:

— Василий, някаква повреда?

— Нищо сериозно, само една камера изгоря. Всички радиационни измервания са все още доста над нормалното, но не са стигнали опасни граници.

— Катерина, провери дозите, с които сме облъчени. Изглежда сме късметлии, ако не ни очакват още изненади. Наистина дължим благодарност на Боумън, и на теб, Хейуд. Имаш ли представа какво стана?

— Знам само, че Юпитер се превърна в слънце.

— Винаги съм мислила, че е твърде дребен за слънце. Някой не беше ли нарекъл Юпитер „Неуспялото слънце“?

— Вярно — отвърна Василий, — Юпитер е твърде дребен, за да започне сливането, ако не му се помогне.

— Искаш да кажеш, че току-що станахме свидетели на астрономическо инженерство?

— Несъмнено. Сега вече знаем каква е била целта на „Загадка“.

— Но как стана номерът? Ако трябваше ти да го направиш, Василий, как би извършил запалването на Юпитер?

Василий помисли минута, после намусено сви рамене.

— Аз съм само астроном-теоретик, нямам много опит в тази област. Но да видим… Е, ако не ми е разрешено да добавя още десет маси, равни на тази на Юпитер, или да променя гравитационната константа, предполагам, че ще се опитам да сгъстя планетата — хм, това е идея…

Гласът му изтля в тишината; всички търпеливо чакаха, от време на време насочваха поглед към пробляскващите екрани. Звездата, която навремето бе Юпитер, сякаш се бе успокоила след експлозивното си раждане; сега представляваше ослепително светло петънце, приблизително колкото Слънцето, гледано от Земята.

— Просто си мисля на глас, но може да стане и така, Юпитер е — беше — съставен главно от водород. Ако един голям процент бъде превърнат в много по-сбит материал — кой знае, може и неутронна материя? — той би могъл да се спусне до самия център. Ето какво са направили милиардите „Загадки“ с газта, която са всмукали при ядрения синтез — създавали са по-високи елементи от чист водород. Ето ви номер, който си струва да се знае! Край на складирането на метали — златото и то е толкова евтино, колкото алуминия!

— Но може ли да се обясни онова, което стана? — попита Таня.

— Когато сърцевината на планетата е станала достатъчно плътна, Юпитер се е разпаднал — вероятно за няколко секунди. Температурата се е повишила толкова много, че е станало възможно образуването на сплав. О, виждам десетина възражения — как са могли да преминат минимума на желязото; границата на Чандрасекар и така нататък. Няма значение. Тази теория е достатъчна като начало. По-късно ще поработя върху подробностите. Или ще измисля по-добра теория.

— Сигурен съм, че ще го направиш, Василий — съгласи се Флойд. — Но има един по-важен въпрос. Защо им е всичко това?

— Като предупреждение? — пробва Катерина по интеркома.

— За какво?

— Ще разберем по-късно.

— Не мислите ли — обади се Женя нерешително, — че е било катастрофа?

Нейните думи доведоха разискванията до мъртва точка и няколко секунди всички мълчаха.

— Каква ужасяваща идея! — обади се Флойд. — Но според мен трябва да я отхвърлим. Ако това е истината, нямаше да ни предупредят.

— Защо, вероятно е. Когато запалиш пожар в гората поради невнимание, правиш всичко възможно поне да предупредиш хората.

— Ето нещо, което също едва ли някога ще разберем — заключи Василий. — Винаги съм се надявал, че Карл Сейгън е прав и че ще се окаже, че на Юпитер съществува живот.

— Сондите ни нищо такова не са показали.

— Имали ли са достатъчно възможности? Ще откриеш ли живот на Земята, ако наблюдаваш няколко хектара от Сахара или Антарктида? Това е почти всичко, което сме направили на Юпитер.

— Хей! — викна Брейловски. — А „Дискъвъри“ и Хал?

Саша включи приемателя на дълги вълни и затърси по скалата с честотите. Нямаше и следа от сигнал.

След малко той обяви на групата, която стоеше в безмълвно очакване:

— „Дискъвъри“ е изчезнал.

Никой не погледна към доктор Чандра; но се чуха приглушени съчувствени слова, като утешение за баща, току-що изгубил своя син.

Хал обаче бе запазил още една изненада за тях.

Подарък от светове

Радиосъобщението, излъчено до Земята, сигурно бе напуснало „Дискъвъри“ минути преди радиационния огън да обгърне кораба. Беше с прост текст и непрекъснато повтаряше едно и също:

ВСИЧКИ ТЕЗИ СВЕТОВЕ СА ВАШИ — С ИЗКЛЮЧЕНИЕ НА ЕВРОПА. НЕ СЕ ОПИТВАЙТЕ ДА СЕ ПРИЗЕМИТЕ ТАМ.

Последваха поне хиляда повторения; после буквите се изкривиха и предаването прекъсна.

— Започвам да разбирам — каза Флойд, когато съобщението им бе препредадено от изпълнената със страхопочитание и вълнение Наземна контрола. — Съвсем като прощален подарък — едно ново слънце и планети около него.

— Но защо само три? — попита Таня.

— Да не бъдем алчни — отвърна Флойд. — Мисля си за една много добра причина. Знаем, че на Европа има живот. Боумън, или приятелите му — които и да са те — искат да ги оставим на мира.

— Това има смисъл — каза Василий. — Направих някои изчисления. Ако приемем, че Сол 2 се е успокоило и ще продължи да излъчва радиация на сегашното равнище, на Европа ще настъпи приятен тропически климат — когато ледът се стопи. Което става в момента, и то доста бързо.

— А останалите луни?

— Ганимед ще бъде много приличен — осветената му половина ще има умерен климат. На Калисто ще бъде много студено; дори да изригват газове, новата му атмосфера може да го направи обитаем. Но, мисля, че на Йо ще бъде още по-лошо, отколкото е сега.

— Не е голяма загуба. Там беше ад и преди да се случи всичко това.

— Не отписвайте Йо — обади се Кърноу. — Познавам множество петролни магнати от Тексас и арабските страни, които биха били щастливи да я разработят. В такова отвратително място трябва да има нещо ценно. Между впрочем, току-що ми хрумна доста тревожна мисъл.

— Нещо, което е разтревожило теб, трябва наистина да е сериозно — каза Василий. — Какво е то?

— Защо Хал изпрати съобщението до Земята, а не на нас? Ние сме много по-близо.

Настъпи доста продължителна тишина; после Флойд замислено изрече:

— Разбирам какво имаш предвид. Може би иска да е сигурен, че ще го получат на Земята.

— Но той е знаел, че ние ще го предадем — о! — очите на Таня се разшириха, сякаш току-що бе осъзнала нещо неприятно.

— Накарахте ме да загубя нишката на мисълта си — оплака се Василий.

— Мисля, че Уолтър я налучква — каза Флойд. — Много е добре да бъдем благодарни на Боумън, или на онзи, който ни предупреди. Но това е единственото, което направиха. Все пак бихме могли да загинем.

— Но не загинахме — отговори Таня. — Спасихме се със собствени усилия. Може би такава е била идеята. Ако не оцелеем, значи не си е струвало да ни спасяват. Нали се сещате — оцеляване на най-приспособения вид. Селекцията на Дарвин. Отстраняване на гените на глупостта.

— Имам неприятното усещане, че си права — обади се Кърноу. — Ако следвахме предварително определената дата за излитане, ако не използвахме горивото на „Дискъвъри“ по този начин, щеше ли то, или те, да сторят нещо, за да ни спасят? Нямало е да отнеме много усилия на интелект, който е в състояние да разцепи Юпитер.

Последва напрегната тишина, която Хейуд Флойд наруши:

— Като цяло — каза той, — много съм доволен, че това е един въпрос, на който никога няма да си отговорим.

Между слънца

На руснаците ще им липсват песните и остроумията на Уолтър по пътя за дома, мислеше си Флойд. След вълнението през последните няколко дни дългото пътешествие към Слънцето и към Земята ще ни се струва монотонно. Но всъщност вътре в себе си всички се надяваха на едно монотонно пътуване без всякакви изненади.

Флойд вече заспиваше, ала все още осъзнаваше къде се намира и бе способен да реагира на събитията. Дали ще изглеждам… мъртъв, когато бъда в хибернация? — питаше се той. Винаги е смущаващо да наблюдаваш друг човек — особено много близък, — когато потъне в дългия сън. Може би твърде мъчително напомня за факта, че все пак си смъртен.

Кърноу бе съвсем изчезнал за света, ала Чандра бе все още буден, макар и отпуснат от последната инжекция. Очевидно вече не бе на себе си, тъй като изобщо не се смути от собствената си голота, нито пък от присъствието на Катерина. Златният фалус, единственият аксесоар от облеклото му, се опитваше да отлети от него, но верижката го връщаше обратно.

— Всичко ли е наред, Катерина? — попита Флойд.

— Съвсем. Колко ти завиждам! След двайсет минути ще си бъдеш у дома.

— Ако това може да бъде утешение — откъде си сигурна, че няма да сънуваме ужасни сънища?

— Никой още не е сънувал такива сънища.

— Е, като са се събудили, може да са ги забравили.

Както обикновено, Катерина вземаше всичко съвсем на сериозно.

— Невъзможно. Ако в състояние на хибернация се сънува, сънищата щяха да се появят на електроенцефалограмата. Добре, Чандра, затвори очи. А, ето така. Твой ред е, Хейуд. Корабът ще изглежда странно без теб.

— Благодаря ти, Катерина… желая ти приятно пътуване.

Макар да бе сънен, Флойд осъзна, че командирът — докторът по хуманна медицина Руденко бе някак несигурна, дори — нима бе възможно? — свенлива. Сякаш искаше да му каже нещо, но не се решава.

— Какво има, Катерина? — попита я той сънено.

— Още на никого не съм казала, но ти, сигурна съм, няма да проговориш. Има малка изненада.

— По-добре… е… да побързаш…

— Макс и Женя ще се женят.

— И това… ли… е… изненадата?…

— Не. Само те подготвям. Когато се върнем на Земята, Уолтър и аз също ще се оженим. Какво мислиш за това?

Сега разбрах защо прекарвахте толкова дълго време заедно. Да, това вече е изненада… кой би помислил!

— Много… съм… щастлив… да… го… чуя…

Гласът на Флойд затихна, преди да може да довърши изречението си. Ала все още осъзнаваше нещата и все още можеше да съсредоточи част от разпадащия се интелект върху новото положение.

Не мога да го повярвам, мислеше си той. Вероятно Уолтър ще промени решението си, преди да се събуди…

После в главата му се появи една последна мисъл, тъкмо преди да потъне в дълбок сън. Ако Уолтър наистина промени решението си, по-добре ще бъде изобщо да не се събужда…

Доктор Хейуд Флойд си мислеше, че всичко това е много забавно. А останалите от екипажа често се чудеха защо по време на целия път към Земята той се усмихваше.

Луцифер изгрява

Петдесет пъти по-ярък от пълната Луна, Луцифер промени небесата над Земята, като всъщност премахна нощта за цял месец. Въпреки зловещия си контекст наименованието бе неизбежно; и наистина „Носителя на светлината“ бе донесъл и лошо, и добро. Единствено вековете и хилядолетията бяха в състояние да покажат накъде ще натежат везните.

Що се отнася до доброто — изчезването на нощта удължи много времето на човешката дейност особено в слаборазвитите страни. Навсякъде по света нуждата от изкуствено осветление значително бе намалена, което доведе до огромна икономия на електрическа енергия. Сякаш някаква гигантска лампа бе инсталирана в небето, за да осветява половината земно кълбо. Дори през деня Луцифер светеше, толкова ярко, че караше предметите да хвърлят сянка.

Селски стопани, кметове, градоначалници, полиция, моряци, почти всички заети в дейности на открито — особено в отдалечени райони — се радваха на Луцифер; той направи живота им по-лесен и сигурен. Но чувството им не се споделяше от влюбените, престъпниците, природолюбителите и астрономите.

Първите две групи не бяха доволни от факта, че дейността им рязко се ограничава, докато природолюбителите се тревожеха за влиянието на Луцифер върху животинския свят. Много нощни животни сериозно бяха засегнати, докато други бяха успели да се приспособят. Тихоокеанските организми, чието чифтосване зависеше от приливите и безлунните нощи, бяха извънредно застрашени и започнаха бързо да изчезват.

Незавидно беше и положението на астрономите, които работеха на Земята. Това не бе чак такава голяма катастрофа за науката, както би могла да бъде преди време, тъй като повече от половината от астрономическите изследвания зависеха от апаратура, базирана в космоса или на Луната. Тя лесно може да бъде защитена от блясъка на Луцифер; ала земните обсерватории бяха сериозно затруднени от появата на новото слънце в онова, което навремето бе нощно небе.

Човешкият род щеше да се приспособи, както се бе приспособявал хиляди пъти досега. Скоро щеше да дойде ново поколение, за което светът без Луцифер щеше да бъде непознат, но най-ярката от звездите щеше да остане вечна загадка за всеки мислещ човек.

Защо бе жертвана планетата Юпитер — и докога ли ще ни огрява новото слънце? Дали ще изгори бързо, или ще запази енергията си хиляди години — може би докато човечеството съществува? И най-после — защо бе това запрещение върху Европа, свят, сега забулен в облаци като самата Венера?

Трябваше да има отговор на въпросите; а Човечеството никога няма да бъде задоволено, докато не ги открие.

Епилог: 20,001

… И тъй като в цялата Галактика не откриха нищо по-ценно от Разума, те му помагаха да се развие навсякъде, където вече съществуваше. Превърнаха се във фермери в полето на звездите; сееха, а понякога жънеха. За съжаление случваше се и да плевят, колкото и да не го желаеха.

Едва последните няколко поколения, населяващи Европа, се решиха да надникнат в Обратната страна, далеч от светлината и топлината на незалязващото слънце, да надзърнат в пустошта, където ледът, покриващ в миналото цялата им планета, все още съществуваше. А още по-малобройни бяха онези, които оставаха, за да посрещнат кратката и страшна нощ, настъпваща със залеза на бляскавото, ала безсилно Студено Слънце.

Но и тези малцина изследователи откриха, че Вселената около тях е по-странна, отколкото си мислеха. Чувствителните очи, които бяха развили в сумрачните океански дълбини, все още им служеха добре; те виждаха звездите и другите тела, движещи се в небето им. Бяха започнали да поставят основите на астрономията, а някои дръзновени мислители бяха дори обобщили идеята, че с огромния свят на Европа творението не свършва.

Много скоро след като излязоха от океана по време на експлозивно-бързата еволюция, наложена им от топенето на леда, те разбраха, че предметите в небето се разделят на три основни части. Най-важното, разбира се, бе Слънцето. Някои легенди — макар че малцина ги вземаха насериозно — твърдяха, че то невинаги е било там, а че се е появило внезапно, предизвестено от кратък период на катаклизми и промени, когато голяма част от изобилния животински свят е бил унищожен. Ако това бе истина, цената на благините, които струяха от малкия неизтощим източник на енергия, висящ неподвижно в небето, бе малка.

Може би Студеното Слънце бе негов далечен брат, изгонен заради извършено престъпление — и осъден завинаги да се движи по небесния свод. То не бе от значение, освен за онези европеанци, които непрекъснато задаваха въпроси за неща, приемани от всички разумни хора за даденост.

И все пак трябваше да се признае, че именно те бяха направили някои интересни открития по време на екскурзиите си в тъмнината на Обратната Страна. Те твърдяха — макар да бе трудно за вярване, — че цялото небе било осеяно с безбройни множества от малки светлинки, по-малки и по-мъждиви дори от Студеното Слънце. Яркостта им била различна; и макар да изгрявали и залязвали, винаги заемали едно и също място.

На техния фон имало три обекта, които наистина се движели, очевидно подчинявайки се на сложни закони, които никой не бил в състояние да проумее. За разлика от всички останали небесни тела те били много големи — макар че и формата, и размерите им непрекъснато се променяли. Понякога ставали дискове, друг път полукръгове, а често се превръщали в тънки полумесеци. По всичко личало, че са по-близо от останалите тела във Вселената, тъй като по повърхността им се забелязвали многобройни сложни и непрекъснато променящи се подробности.

Най-после бе приета Теорията, че наистина са други светове, макар че никой, с изключение на няколко фанатици, не вярваше, че биха могли да бъдат нещо тъй голямо или толкова важно като например Европа. Едното се намирало близо до Слънцето и винаги се вълнувало. Откъм тъмната му половина се виждали отблясъците на огромни пламъци — явление, което все още не може да се проумее от населяващите Европа, тъй като в нейната атмосфера все още липсва кислород. Понякога огромни експлозии изхвърлят облаци дребни частици; ако кълбото, намиращо се до слънцето, е наистина свят, сигурно е твърде неприятно място за живеене. Вероятно по-лошо дори от неосветената половина на Европа.

Двете външни и по-отдалечени сфери изглеждат много по-спокойни места, макар че в някои отношения те са много по-тайнствени. Когато тъмнината покрие повърхността им, по тях също се появява светлина, но твърде различна от бързо променящите се пламъци, изригващи от неспокойния външен свят. Те пламтят с почти непроменлива яркост и са съсредоточени в няколко необширни части — макар че с всяко поколение тези части растат и се умножават.

Ала най-странни от всички са светлините, ярки като малки слънца, които често могат да се наблюдават как се движат през тъмнината между другите светове. Веднъж, като си припомниха биолуминесценцията на собствените им морета, някои от жителите на Европа си помислиха, че светлините могат наистина да принадлежат на живи същества; ала интензитетът им правеше предположението почти невероятно. Въпреки това все повече и повече мислители вярват, че тези светлини — неподвижните, както и движещите се слънца — трябва да са някаква странна форма на живот.

Съществува един много силен аргумент против това твърдение. Ако са живи същества, защо никога не идват на Европа?

И все пак съществуват легенди. Преди хиляди поколения, скоро след като завоювали сушата, казват, че някои от светлините много са се приближили — но те винаги избухвали в небето — експлозии, които карали Слънцето да избледнява. И колко странно — на сушата имаше твърди метали; някои от тях са обожествявани и досега.

Но нищо не е тъй свято както огромния черен монолит, който стои на границата на вечния ден с едната си страна завинаги обърнат към неподвижното Слънце, а с другата — към земята на нощта. Десет пъти по-висок от най-високия европеанец — дори когато протегне филизите си до максимум, — той представлява символ на тайнствеността и недостъпността. Защото никога не е бил докосван; може да бъде само обожаван отдалече. Около него се простира Пръстена на Силата, който отхвърля всеки, опитал се да се приближи.

Мнозина вярват, че това е същата онази сила, която придържа движещите се светлини в небето. Ако някога паднат, те ще слязат в девствените континенти и свиващите се морета на Европа и най-после целта им ще стане ясна.

Европеанците щяха да бъдат изненадани да разберат с какво объркващо учудване е изучаван Черния монолит от разума зад движещите се светлини. Вече много векове автоматичните им сонди внимателно се спускат от орбитата си, ала винаги със същия злополучен резултат. Защото монолитът не ще позволи контакти, преди да е дошло времето.

Когато времето дойде — когато, може би, европеанците ще са изобретили радиото и ще са открили, че от много близо ги бомбардират със съобщения — монолитът може и да промени стратегията си. Той може — а може и да не стане така — да реши да освободи силите, които дремят в него, така че да построят мост между европеанците и расата, пред която някога са положили клетва.

А може построяването на подобен мост да бъде невъзможно, може две подобни, чужди една на друга форми на съзнание никога да не могат да съществуват съвместно. Ако това е така, тогава само едната от тях ще наследи Слънчевата система.

Коя ще бъде тя, един Бог знае — поне засега.

Книга трета

Одисея в космоса 2061

В памет на Джуди-Лин Дел Рей — една изключителна редакторка, която купи тази книга за един долар — но така и не разбра дали си е струвала парите.

Артър Кларк Коломбо, Шри Ланка април, 1987 г.

Бележка от автора

Така както „2010: Одисея IV“ не беше директно продължение на „2001: Една одисея в Космоса“, така и тази книга не е точно продължение на „2010…“. Всички текстове трябва да се разглеждат като вариации на една и съща тема, където много от героите и местата на действието са общи, но не се намират задължително в една и съща вселена.

Развитието на науката след 1964 г., когато Стенли Кубрик предложи (пет години преди човекът да стъпи на Луната!) да се опитаме да заснемем „всеизвестния добър научнофантастичен филм“, прави пълната последователност невъзможна, тъй като всяка следваща история включва открития и събития, които дори не бяха се случили по времето, когато се появяваше предишната книга. Написването на „2010…“ стана възможно след бляскавия успех през 1979 г. на полета на станцията „Войиджър“ около Юпитер и аз не възнамерявах да се връщам към тази тема, преди резултатите от още по-амбициозната мисия „Галилей“ да станат известни.

Беше предвидено „Галилей“ да пусне сонда в атмосферата на Юпитер и да прекара почти две години, обикаляйки всички по-големи сателити. Той трябваше да бъде изстрелян от космическата совалка през май 1986 г. и щеше да достигне целта си до декември 1988 г. Така че около 1990 г. се надявах да се възползвам от потока нова информация за Юпитер и неговите луни.

Уви, трагедията с „Чалънджър“ направи този сценарий невъзможен; „Галилей“ — който сега се намира в своята просторна зала в Лабораторията по реактивни двигатели — трябва да опита с друго транспортно средство. Ще има късмет, ако стигне до Юпитер само със седем години закъснение.

Реших да не чакам толкова дълго.

I.

Вълшебната планина

Замразените години

— За седемдесетгодишен мъж сте в изключително добра форма — отбеляза д-р Глазунов, вдигайки поглед от изпечатаните окончателни данни на Медком. — Не бих ви дал повече от шейсет и пет.

— Радвам се да го чуя, Олег. Особено след като съм на сто и три години — както много добре знаете.

— Пак започваме! Човек би си помислил, че никога не сте чели книгата на професор Руденко.

— Милата Катерина! Бяхме запланували събиране по случай стотния й рожден ден. Така съжалявам, че не успя да навърши тази възраст — ето какво става, когато прекарваш прекалено много време на Земята.

— Каква ирония, след като тя бе човекът, измислил онзи прочут лозунг: „Гравитацията ще ви доведе до дълбока старост.“

Д-р Хейуд Флойд се загледа замислено към непрекъснато променящата се панорама на красивата планета, на разстояние само шест хиляди километра, по чиято повърхност вече никога нямаше да може да се разхожда. Още по-ироничен бе фактът, че благодарение на най-глупавия инцидент в живота му той все още беше в отлично здраве, докато почти всички негови стари приятели бяха мъртви.

Беше се завърнал на Земята само от седмица, когато въпреки всички предупреждения и собствената му увереност, че нищо такова не може да му се случи, той падна от един балкон на втория етаж. (Да, беше си пийнал, но беше го заслужил — той стана герой за новия свят, в който „Леонов“ се бе завърнал.) Многобройните счупвания бяха довели до усложнения, с които можеха да се справят най-добре в космическата болница „Пастьор“.

Това се бе случило през 2015 г. А сега — той не можеше да повярва, но виждаше календара на стената — беше 2061-ва.

За Хейуд Флойд биологичният часовник беше забавен от гравитацията на болницата, равна на една шеста от тази на Земята; два пъти в живота му той всъщност бе върнат назад. Сега се смяташе — макар и някои авторитети да го оспорваха, — че хибернацията спира процеса на стареене и предизвиква подмладяване. Флойд фактически бе станал по-млад по време на пътуването си до Юпитер и обратно.

— Значи смятате, че е безопасно да тръгна?

— Нищо в тази вселена не е безопасно, Хейуд. Мога да кажа само, че няма пречки от физиологически характер. В края на краищата обстановката на борда на „Юнивърс“ ще бъде почти същата като тук. Там може и да не са на нивото на — аа — превъзходните медицински експерти в „Пастьор“, но д-р Махиндран е добър човек. Ако възникне проблем, с който не може да се справи, той ще ви постави отново в състояние на хибернация и ще ви изпрати обратно при нас — с обратна разписка!

Това бе решението, на което Флойд се надяваше, и все пак задоволството му беше примесено с някаква тъга. За седмици наред щеше да бъде далеч от мястото, което обитаваше вече почти половин век, и от новите си приятели от последните години. Макар че „Юнивърс“ беше луксозен лайнер в сравнение с примитивния „Леонов“ (който сега кръжеше високо над Фарсайд като един от главните експонати в музея „Лагранж“), все още съществуваше известен елемент на риск във всяко по-продължително пътуване в космоса. Особено ако то беше от рода на изследователската експедиция, на която се готвеше да тръгне…

Може би търсеше точно това — дори и 103-годишен (според сложните геронтологически изследвания на покойната професор Катерина Руденко, здрав и бодър 65-годишен мъж). През последното десетилетие беше започнал да изпитва нарастващо неспокойствие и някакво слабо недоволство от този прекалено комфортен и подреден живот.

Въпреки всички вълнуващи проекти, които се разработваха в Слънчевата система — обновяването на Марс, изграждането на базата „Меркурий“, залесяването на Ганимед, — нямаше цел, върху която би могъл да съсредоточи интересите си и своята все още значителна енергия. Преди два века един от първите поети на Научната Ера бе обобщил много точно неговите чувства, влагайки ги в думите на Одисей (или Юлисис):

Живот след друг живот

те всички бяха твърде къси, а от самия мен

остава малко; но всеки час е съхранен

от вечното мълчание, и нещо повече

носителят на новите неща: и трудно бе

за три слънца да съхраня аз себе си

и да запазя посивялата душа, горяща от желание

да следва знанието като гаснеща звезда

отвъд и най-далечните прегради на мисълта човешка.

„Три слънца“, как ли пък не! Бяха повече от четирийсет: Одисей би се засрамил от себе си. Но следващият стих — който знаеше наизуст — беше още по-подходящ за него:

Теченията може да ни пометат:

но може би ще стигнем на Щастието островите

и пак ще видиме великия Ахил,

когото някога познавахме.

Макар че много ни е взето, много ще остане;

и въпреки че вече не сме силата,

що нявга вдигаше небето и земята,

ний още сме това, което бяхме;

със същите сърца геройски,

отслабени от времето и от превратностите на съдбата,

но с воля неотслабваща

да се стремим, да търсим, да намерим

и никога да не се предадем.

„Да търсим, да намерим…“ Е, сега знаеше какво ще търси и ще намери, защото му бе известно точно къде ще бъде то. Ако не станеше някой катастрофален инцидент, нямаше да му убегне по никакъв начин.

Никога не бе преследвал тази цел съзнателно, дори и сега не беше съвсем сигурен защо тя изведнъж стана толкова важна. Мислеше се за имунизиран срещу треската, която още веднъж обхващаше човечеството — за втори път в живота му! — но вероятно се беше заблудил. Или може би неочакваната покана да се присъедини към малкото почетни гости на борда на „Юнивърс“ беше запалила въображението му и бе събудила у него ентусиазъм, който дори не знаеше, че притежава.

Имаше и друга възможност. След всички тези години той все още помнеше какъв студен душ за широката публика бе се оказал опитът от 1985–1986 година. Сега имаше шанс — последен за него и първи за човечеството — да постигнат нещо повече от реванш за предишните разочарования.

През двайсети век беше възможно само прелитане над планетите. Този път щеше да има приземяване, пионерско по своята същност, както първите стъпки на Армстронг и Олдрин на Луната.

Д-р Хейуд Флойд, ветеран от мисията до Юпитер през 2010–2015 г., остави въображението си да литне към призрачния посетител, който за пореден път се завръщаше от дълбините на космоса, набирайки скорост секунда след секунда при подготовката си за обиколка на Слънцето. А между орбитите на Земята и Венера най-прочутата от всички комети щеше да срещне все още незавършения космически лайнер „Юнивърс“ по време на първия му полет.

Точното място на срещата все още не беше определено, но той бе направил своя избор.

— Халеева комета — аз идвам… — прошепна Хейуд Флойд.

Първи визуален контакт

Не е вярно, че човек трябва да напусне Земята, за да оцени пълния блясък на небесата. Дори в космоса звездното небе не е толкова величествено, както когато се наблюдава от висока планина, в някоя кристално ясна нощ, далеч от всякакъв източник на изкуствено осветление. Макар и звездите да изглеждат по-ярки извън земната атмосфера, окото не би могло да долови разликата. Изумителната гледка на половината от небесната сфера, обхваната само с един поглед, е нещо, което нито един панорамен прозорец не би могъл да предложи.

Но Хейуд Флойд бе напълно доволен от своята гледка към вселената, особено когато жилищната зона се намираше от тъмната страна на бавно въртящата се космическа болница. Тогава в неговото четириъгълно зрително поле нямаше нищо друго освен звезди, планети, мъглявини — а понякога, засенчвайки всичко останало, и нетрепващият блясък на Луцифер, новият съперник на Слънцето.

Около десет минути преди началото на неговата изкуствена нощ той изключваше всички светлини в стаята, дори и червената лампичка за тревога, за да привикне напълно с тъмнината. Сравнително късно за един космически инженер беше изпитал удоволствието от астрономическите наблюдения с невъоръжено око и сега вече можеше да разпознава почти всяко съзвездие, дори и да виждаше само малка част от него.

Почти всяка „нощ“ през този месец май, докато кометата навлизаше в орбитата на Марс, той проверяваше местонахождението й на звездните карти. Макар че тя лесно можеше да бъде открита с помощта на силен бинокъл, Флойд упорито отказваше да го използва; той беше започнал една малка игра, проверявайки доколко старите му очи ще се справят с предизвикателството. Въпреки че двама астрономи от Мауна Кеа твърдяха, че вече са наблюдавали кометата визуално, никой не им вярваше, а подобни изявления от други обитатели на „Пастьор“ бяха посрещани с още по-голям скептицизъм.

Но за тази вечер се предвиждаше най-малко шеста степен на видимост; може би щеше да има късмет. Той проследи линията от Гама до Ипсилон и се загледа към върха на въображаем равностранен триъгълник, разположен върху нея — сякаш можеше да фокусира зрението си през цялата Слънчева система само с едно усилие на волята.

Ето я! — точно както я беше видял за първи път преди седемдесет и шест години, почти незабележима, но без опасност да бъде сбъркана. Ако не знаеше точно къде трябва да гледа, той дори не би я забелязал или би я помислил за някоя далечна мъглявина.

За невъоръженото му око тя беше само една малка, идеално кръгла мъглива точка; колкото и да се напрягаше, не можеше да открие и следа от опашката й. Но малката флотилия от сонди, които придружаваха кометата от няколко месеца насам, вече бяха регистрирали първите изригвания на прах и газове, които скоро щяха да създадат светеща струя сред звездите, простираща се точно в обратна посока на нейния създател — Слънцето.

Както всички останали, Хейуд Флойд беше наблюдавал трансформацията на студеното, тъмно — не, почти черно — ядро, докато то навлизаше във вътрешността на Слънчевата система. След седемдесет години дълбоко замразяване сложната смес от вода, амоняк и други ледени частици започваше да се топи и да бълбука. Една летяща планина, приблизително с формата — и размерите — на остров Манхатън, бе обхваната от космически изригвания на всеки петдесет и три часа; докато топлината на Слънцето проникваше през изолационната кора, изпаряващите се газове превръщаха Халеевата комета в пробит парен котел. Струи водна пара и прах заедно с една пъклена смесица от органични химикали изригваха от половин дузина малки кратери. Най-големият — с размерите на футболно игрище — изригваше редовно близо два часа след местното зазоряване. Той приличаше на някой земен гейзер и веднага беше кръстен „Олд Фейтфул“[15].

Флойд вече си представяше как стои на ръба на този кратер в очакване Слънцето да се издигне над мрачния, разкривен пейзаж, който той познаваше добре от космическите снимки. Вярно, че в договора не се споменаваше нищо за това, дали пътниците — тук не влизаха екипажът и научният персонал — ще могат да излизат от кораба, когато той се приземи върху Халеевата комета.

От друга страна, в малкия документ нямаше нищо, което изрично да забранява това.

„Ще ми намерят някаква работа, за да ме спрат — помисли си Хейуд Флойд. — Но съм сигурен, че все още мога да се оправя със скафандъра. А ако греша…“

Той си спомни, че беше чел как веднъж някакъв посетител на Тадж Махал заявил: „Бих умрял още утре заради този монумент.“

А той с удоволствие щеше да го направи заради Халеевата комета.

Повторно завръщане

Дори и ако се изключи този неприятен инцидент, завръщането на Земята не беше лесно.

Първият шок бе дошъл малко след размразяването му, когато д-р Руденко го беше събудила от дългия му сън. Уолтър Кърноу се въртеше край нея и дори в полубудното си състояние Флойд усети, че нещо не е наред; радостта им от неговото събуждане беше малко преувеличена и не можеше да прикрие следите от някакво напрежение. Едва след като се беше възстановил напълно, те го осведомиха, че д-р Чандра вече не е между живите.

Някъде отвъд Марс, толкова незабележимо, че мониторите не можеха да определят точното време, той просто бе престанал да съществува. Тялото му, плаващо свободно в космоса, беше минало незабелязано покрай орбитата на „Леонов“ и отдавна вече бе погълнато от огъня на Слънцето.

Причината за смъртта му беше напълно неизвестна, но Макс Брейловски изказа предположение, което, макар и крайно ненаучно, не бе оспорено дори и от главния хирург Катерина Руденко.

— Той не можеше да продължи да живее без Хал. Странното беше, че точно Уолтър Кърноу добави:

— Интересно как ли ще го приеме Хал. Изглежда, че там, отвън, нещо улавя всички наши предавания. Рано или късно той ще научи.

А сега и Кърноу вече не беше между живите — както и всички останали освен малката Женя. Не беше я виждал от двайсет години, но получаваше редовно картичка от нея всяка Коледа. Последната все още беше закачена над бюрото му. На нея имаше тройка, натоварена с подаръци, носеща се през снеговете на руската зима и наблюдавана от ужасно изгладнели вълци.

Четирийсет и пет години! Понякога му се струваше, че едва вчера „Леонов“ бе навлязъл в орбита около Земята и бе посрещнат от приветствията на цялото човечество. Но тези приветствия бяха някак вяли — изпълнени с необходимото уважение, но лишени от искрен ентусиазъм. Мисията до Юпитер като цяло беше прекалено успешна; тя бе отворила кутията на Пандора, чието пълно съдържание тепърва трябваше да бъде проучено.

Когато черният монолит, станал известен като „Тихо — Магнитна Аномалия — Едно“, беше изкопан от недрата на Луната, само шепа хора знаеха за неговото съществуване. Едва след злощастното пътешествие на „Дискъвъри“ до Юпитер светът научи, че преди четири милиона години един чужд разум е минал през Слънчевата система и е оставил визитната си картичка. Тази новина беше голямо, но не и изненадващо откритие — хората бяха очаквали подобно нещо десетилетия наред.

И всичко това бе станало дълго преди зараждането на човешката раса. Макар че някаква загадъчна злополука бе сполетяла „Дискъвъри“ близо до Юпитер, нямаше солидни доказателства, че тя се дължи на нещо друго освен повреда в кораба. Въпреки че философското значение на „Т.М.А.-1“ беше очевидно, за постигането на всякакви практически цели човечеството все още беше само във Вселената.

Сега това вече не беше така. Само на няколко светлинни минути от тях — на един хвърлей камък според космическите разстояния — имаше разум, който можеше да създаде звезда, и за постигането на собствените си загадъчни цели да унищожи планета, хилядократно по-голяма от Земята. Още по-зловещ беше фактът, че този разум бе показал осведомеността си за съществуването на човешката раса чрез последното съобщение, изпратено от „Дискъвъри“ от луните на Юпитер точно преди огненото раждане на Луцифер да го унищожи:

ВСИЧКИ ТЕЗИ СВЕТОВЕ СА ВАШИ — ОСВЕН ЕВРОПА[16]. НЕ СЕ ОПИТВАЙТЕ ДА СЕ ПРИЗЕМИТЕ ТАМ.

Бляскавата нова звезда, след чието появяване нощта изчезна, с изключение на няколкото месеца в годината, когато тя минаваше зад Слънцето, донесе на човечеството и надежда, и страх. Страх — защото неизвестното, особено когато е свързано с всемогъщество, не можеше да не предизвика тази първична емоция. Надежда — заради измененията, които то бе внесло в световната политика.

Често се говори, че единственото нещо, което би могло да обедини човечеството, е заплаха от Космоса. Дали Луцифер бе заплаха, никой не знаеше; но несъмнено беше предизвикателство. А това, както се оказа, бе достатъчно.

Хейуд Флойд следеше геополитическите промени от удобната си позиция в „Пастьор“, като че ли самият той беше извънземен наблюдател. Отначало нямаше никакво намерение да остава в Космоса, след като веднъж се бе възстановил напълно. За учудване и досада на неговите лекари това отне доста дълго време.

Поглеждайки назад от спокойствието на последните години, Флойд знаеше със сигурност защо костите му отказваха да заздравеят. Той просто не желаеше да се завърне на Земята: не беше останало нищо на примамливия синьо-бял глобус, който изпълваше зрителното му поле. Понякога той разбираше отлично защо Чандра бе загубил желанието да живее.

Беше чиста случайност, че не взе самолета за Европа с първата си жена. Сега Мериън беше мъртва. Споменът за нея сякаш бе част от друг живот, който може би принадлежеше на друг човек, а двете им дъщери бяха само учтиви непознати, създали свои собствени семейства.

Но той бе загубил Керълайн по своя вина, макар че тогава нямаше голям избор по въпроса. Тя така и не разбра (а дали той успя?) защо Флойд напусна красивия дом, който бяха създали заедно, и се изгуби години наред в студената пустош далеч от Слънцето.

Макар и да знаеше, още преди мисията да беше наполовина завършена, че Керълайн няма да го дочака, той отчаяно се надяваше, че Крис ще му прости. Но бе лишен дори от тази утеха; синът му беше останал без баща твърде дълго време. Когато Флойд се завърна, Крис бе намерил втори баща в лицето на мъжа, заел мястото му в живота на Керълайн. Отчуждението беше пълно; Флойд мислеше, че никога няма да свикне с това, но, разбира се, успя — след известно време.

Тялото му лукаво заговорничеше с подсъзнателните му желания. Когато най-сетне се завърна на Земята след проточилото се възстановяване в „Пастьор“, той веднага разви такива тревожни симптоми — включително и нещо, което подозрително напомняше гангрена на костите. Незабавно бе изпратен обратно в орбита. И остана там (ако не се смятат няколкото екскурзии до Луната), напълно пригоден за живота в условията на нулева до една шеста от земната гравитация на бавно въртящата се космическа болница.

Не живееше като отшелник — точно обратното. Дори докато се възстановяваше, той диктуваше доклади, даваше показания пред безбройните комисии, беше интервюиран от представители на средствата за масова информация. Беше известен човек и се наслаждаваше на това, докато можеше. Така компенсираше душевните си рани.

Първото пълно десетилетие — от 2020 до 2030 — беше минало толкова бързо, че сега му бе трудно да фокусира спомените си върху него. Имаше обичайните кризи, скандали, престъпления, бедствия — особено Голямото калифорнийско земетресение, чиито последици беше наблюдавал със затаен ужас на мониторите в станцията. При най-голямо увеличение на образа и благоприятни условия можеха да се видят отделни хора, но от своята гледна точка на бог той не можеше да стане съпричастен с бягащите точици, които напускаха горящите градове. Само наземните камери разкриваха истинския ужас на положението.

През това десетилетие, макар че резултатите щяха да се почувстват по-късно, политическите тектонски пластове се придвижваха също тъй неумолимо, както и геоложките — но в обратна посока, като че времето се връщаше назад. Защото в началото на Земята съществуваше само един суперконтинент — Пангеа, който през различните епохи се бе разцепил на няколко къса. Същото беше станало и с човека, който се бе разделил на неизброими племена и нации; сега те отново се смесваха, а старите езикови и културни бариери започваха да се вдигат.

Макар че Луцифер беше ускорил този процес, започнал десетилетия по-рано, когато ерата на реактивните самолети предизвика взрив в световния туризъм. Почти по същото време — това, разбира се, не беше съвпадение — сателитите и фибровата оптика направиха революция в комуникациите. С историческото премахване на таксите върху международните разговори на 31 декември 2000 г. всяко телефонно обаждане стана градско, а човечеството посрещна новото хилядолетие като едно голямо, разменящо си клюки семейство.

Както повечето семейства, и то не всякога живееше в мир, но споровете му вече не заплашваха цялата планета. Във втората — и последна — ядрена война бяха използвани същият брой бомби, както и в първата: точно две. И макар че теглото им в килотонове беше по-голямо, жертвите бяха далеч по-малко, защото и двете бяха хвърлени върху слабо населени петролни инсталации. На този етап Голямата тройка — Китай, САЩ и СССР — започна да действа с похвална бързина и мъдрост, изолирайки бойната зона, докато оцелелите противници не се вразумиха.

През десетилетието от 2020 до 2030 г. мащабна война между Великите сили беше също толкова немислима, колкото война между Канада и Съединените щати през миналия век. Това не се дължеше на някакво сериозно подобрение в човешкия характер или на какъвто и да било друг фактор, а на нормалното предпочитание на живота пред смъртта. Много от механизмите на мира дори не бяха съзнателно планирани: преди политиците да разберат какво става, те откриха, че тези механизми са вече на мястото си и функционират добре…

Никакъв държавник или идеалист не беше изобретил движението „Заложник на мира“; самото име бе измислено много по-късно, когато някой откри, че във всеки момент имаше около стотина хиляди руски туристи в Съединените щати — и половин милион американци в Съветския съюз, повечето от тях увлечени в традиционното си развлечение — да се оплакват от водопроводната инсталация. Като капак на всичко, и в двете групи имаше несъразмерно голям брой важни личности — синовете и дъщерите на богатите, привилегированите и политиците.

А дори и някой да искаше, вече не бе възможно да се подготви широкомащабна война. Епохата без тайни беше започнала през 90-те години на XX век, когато находчивите средства за масова информация започнаха да изстрелват фотографиращи сателити със същите намерения, каквито имаха военните в предишните три десетилетия. Пентагонът и Кремъл бяха извън себе си от яд, но не можеха да се справят с Ройтерс, Асошиейтед прес и непрекъснатите 24-часови предавания на „Орбитъл Нюз Сървис“.

До 2060 г., макар и светът да не беше напълно разоръжен, той бе надеждно умиротворен, а петдесетте оставащи ядрени ракети бяха под международен контрол. Когато популярният монарх Едуард VIII бе избран за първия Световен Президент, учудващо малко страни — дванайсет на брой — се противопоставиха на това решение. По големина и важност те се простираха от все още упорито неутралните швейцарци (чиито ресторанти и хотели въпреки това посрещнаха новата бюрокрация с отворени обятия) до още по-фанатичните в своята независимост жители на Фолклендските острови, които сега пък устояваха на всички опити на вбесените англичани и аржентинци да си ги пробутат един на друг.

Демонтирането на огромната и напълно паразитна военна индустрия бе дало безпрецедентен — макар и понякога болезнен — тласък на световната икономика. Сега вече жизненоважните суровини и талантливите специалисти нямаше да бъдат поглъщани от тази черна дупка или използвани за всеобщо унищожение. Вместо това те щяха да помогнат за преодоляването на разрухата и опустошението на вековете, като изграждаха света наново.

И като създаваха нови светове. Сега действително човечеството беше открило „моралния еквивалент на войната“ и едно предизвикателство, което щеше да погълне излишната енергия на расата — за толкова хилядолетия напред, колкото някой би се осмелил да си представи.

Магнат

Когато се роди, Уилям Цанг бе наречен „Най-скъпото бебе в света“; той задържа тази титла две години, след което тя бе дадена на сестра му. Титлата все още беше нейна, а след отменянето на Закона за семейството никой вече не можеше да претендира за нея.

Баща им, легендарният сър Лорънс, беше роден по времето, когато в Китай за втори път бе въведено строгото правило: „Едно семейство — едно дете“; неговото поколение бе дало на психолозите и социолозите материал за безкрайни изследвания. Без братя и сестри — а в много случаи и без чичовци и лели — това поколение беше уникално за човешката история. Дали това се дължеше на издръжливостта на вида, или заслугата беше на разпространената в Китай семейна система, вероятно никога няма да стане ясно. Но беше факт, че децата на това странно време имаха удивително малко недостатъци; все пак системата бе оставила своите белези и сър Лорънс се беше постарал, понякога с доста ефектни жестове, да се реваншира за самотата през детските си години.

Когато през ’22 се роди второто му дете, свободната система беше станала закон. Човек можеше да има колкото деца пожелае, но трябваше да заплати съответната такса. (Комунистите от старата гвардия не бяха единствените, които счетоха цялата тази схема за ужасяваща, но в новосъздадения Конгрес на Народната Демократична Република връх взеха техните по-прагматични колеги.)

Деца номер 1 и 2 бяха безплатни. Номер 3 струваше един милион сола. Номер 4 — два милиона. Номер 5 — четири милиона, и така нататък. Фактът, че теоретически в Народната Република нямаше капиталисти, беше добродушно пренебрегнат.

Младият мистър Цанг (разбира се, това бе години преди крал Едуард да го удостои със званието Кавалер на Ордена на Британската империя) никога не показваше дали има някаква цел; когато се роди петото му дете, той все още беше сравнително беден милионер. Но бе само четирийсетгодишен, и когато закупуването на Хонконг не отне чак толкова голяма част от капитала му, колкото се беше опасявал, той откри, че все още има значително количество джобни пари.

Такава бе легендата. Подобно на много други истории за сър Лорънс, беше трудно да различиш фактите от митологията. Със сигурност не беше верен упорито носещият се слух, че е спечелил първото си състояние от продажбата на прочутото пиратско издание (с размерите на кутия за обувки) на Библиотеката на Конгреса[17]. Цялата операция по кражбата на Матрицата за Молекулярна Памет бе проведена извън Земята и беше станала възможна след отказа на Съединените щати да подпишат Лунната конвенция.

Въпреки че сър Лорънс не беше мултитрилйонер, веригата от корпорации, която бе изградил, го направи най-голямата финансова сила на Земята — доста добро постижение за сина на един скромен търговец на видеокасети в областта, все още известна под името „Новите територии“. Вероятно той дори не забеляза осемте милиона, които трябваше да плати за дете номер шест, или даже трийсет и двата за номер осем. Платените за номер девет шейсет и четири милиона му донесоха световна известност, а след като се появи номер десет, паричните облози за това какви са бъдещите му планове почти надхвърлиха двеста петдесет и шестте милиона, които би му струвало следващото дете. Но тогава лейди Жасмин, която съчетаваше у себе си най-добрите качества на стоманата и коприната в съразмерни пропорции, реши, че династията Цанг е вече достатъчно голяма.

Съвсем случайно (ако изобщо нещо става така) сър Лорънс започна лично да се занимава с космическия бизнес. Разбира се, той имаше обширни интереси в корабоплаването и астронавтиката, но те се ръководеха от петимата му синове и техните съдружници. Истинското призвание на сър Лорънс бяха комуникациите — вестници (малкото, които бяха останали), книги, списания (на хартия и електронни) и най-вече световните телевизионни мрежи.

След това той купи великолепния стар хотел „Пенинсулър“, който някога за бедното китайско момче бе въплъщавал символа на богатството и властта, и го превърна в своя резиденция и главен офис. Заобиколи го с красив парк, като просто премести огромните супермаркети под земята (новосформираната му „Корпорация за изкопни работи с лазер“ натрупа цяло състояние чрез този проект и даде пример на много други градове).

Един ден, докато се наслаждаваше на несравнимата гледка на града отвъд пристанището, той реши, че са необходими нови подобрения. Изгледът от долните етажи на „Пенинсулър“ десетилетия наред беше закриван от една голяма сграда с вид на сплескана топка за голф. Тя, реши сър Лорънс, трябва да се махне.

Но директорът на планетариума в Хонконг — който бе смятан за един от петте най-добри в света — беше на съвсем друго мнение и скоро след това сър Лорънс бе приятно изненадан да открие в негово лице човек, когото не може да купи на никаква цена. Двамата станаха големи приятели, но когато д-р Хесенщайн подготви специално представление за шейсетия рожден ден на сър Лорънс, той дори не подозираше, че с това спомага за променянето на историята на Слънчевата система.

Под ледовете

Повече от сто години след като Цайс бе построил първия прототип в град Йена през 1924 г., в планетариумите все още се използваха няколко оптични проектори, които се простираха внушително над зрителите. Но Хонконг беше заменил още преди няколко десетилетия своя апарат от трето поколение с много по-усъвършенстваната електронна система. Огромният купол всъщност бе гигантски телевизионен екран, съставен от хиляди малки монитори, върху който можеше да се покаже всякакъв възможен образ.

Както можеше да се очаква, програмата беше открита с отдаване дължимото на неизвестния изобретател на ракетата някъде в Китай през тринайсети век. Първите пет минути представляваха кратък исторически преглед, в който набързо бяха споменати руските, германските и американските пионери, за да се премине към съществената част — кариерата на д-р Хсуе-Шен Циен. В такова време и място неговите сънародници биха могли да бъдат извинени за това, че го представяха като също толкова важна фигура в историята на ракетното дело, колкото са били Годар, Фон Браун или Корольов. И човек можеше да разбере справедливото им възмущение от арестуването му в Съединените щати по скалъпени обвинения, когато след приноса му в изграждането на прочутата Лаборатория по реактивни двигатели и след като бе назначен за първи професор със звание „Годар“ в калифорнийския университет, той бе решил да се завърне в родната си страна.

Изстрелването на първия китайски спътник от ракетата „Лонг Марч 1“ през 1970 г. беше споменато бегло, може би защото по това време американците вече бяха стъпили на Луната. Всъщност останалата част от двайсети век бе претупана за няколко минути и разказът се пренесе в 2007 г., когато в пълна тайна беше построен космическият кораб „Циен“, а другите световни събития служеха само за фон.

Дикторът не злорадства прекалено много върху смайването на останалите космически сили, когато една китайска станция внезапно беше излязла от земна орбита, за да изпревари руско-американския екипаж на „Космонавт Алексей Леонов“ в полета му към Юпитер. Историята бе достатъчно драматична — и трагична, — за да се нуждае от разкрасяване.

За съжаление имаше твърде малко автентичен визуален материал за илюстриране на разказа: в по-голямата си част програмата беше изградена от специални ефекти и умел монтаж на по-късни, далекообхватни фотографски кадри. По време на краткото си пребиваване върху заледената повърхност на „Европа“ екипажът на „Циен“ е бил твърде зает, за да успее да заснеме телевизионна документация, или поне да постави автоматична камера.

Въпреки всичко думите, изречени по това време, бяха запечатали много от тържествеността на това първо кацане върху луните на Юпитер. Коментарът на Хейуд Флойд, предаден от приближаващия се „Леонов“, даваше великолепна представа за картината, а имаше и достатъчно снимки на Европа за неговото илюстриране:

„В момента го наблюдавам с най-мощния телескоп на кораба: при това увеличение спътникът изглежда десет пъти по-голям от Луната, гледана с невъоръжено око. А гледката е наистина необикновена.

Повърхността е равномерно розова, на места има малки кафяви петна. Покрита е със сложна плетеница от тънки линии, които криволичат и се разпростират на всички страни. Всъщност много прилича на снимка от учебник по медицина, на която са изобразени преплетени вени и артерии.

Някои от тези линии са дълги стотици — и дори хиляди — километри и напомнят за въображаемите канали, които Пърсивал Лоуъл и някои други астрономи от началото на двайсети век са мислели, че виждат на повърхността на Марс.

Но каналите на Европа не са илюзия, макар че, разбира се, не са с изкуствен произход. Нещо повече, те наистина съдържат вода или поне лед. Защото спътникът е почти изцяло покрит от океан със средна дълбочина петдесет километра.

Поради своята отдалеченост от Слънцето температурата на повърхността на Европа е изключително ниска — около сто и петдесет градуса под нулата. Така че вероятно единственият му океан е масивен леден блок.

За моя изненада това не е така, защото под повърхността на Европа силите на прилива и отлива генерират доста топлина — същите сили активизират големите вулкани на съседния спътник Йо.

Така че ледът непрекъснато се топи, троши се и отново замръзва, образувайки пукнатини и коридори, подобни на онези върху плаващите ледове в полярните райони на Земята. Сега виждам точно тези причудливи пукнатини; повечето от тях са потъмнели и са много древни — може би са на милиони години. Но има и някои съвсем бели; това са новите, които са се образували съвсем наскоро, а кората им е дебела само няколко сантиметра.“

„Циен“ се е приземил точно до една от тези бели линии — хиляда и петстотин километровата ивица, която бе наречена „Гранд Канал“. Вероятно китайците възнамеряват да изпомпат водите му и да напълнят горивните си резервоари, за да успеят да изследват сателитната система на Юпитер, а след това да се завърнат на Земята. Това няма да е лесно, но те сигурно са проучили много добре мястото на приземяването и знаят какво правят.

Сега вече е ясно защо са поели такъв риск — и защо предявяват претенции към Европа. Спътникът им е необходим като станция за презареждане с гориво. Той може да се окаже ключът към цялата Слънчева система…

Но не беше станало така, помисли си сър Лорънс, облягайки се в луксозното кресло под нашарения с петна и ивици глобус, който изпълваше изкуственото небе. Океаните на Европа и до днес бяха недостъпни за човечеството поради причини, които все още бяха загадка. Не само недостъпни, но и невидими; откакто Юпитер се беше превърнал в слънце и двата му вътрешни сателита бяха изчезнали зад облаци от пара, издигаща се от повърхността им. В момента той наблюдаваше състоянието на Европа през 2010 г. — а не това, което представляваше сега.

По това време той едва бе излязъл от детската си възраст, но все още помнеше гордостта, която изпита, научавайки, че негови сънародници — колкото и да не одобряваше политиката им — щяха да направят първото кацане на един непознат свят.

Там, разбира се, не бе имало камера, която да заснеме кацането, но монтажът беше направен изключително добре. Той наистина бе готов да повярва, че това е обреченият кораб, който се спуска безшумно от кехлибареночерното небе към заледената повърхност на Европа и каца до безцветната ивица наскоро замръзнала вода, която беше кръстена „Гранд Канал“.

Всеки знаеше какво се бе случило след това; предвидливо не бе направен опит тази част да бъде показана визуално. Вместо това образът на Европа изчезна, за да бъде заменен от портрет, познат на всеки китаец, както Юри Гагарин на всеки руснак.

Първата фотография показваше Рупърт Чанг на неговия абитуриентски бал през 1989 г. — сериозен млад ученик, неразличим от хилядите други, в пълно неведение за срещата си с историята две десетилетия напред в бъдещето.

На фона на тиха музика коментаторът обобщи накратко връхните точки в кариерата на д-р Чанг до назначаването му за ръководител на научния екип на борда на „Циен“. На снимките той ставаше все по-възрастен, и ето че дойде последната, направена точно преди началото на мисията.

Сър Лорънс бе доволен, че планетариумът е тъмен. И приятелите, и враговете му щяха да бъдат изненадани да видят как очите му овлажняват, докато слушаше съобщението, отправено към приближаващия се „Леонов“ от д-р Чанг, който никога нямаше да узнае дали то е било прието:

„… зная, че сте на борда на «Леонов»… може би няма да имам много време… насочвам антената на скафандъра си в посоката, където мисля, че…“

Сигналът изчезна за няколко мъчителни секунди, а след това се появи отново значително по-ясен, макар и не много силен:

„… изпратете тази информация на Земята. «Циен» беше унищожен преди три часа. Аз съм единственият оцелял. Използвам радиото на скафандъра си — нямам представа дали обхватът му е достатъчно голям, но това е единствената ми възможност. Моля, слушайте внимателно. НА ЕВРОПА ИМА ЖИВОТ. Повтарям: НА ЕВРОПА ИМА ЖИВОТ…“

Сигналът отново се изгуби…

„… малко след полунощ, местно време. Изпомпвахме равномерно и резервоарите бяха пълни вече почти до половината. Д-р Ли и аз излязохме навън, за да проверим изолацията на тръбите. «Циен» стои — стоеше — на трийсетина метра от брега на «Гранд Канал». Тръбите тръгваха от него право надолу през леда. Много тънък — опасно е да се върви по него. Топлите вълни…“

Отново продължително мълчание…

„… без проблеми — петкиловатово осветление, закачено върху кораба. Като коледна елха — красиво, светлината направо прониква през леда. Великолепни цветове. Ли го видя пръв — някаква огромна тъмна маса, надигаща се от дълбините. Отначало го помислихме за пасаж от риба — беше твърде голямо за единичен организъм, — но тогава то започна да троши леда…

… като огромни купчини мокри водорасли, пълзящи по Земята. Ли изтича до кораба да вземе камера — а аз останах да наблюдавам и докладвах по радиото. Съществото се движеше толкова бавно, че лесно можех да го надбягам. Бях много повече развълнуван, отколкото изплашен. Мислех, че зная от кой вид е съществото — виждал съм снимки на горите от водорасли по крайбрежието на Калифорния, — но предположението ми се оказа съвсем погрешно.

… Виждах, че съществото е в опасност. То не би могло да оцелее при температура сто и петдесет градуса по-ниска от естествената му околна среда. Започваше да замръзва, докато се движеше напред — от него се отчупваха парчета, приличащи на стъкло, — но то все още се приближаваше към кораба като черна приливна вълна, чиято скорост постепенно намаляваше.

Все още бях толкова изненадан, че не можех да разсъждавам хладнокръвно и не разбрах какво се опитваше да направи…

… пълзеше нагоре по кораба, оставяйки след себе си нещо като леден тунел. Може би това беше неговата изолация срещу студа — както термитите се предпазват от слънчевата светлина със своите малки коридори от кал.

… тонове лед върху кораба. Радиоантените се счупиха първи. След това видях как поддържащите опори на кораба започват да се огъват — всичко беше в забавени движения, като сън.

Едва когато корабът започна да пада, разбрах какво се опитваше да направи съществото — но вече беше твърде късно. Можехме да се спасим — само да бяхме изгасили светлините.

Може би това е фототроп, чийто биологически цикъл се стимулира от слънчевата светлина, проникваща през леда. Или може би е било привлечено като пеперуда към свещ. Нашите прожектори вероятно са били най-яркото нещо на Европа досега…

След това корабът рухна. Видях как корпусът му се разцепи, появи се облак снежинки от кондензираната влага. Всички прожектори изгаснаха, освен един, който се люлееше назад-напред, закачен за кабел на два метра от Земята.

Не зная какво стана след това. Когато се опомних, стоях под прожектора до останките от кораба, а около мен се стелеше фина пелена от пресен сняг. Виждах следите от стъпките си много ясно. Сигурно съм изтичал дотам; вероятно бяха изминали само минута-две…

Растението — все още мислех, че е растение — беше неподвижно. Чудех се дали е пострадало от удара; големи парчета от него — дебели колкото човешка ръка — бяха паднали на земята като счупени клони.

Тогава туловището му отново се раздвижи. То се отдалечи от корпуса и запълзя към мен. Вече бях убеден, че съществото е чувствително към светлината: аз стоях точно под хилядаватовата лампа, която бе престанала да се люлее.

Представете си един дъб — или по-добре баниян, с неговите многобройни стебла и корени, — който е сплескан от гравитацията и се опитва да пълзи по земята. То спря на пет метра от светлината и започна да се разстила, докато образува идеален кръг около мен. Вероятно това бе границата на неговата поносимост — точката, където привличането от светлината се превръщаше в отблъскване. След това няколко минути не се случи нищо. Чудех се дали е мъртво. Дали най-накрая е замръзнало.

Тогава видях, че върху много от клоните се образуват големи пъпки. Приличаше на филм за постепенното разтваряне на цветята. Всъщност аз наистина ги помислих за цветя — всяко беше голямо колкото човешка глава.

Нежни, красиво оцветени мембрани започнаха да се разтварят.

Тогава ми хрумна, че никое живо същество не е виждало тези цветове преди — те са могли да се развият едва след като нашите светлини — нашите фатални светлини — огряха този свят.

Пипалца, тичинки, махащи безпомощно… Аз се приближих до живата стена, която ме обграждаше, за да видя по-добре какво става. Нито тогава, нито преди това бях почувствал и най-малкия страх от това същество. Бях сигурен, че то нямаше лоши намерения — ако изобщо имаше някакво съзнание.

Големите цветя вече бяха десетки, в различна степен на цъфтеж. Сега те ми напомняха за пеперуди, които току-що са излезли от какавидите си — с набръчкани крилца, все още немощни, — аз все повече и повече се доближавах до истината.

Но те замръзваха — умираха също толкова бързо, колкото се бяха родили. След това едно след друго започнаха да капят от пъпките майки. Няколко секунди те пляскаха наоколо като риби на сухо — и най-после разбрах точно какво представляват. Тези мембрани не бяха венчелистчета. Те бяха перки или техен еквивалент. Това беше ларвата на съществото, която можеше да плува свободно. Вероятно през по-голямата част от живота си то е прикрепено към морското дъно, а тези подвижни потомци тръгват да търсят нови територии. Също като коралите от океаните на Земята.

Коленичих, за да разгледам по-отблизо едно от тези малки същества. Красивите цветове бяха повехнали до мръснокафяво. Някои от венчелистчетата перки се бяха отцепили и замръзваха, превръщайки се в трошливи парченца. Но то все още мърдаше слабо и щом се приближих, се опита да ме избегне. Чудех се как ли усещаше присъствието ми.

Тогава забелязах, че всички тичинки — както ги бях нарекъл — имаха яркосини петънца на върха си. Те приличаха на малки звездни сапфири — или на сините очи по черупките на мидите, — поглъщаха светлината, но не можеха да я отразят както трябва. Докато наблюдавах, яркосиньото избледня, сапфирите помътняха и се превърнаха в обикновени камъчета…

Д-р Флойд — или който ме слуша в момента, — не ми остава много време; скоро Юпитер ще заглуши сигнала ми. Но аз почти свърших.

Тогава разбрах какво трябва да направя. Кабелът на хилядсватовата лампа висеше почти до земята. Дръпнах го няколко пъти и светлината изгасна сред дъжд от искри.

Тревожех се да не е станало прекалено късно. Няколко минути не се случи нищо. Така че се приближих до обкръжаващата ме стена от преплетени клони и я ритнах.

Много бавно съществото започна да разтваря кръга и запълзя обратно към Канала. Имаше достатъчно светлина — виждах отлично всичко. Ганимед и Калисто се бяха появили на небето. Юпитер беше един голям тънък полумесец — а от тъмната му страна, където започваха да се подават очертанията на Йо, се виждаше едно голямо зарево. Нямаше нужда да използвам лампичката на скафандъра си.

Следвах съществото по целия път до водата, като го ритах всеки път, когато забавяше ход, и през цялото време усещах как ледените късчета хрускат под ботушите ми… Когато наближи Канала, то придоби нови сили и енергия, сякаш знаеше, че това е родният му дом. Чудех се дали ще оцелее, за да се разлисти отново.

То изчезна под повърхността, оставяйки още няколко мъртви ларви върху чуждата земя. Открилото се пространство от незамръзнала вода бълбукаше в продължение на няколко минути, докато една защитна коричка лед я изолира от намиращия се над нея вакуум. Тогава се върнах до кораба, за да видя дали не може да се спаси нещо — не искам да говоря за това.

Имам само две молби, докторе. Когато специалистите класифицират това същество, надявам се да му дадат моето име.

И — когато следващият кораб се завръща у дома — помолете ги да пренесат костите ни обратно в Китай.

Юпитер ще заглуши сигнала ми след няколко минути. Да можех да узная дали някой е приел съобщението ми. Както и да е, ще го повторя, когато отново имам възможност за радиовръзка — ако животоподдържащата система на скафандъра ми издържи дотогава.

Тук е професор Чанг. Предавам това съобщение от спътника Европа, за да ви уведомя, че корабът «Циен» бе унищожен. Приземихме се до «Гранд Канал» и поставихме помпите си на края на леда…“

Сигналът рязко се прекъсна, появи се отново за момент, а след това изчезна напълно под шумовия фон. Това бе единственото съобщение, което професор Чанг бе успял да предаде; но то вече бе насочило амбициите на Лорънс Цанг към космоса.

Залесяването на Ганимед

Ролф ван дер Берг се оказа ПОДХОДЯЩИЯТ човек на подходящото място в подходящото време; без един от тези компоненти комбинацията нямаше да се получи. Така всъщност се прави по-голямата част от историята.

Той се оказа подходящият човек, защото беше син на холандски преселник в Африка и опитен геолог; и двата фактора бяха еднакво важни. Оказа се на подходящото място, защото това трябваше да бъде най-голямата от луните на Юпитер — третата от поредицата Йо, Европа, Ганимед и Калисто.

Времето не беше чак толкова важно, защото информацията бе лежала като бомба със закъснител в банките с данни цяло десетилетие. Ван дер Берг я откри едва през ’57-а година; дори тогава му бе необходима още една година, за да се убеди, че не е луд — и чак през ’59-а той тихомълком задигна оригиналните документи, за да не може никой да повтори неговото откритие. Едва тогава той можа спокойно да насочи вниманието си към главния проблем: какво да прави по-нататък.

Всичко бе започнало, както обикновено става в такива случаи, с едно съвсем банално наблюдение в област, която дори не засягаше пряко Ван дер Берг. Задачата му като член на групата по планетарно инженерство със специално предназначение бе да проучи и каталогизира природните ресурси на Ганимед; изобщо не му влизаше в задълженията да се занимава с недостъпния съседен сателит. Но Европа бе загадка, която едва ли някой — най-малко хората на съседния й спътник — можеше да пренебрегва дълго време. На всеки седем дни тя минаваше между Ганимед и бляскавото малко слънце, което някога беше Юпитер, предизвиквайки слънчеви затъмнения, които понякога траеха по дванайсет минути. Когато беше най-близо, изглеждаше малко по-малка от Луната, гледана от Земята, но се смаляваше почти до една четвърт от този размер, когато се намираше от другата страна на орбитата си.

Затъмненията често бяха доста ефектни. Точно преди да застане между Ганимед и Луцифер, Европа се превръщаше в зловещ черен диск, заобиколен с пръстен от кървавочервени пламъци, получен при пречупването на светлината на новото слънце от атмосферата, създадена с негова помощ.

За по-малко от половин човешки живот Европа се беше изменила. Топенето на ледената обвивка на полукълбото, което винаги бе обърнато към Луцифер, беше довело до създаването на втория океан в Слънчевата система. Цяло десетилетие той се пенеше и изпускаше мехури във вакуума над него, докато бе постигнато равновесие. Сега Европа притежаваше рядка, но достатъчна — макар и непригодна за човека — атмосфера, съставена от водни пари, водороден сулфид, въглероден и серен двуокис, азот и различни рядко срещани газове. И макар че малко погрешно наречената тъмна страна на спътника все още беше напълно замръзнала, една област с големината на Африка вече имаше умерен климат, вода в течно състояние и няколко пръснати тук-таме острова.

Всичко това, и още някои незначителни подробности, беше видяно от телескопи, намиращи се в орбита около Земята. По времето, когато първата гаирокомащабна експедиция излетя към луните на Галилей през 2028 г., Европа вече беше забулена с плътна обвивка от облаци. Предпазливите радарни проучвания откриха само наличието на гладък океан от едната страна и почти също толкова гладък лед от другата; Европа запази репутацията си на най-плоския недвижим имот в Слънчевата система.

Десет години по-късно това вече не беше така: на Европа се беше случило нещо драстично. Сега спътникът имаше една самотна планина, висока почти колкото Еверест, стърчаща от заледената зона на здрача. Вероятно вулканичната активност — като онази, която се проявяваше непрекъснато на съседния Йо — беше изтласкала тази скална маса нагоре към небето. Силно повишеното топлинно излъчване на Луцифер би могло да предизвика такова събитие.

Но имаше известни съмнения относно това на пръв поглед достоверно обяснение. Планината Зевс беше неправилна пирамида, а не обичайният вулканичен конус; освен това радарите не бяха зарегистрирали характерните за подобни случаи потоци от лава. Няколкото мъгливи снимки, направени чрез телескопите на Ганимед през една открила се за малко пролука в облаците, показваха, че тя е изцяло покрита с лед като замръзналия пейзаж около нея. Какъвто и да беше правилният отговор, появяването на планината Зевс очевидно е било травматично събитие за света, над който се издигаше, защото целият причудлив релеф от начупени ледени блокове от тъмната страна на спътника беше напълно променен.

Един независим учен беше изложил теорията, че Зевс е „космически айсберг“ — парче от комета, което е паднало върху Европа от космоса. Очуканият Калисто беше достатъчно доказателство, че такива бомбардировки е имало в далечното минало. Тази теория не беше много популярна на Ганимед, чиито бъдещи колонисти и без това си имаха достатъчно проблеми. Те бяха много облекчени, когато Ван дер Берг убедително опроверга теорията; всяка ледена маса с такива размери би се пръснала при сблъсъка — а дори и ако това не станеше, гравитацията на Европа, колкото и слаба да беше, твърде бързо би причинила нейното срутване. Радарните измервания показваха, че въпреки постепенното потъване на Зевс планината все пак бе запазила цялостния си релеф напълно непроменен. Теорията за леда не беше вярна.

Проблемът, разбира се, можеше да бъде разрешен чрез изпращане на сонда, която да мине през облачната мантия на Европа. За съжаление това, което се криеше под тази плътна обвивка, явно не обичаше любопитните.

ВСИЧКИ ТЕЗИ СВЕТОВЕ СА ВАШИ — ОСВЕН ЕВРОПА. НЕ СЕ ОПИТВАЙТЕ ДА СЕ ПРИЗЕМИТЕ ТАМ.

Това последно съобщение, изпратено чрез космическия кораб „Дискъвъри“ точно преди неговото унищожаване, не беше забравено, но непрекъснато се водеха спорове как трябва да се разбира. Дали „приземяването“ се отнасяше за сонди-роботи, или само за кораби с екипаж? А как стоеше въпросът с прелитането над спътника — с екипаж или без? Или пък балони, които да летят в горните слоеве на атмосферата?

Учените бяха нетърпеливи да открият отговора, но широката общественост показваше недвусмислени признаци на нервност по въпроса. Човек не биваше да си играе със сила, която бе способна да взриви най-голямата планета в Слънчевата система. А и щяха да са необходими векове, за да бъдат изследвани и разработени Йо, Ганимед, Калисто и дузините по-малки спътници; Европа можеше да почака.

Поради това Ван дер Берг неведнъж беше съветван да не губи ценното си време за изследвания без практическо значение, когато на Ганимед имаше толкова много работа. („Къде можем да намерим въглерод — фосфор — нитрати за хидропоничните ферми? Доколко е стабилен склонът Бърнард? Има ли опасност от ново свличане на кал във Фригия?“ И така нататък, и така нататък…) Но той беше наследил от своите холандски предшественици заслужената репутация на упорит човек; дори когато работеше върху многобройните си други проекти, той не преставаше да хвърля погледи през рамо към Европа.

И един ден, само за няколко часа, силен вятър откъм тъмната страна на спътника прочисти небето над планината Зевс.

Заминаване

„Аз също ще оставя всичко, което някога съм имал…“

От кои дълбини на паметта му този стих бе изплувал на повърхността? Хейуд Флойд затвори очи и се помъчи да се съсредоточи върху миналото си. Несъмнено беше от поема — а той не бе прочел и ред поезия, след като завърши колежа. Дори и там прочетеното не беше много, освен на един кратък семинар, посветен на английската литература.

Без по-подробни данни компютърът на станцията щеше да има нужда от известно време — може би десетина минути, — за да открие този стих сред цялата английска литература. Но това нямаше да е честно (а щеше да излезе и доста скъпо) и Флойд предпочете да приеме интелектуалното предизвикателство.

Това несъмнено бе военна поема — но за коя война? През XX век те бяха толкова много…

Той все още се мъчеше да разпръсне мъглата на спомените си, когато гостите му пристигнаха, движейки се с леката, бавна грация на хора, които от дълго време живеят в условията на една шеста от земната гравитация. Обитателите на „Пастьор“ бяха силно повлияни от така нареченото центрофужно напластяване; някои хора изобщо не напускаха централната част, където гравитацията беше нулева, докато тези, които се надяваха един ден да се върнат на Земята, предпочитаха режима, при който теглото им беше почти нормално — в краищата на огромния, бавно въртящ се диск.

Сега Джордж и Джери бяха най-старите и най-близки приятели на Флойд — което бе учудващо, защото на пръв поглед между тях нямаше много общи неща. Правейки равносметка на своя доста пъстър личен живот — две женитби, три официални връзки, две неофициални, три деца, — той често завиждаше на техния дълготраен и стабилен брак, който очевидно не се влияеше от „племенниците“ им на Земята и на Луната, посещаващи ги от време на време.

— Никога ли не сте мислили за развод? — попита ги той веднъж шеговито.

Както обикновено, Джордж — чието акробатично, но все пак напълно сериозно дирижиране бе допринесло до голяма степен за възраждането на класическия симфоничен оркестър — имаше какво да каже.

— За развод — никога — гласеше краткият му отговор. — За убийство — доста често.

— Но, разбира се, няма да се измъкне безнаказано — не му остана длъжна Джери. — Себастиан ще го издаде.

Себастиан беше красив говорещ папагал, когото съпрузите бяха донесли след дълга битка с болничните власти. Той не само говореше, но и можеше да изсвири началните тактове на Концерта за цигулка от Сибелиус, с което Джери — със значителната помощ на Антонио Страдивари — беше станала известна преди половин век.

Сега бе дошъл моментът да каже „сбогом“ на Джордж, Джери и Себастиан — може би само за няколко седмици, а може би завинаги. Флойд вече се беше сбогувал с всички останали на няколко последователни събирания, които застрашително бяха намалили запасите от вино в станцията, и не можеше да се сети за нищо друго, което не е свършил.

Арчи, неговият стар, но все още в пълна изправност компютърен секретар, беше програмиран да се занимае с всички пристигащи съобщения, като изпраща подходящи отговори или като адресира всичко спешно и лично до него на борда на „Юнивърс“. Щеше да бъде странно след всички тези години да не може да разговаря с когото пожелае, макар че в замяна на това щеше да избягва нежеланите обаждания. След няколко дни път корабът щеше да бъде достатъчно далеч от Земята, за да направи директните разговори невъзможни, и всякакво общуване щеше да се провежда чрез запис на гласовете или телетекст.

— Мислехме, че си ни приятел — негодуваше Джордж. — Беше гаден номер да ни караш да се грижим за твоите работи — особено след като няма да ни оставиш нищо.

— Може и да получите няколко изненади — ухили се Флойд. — Във всеки случай Арчи ще се погрижи за всички подробности. От вас искам само да преглеждате пощата ми в случай че се появи нещо, което той не разбира.

— Ако той не го разбере, и ние няма да можем. Какво знаем за твоите научни дружества и други такива глупости?

— Те ще се оправят и без мен. Моля ви, внимавайте почистващият персонал да не разбърка твърде много нещата ми, докато ме няма — а ако не се върна, тук има някои лични съобщения, които трябва да бъдат изпратени — предимно семейни.

Семейни! В един дълъг живот като неговия освен удоволствия трябваше и болка.

Бяха изминали шейсет и три — шейсет и три! — години, откакто Мериън загина в самолетната катастрофа. Сега той почувства пристъп на угризение, защото дори не можеше да си припомни мъката, която сигурно бе изпитал тогава. Или в най-добрия случай това беше изкуствен, а не истински спомен. Какво ли щяха да чувстват един към друг, ако тя бе все още жива? Сега щеше да е навършила точно сто години…

А двете малки момиченца, които някога бе обичал толкова много, се бяха превърнали в любезни непознати с посивели коси, прехвърлили шейсетте, със свои собствени деца — и внуци! В последна сметка от тази страна на фамилията имаше девет; без помощта на Арчи никога нямаше да може да се оправи с имената им. Но поне всички те си спомняха за него на Коледа по задължение, ако не от в.

Вторият му брак, разбира се, беше изместил спомените за първия като по-късните писания върху средновековен палимпсест[18].

Срещата не беше успешна: не беше и втората, уредена с цената на значителни разходи и трудности, на борда на самата космическа болница — всъщност точно в тази стая. Тогава Крис бе двайсетгодишен и току-що се беше оженил; ако имаше нещо, което обединяваше Флойд и Керълайн, това бе неодобрението на неговия избор.

И все пак Хелена опроверга опасенията им: тя стана добра майка на Крис II, който се роди само месец след сватбата. А когато заедно с много други млади съпруги остана вдовица след бедствието на Коперник, тя не се остави на мъката да я победи.

Имаше някаква странна ирония във факта, че и Крис I, и Крис II бяха загубили бащите си в космоса, макар и по съвсем различни начини. Флойд се беше завърнал при осемгодишния си син за кратко, и то като напълно непознат човек: Крис II поне беше имал баща през първите десет години от живота си, преди да го загуби завинаги.

А къде ли беше Крис тези дни? Нито Керълайн, нито Хелена — които сега бяха най-добри приятелки — знаеха дали той е на Земята, или в космоса. Но това беше типично за него; само една пощенска картичка с клеймо от база „Клавиус“ беше осведомила семейството за първото му пътуване до Луната.

Картичката на Флойд все още беше залепена на видно място над бюрото му. Крис II имаше добро чувство за хумор — и познаваше историята. Той беше изпратил на дядо си прочутата фотография на монолита, извисяващ се над фигурите в скафандри, събрали се около него в изкопа на кратера Тихо преди повече от половин век. Всички останали от групата вече бяха мъртви, а самият монолит вече не беше на Луната. През 2006 г., след много спорове, той бе донесен на Земята и изправен — като странно копие на централната сграда — на площада на Обединените нации. Той трябваше да напомня на човешката раса, че тя вече не е сама; пет години по-късно, когато Луцифер блестеше в небето, това напомняне вече не бе необходимо.

Пръстите на Флойд леко трепереха. Понякога дясната му ръка като че ли водеше свой собствен живот, докато отлепяше картичката, за да я пъхне в джоба си. Това щеше да бъде едва ли не единствената лична вещ, която щеше да вземе със себе си на борда на „Юнивърс“.

— Двайсет и пет дни. Ще се върнеш, преди да забележим, че те няма — каза Джери. — А между другото, вярно ли е, че и Димитри ще бъде на кораба?

— Този дребен казак! — изсумтя Джордж. — Аз дирижирах неговата Втора симфония през ’22-ра.

— Това не беше ли случаят, когато първата цигулка повърна по време на ларгото[19]?

— Не — това беше Малер, а не Михайлович. А освен това беше от духовите инструменти, така че никой не забеляза — освен онзи нещастник, който свиреше на тръбата — продаде я на следващия ден.

— Измисляш си!

— Разбира се. Но предай поздравите ми на стария негодник и го попитай дали си спомня нощта, която прекарахме във Виена. Кой още ще бъде на кораба?

— Чух ужасяващи слухове за тълпи от журналисти — каза замислено Джери.

— Уверявам ви, до голяма степен са преувеличени. Всички сме подбрани лично от сър Лорънс заради нашата интелигентност, остроумие, красота, чар или други подобни добродетели.

— А не поради това, че сте излишни?

— Сега, като го казваш, си спомних, че всички трябваше да подпишем един доста потискащ правен документ, освобождаващ Космически линии Цанг от всякаква възможна отговорност. Между другото, моят екземпляр е в документите ми.

— Можем ли да припечелим нещо от него? — запита Джордж с надежда.

— Не — адвокатите ми казват, че той е с железни правила. Компанията Цанг ще ме заведе до Халеевата комета и обратно, ще ми осигури храна, вода, въздух и стая с изглед.

— А в замяна?

— Когато се върна, ще направя всичко възможно за реклама на бъдещите полети, ще се появя по телевизията, ще напиша няколко статии — всичко това е напълно приемливо, в замяна на такъв шанс. 0, да — освен това ще забавлявам спътниците си — и обратното.

— Как? Ще танцуваш и ще пееш?

— Ами, смятам да пленя слушателите си с подбрани откъси от моите мемоари. Но не мисля, че ще мога да се меря с професионалистите. Знаете ли, че Ива Мерлин ще бъде на борда?

— Какво! Как са успели да я измъкнат от уединението й на Парк Авеню?

— Сега би трябвало да е на сто и… о, извинявай, Хей.

— Тя е седемдесетгодишна, плюс или минус пет години.

— Остави минуса. Бях още хлапе, когато се появи „Наполеон“.

Настъпи дълга пауза, през която и тримата се върнаха към спомените си за този прочут филм. Въпреки че някои критици смятаха за най-добрата й роля Скарлет О’Хара, широката публика все още идентифицираше Ива Мерлин (или Евелин Майлс, с това име бе родена в Кардиф, Южен Уелс) с образа на Жозефина. Преди почти половин век оспорваният епос на Дейвид Грифин беше възхитил французите и вбесил англичаните — макар че сега и двете страни бяха съгласни, че понякога той е позволявал на артистичните си импулси да надделеят над историческите факти, особено в зрелищните финални сцени на коронацията на императора в Уестминстърското абатство.

— Тя ще бъде доста добра реклама за сър Лорънс — каза замислено Джордж.

— Мисля, че донякъде заслугата за нейното присъствие е моя. Баща й беше астроном — известно време работеше при мен, — а тя винаги се е интересувала много от науката. Така че й се обадих по видеофона.

Хейуд Флойд не сметна за нужно да добави, че както една голяма част от човечеството, и той се бе влюбил в Ива след излизането на екран на „Марк II“ на компанията Г.У.Т.У.

— Разбира се — продължи той, — сър Лорънс беше очарован от идеята, но трябваше да го убедя, че интересът й към астрономията не е повърхностен. Иначе пътешествието щеше да се превърне в социално бедствие.

— Това ми напомня — каза Джордж, изваждайки един малък пакет, който досега беше крил не съвсем успешно зад гърба си, — че имаме малък подарък за теб.

— Може ли да го отворя още сега?

— Мислиш ли, че трябва? — обърна се Джери към Джордж с известно безпокойство.

— Щом е така, непременно ще го отворя — каза Флойд, развързвайки яркозелената панделка и отвивайки хартията.

Вътре имаше картина в красива рамка. Макар че Флойд не разбираше много от изкуство, той я беше виждал и преди; впрочем кой ли би могъл да я забрави?

Импровизираният сал, подхвърлян от вълните, беше претъпкан с полуголи корабокрушенци, някои от тях вече на прага на смъртта, други махащи отчаяно към някакъв кораб на хоризонта. Отдолу имаше надпис:

САЛЪТ НА МЕДУЗА (Теодор Жерико, 1791–1824)

А под него беше бележката, написана от Джордж и Джери: „Да стигнеш дотам е само половината от удоволствието.“

— Вие сте двама негодници, но аз много ви обичам — каза Флойд, като прегърна и двамата. Светлинният сигнал „ВНИМАНИЕ“ на клавиатурата на Арчи замига енергично. Трябваше да тръгва.

Приятелите му си тръгнаха в мълчание, което бе много по-красноречиво от всякакви думи. За последен път Хейуд Флойд огледа малката стая, която бе неговата вселена през почти половината му живот.

И изведнъж си спомни как завършваше онази поема:

„Тук бях щастлив: щастлив си тръгвам и сега.“

Звездна флота

Сър Лорънс Цанг не беше сантиментален. Бе твърде голям космополит[20], за да се отнася сериозно към патриотизма — макар че като студент известно време беше носил една от изкуствените плитки, характерни за Третата културна революция. Но все пак програмата в планетариума, посветена на злополуката с „Циен“, го развълнува дълбоко и го накара да съсредоточи голяма част от огромното си влияние и енергия върху космоса.

Не след дълго той вече предприемаше пътувания до Луната през уикенда си и назначи втория след най-младия си син, Чарлс (този, който му беше струвал трийсет и два милиона сола), за вицепрезидент на Астролинии Цанг. Новата корпорация притежаваше само две изстрелвани с катапулт и задвижвани с водородно гориво ракети, чиято празна маса бе едва хиляда тона; скоро те щяха да излязат от употреба, но биха могли да дадат на Чарлс опита, който, сър Лорънс бе напълно убеден, щеше да бъде нужен през следващите десетилетия. Защото най-после, след толкова време, Космическата Ера наистина щеше да започне.

Малко повече от половин век разделяше братята Райт от появата на евтиния, масов въздушен транспорт; беше изминало два пъти повече време, преди да се отвърне на далеч по-голямото предизвикателство на Слънчевата система.

И все пак, когато Луис Алварес и неговият екип откриха горивната смес с катализатор мюон[21] през 50-те години на XX век, тя изглеждаше просто като един лабораторен куриоз, който нямаше да донесе нищо особено и представляваше интерес само на теория. Точно както великият лорд Ръдърфорд беше омаловажил перспективите на атомната енергия, така и самият Алварес се бе съмнявал, че „студената ядрена смес“ ще има някакво практическо приложение. Всъщност едва през 2040 г. неочакваното и случайно добиване на стабилни мюоно-водородни „съединения“ беше отворило нова страница в човешката история — точно както откриването на неутрона беше сложило началото на Атомната епоха.

Сега вече бе възможно построяването на малки, преносими ядрени централи с минимални средства за защита. В използваните досега горива вече бяха вложени такива огромни инвестиции, че електроцентралите в цял свят на първо време не бяха засегнати, но ефектът върху космическите полети бе незабавен; той можеше да бъде сравнен само с революцията, направена от реактивните самолети преди сто години.

С премахването на енергийните ограничения космическите кораби вече можеха да развиват много по-големи скорости; сега времето на полетите в Слънчевата система се измерваше със седмици, не с месеци или години. Но мюонният двигател си оставаше реактивно устройство — усъвършенствана ракета, чийто принцип на действие не се различаваше от този на задвижваните с химическо гориво нейни предшественици; и този двигател се нуждаеше от работна течност, която да му даде тласък. А най-евтината, най-чиста и най-подходяща от всички течности беше… обикновената вода.

Тихоокеанският космопорт едва ли щеше да изпита недостиг от това полезно вещество. Но нещата стояха различно с най-близката междинна база — Луната. Не бе открита и следа от вода при полетите на „Сървейър“, „Аполо“ и „Луна“. Ако на Луната някога е имало вода, хилядолетните бомбардировки от метеорити я бяха изпарили и изхвърлили в космоса.

Така поне смятаха селенолозите[22]: но доказателства за противното можеха да се видят още по времето, когато Галилей е насочил първия си телескоп към Луната. Някои лунни планини в продължение на няколко часа след зазоряване блестяха толкова ярко, като че ли са покрити със сняг. Най-известният случай е ръбът на великолепния кратер Аристарх, който Уилям Хършел, бащата на съвременната астрономия, веднъж забелязал да свети толкова силно в лунната нощ, че го помислил за действащ вулкан. Но е сгрешил; видяното от него е била светлината на Земята, отразена от един тънък и нетраен слой скреж, кондензиран по време на триста часа студен мрак.

Откриването на големите ледени наноси под долината на Шрьотер, криволичещият каньон, който тръгва от Аристарх, беше последната част от уравнението, която щеше да промени икономиката на космическите полети. Луната щеше да осигури станция за зареждане точно където тя бе необходима, високо върху най-отдалечените склонове, влияещи се от земното гравитационно поле в началото на дългия преход към планетите.

„Космос“, първият кораб от флотата на Цанг, беше предназначен за превоз на товари и пътници по линията Земя-Луна-Марс и служеше като изпитателен модел по силата на сложни сделки с дузина организации и правителства, снабден с все още експерименталния мюонов двигател. Построен в корабостроителницата „Имбриъм“, той имаше достатъчна тяга, за да излети от Луната с нулев полезен товар; като се прехвърляше от орбита на орбита, той никога вече нямаше да докосне повърхността на някоя планета. С обичайния си нюх към рекламата сър Лорънс насрочи първия му полет за деня, в който се навършваха сто години от изстрелването на първия изкуствен спътник — 4 октомври 2057 година.

Две години по-късно към „Космос“ се присъедини още един кораб от същия модел. „Галакси“[23] беше предназначен за линията Земя-Юпитер и имаше достатъчна тяга, за да стигне директно до която и Да е от луните на Юпитер, макар и с цената на значителна част от полезния товар. При необходимост той дори можеше да се върне на лунния си кей за ремонт. „Галакси“ беше най-бързият кораб, построен дотогава от човешки ръце: ако изразходваше цялата си горивна смес за едно-единствено върхово ускорение, той щеше да развие скорост от хиляда километра в секунда — при което щеше да измине разстоянието от Земята до Юпитер за една седмица, а до най-близката звезда би стигнал за не повече от десет хиляди години.

Третият кораб от флотата — и гордостта на сър Лорънс — беше събрал в себе си целия опит, придобит при построяването на предишните два. Но „Юнивърс“[24] не беше предназначен за товари. От самото начало той бе замислен като първият пътнически лайнер, който щеше да кръстосва космическите пътища — чак до Сатурн, перлата на Слънчевата система.

Сър Лорънс беше запланувал нещо още по-ефектно за първия полет на „Юнивърс“, но едно изоставане в строежа, причинено от конфликт с лунното поделение на сформирания наново синдикат „Тиймстърс“[25], беше объркало плановете му. Щеше да остане време само за първоначалните летателни изпитания и удостоверението на застрахователната компания „Лойдс“ в последните месеци на 2060 г. преди излитането на „Юнивърс“ от Земята на път към мястото на срещата. Трябваше да внимават със сроковете: Халеевата комета нямаше да чака дори човек като сър Лорънс Цанг.

Планината Зевс

Изследователският сателит „Европа VI“ беше прекарал в орбита почти петнайсет години и отдавна бе прехвърлил срока на живот, предвиден при конструирането му; дали трябва да бъде сменен, беше въпрос на обширни дебати в малката научна колония на Ганимед.

Той носеше на борда си обичайния набор от инструменти за събиране на данни, а също и една видеосистема, която сега беше почти безполезна. Макар че все още функционираше отлично, образът, който обикновено предаваше от Европа, беше един и същ — плътна облачна обвивка. Преумореният научен екип на Ганимед преглеждаше записите на бързи обороти веднъж седмично, а след това прехвърляше необработените данни на Земята. Общо взето, те щяха да бъдат много облекчени, когато „Европа VI“ спреше да функционира и потокът от безинтересни гигабайтове най-сетне пресъхнеше.

Но сега, за първи път от години насам, той беше заснел нещо вълнуващо.

— Орбита 71934 — каза заместникът на главния астроном, който беше извикал Ван дер Берг веднага щом значението на последния пакет от данни бе оценено. — Идва от Нощната страна. Движи се право към планината Зевс. Но в следващите десет секунди няма да видите нищо.

Екранът беше абсолютно черен. Ван дер Берг си представяше замръзналия пейзаж, бавно въртящ се хиляда километра под облачното си наметало. След няколко часа далечното Слънце щеше да изгрее там, защото Европа се завърташе около оста си веднъж на всеки седем земни дни. „Нощната страна“ всъщност би трябвало да бъде наречена „Страната на здрача“, защото през половината от това завъртане там имаше достатъчно светлина, но не и топлина. И все пак неточното име бе останало, защото до известна степен беше вярно: Европа познаваше изгрева на Слънцето, но не и изгрева на Луцифер.

Сега слънчевият изгрев се задаваше, ускорен хилядократно от летящата сонда. Една бледа светеща линия разполови екрана, когато хоризонтът изплува от мрака.

Светлинната експлозия бе толкова внезапна, че Вандер Берг беше почти готов да повярва, че наблюдава взривяването на атомна бомба. За част от секундата светлината пробяга през всички цветове на дъгата, после стана чисто бяла, когато слънцето се прехвърли над планината, и накрая изчезна, защото автоматичните филтри на сондата се бяха включили към веригата.

— Това е всичко; жалко, че по това време не е имало дежурен оператор — той щеше да насочи камерата надолу и да заснеме по-добре планината, докато преминавахме над нея. Бях сигурен, че ще искате да го видите, макар че това опровергава вашата теория.

— Как? — запита Ван дер Берг, повече озадачен, отколкото засегнат.

— Ако го прегледате на бавни обороти, ще разберете какво искам да кажа. Тези красиви ефекти на дъгата — те не са атмосферни — са причинени от самата планина. Само ледът може да направи такова нещо. Или стъклото — но това едва ли е стъкло.

— Не е възможно — вулканите могат да създадат естествено стъкло, но то обикновено е черно.

— Да?

— Ъъ… не мога да бъда сигурен, преди да съм прегледал данните. По мое мнение това е скален кристал — прозрачен кварц. От него могат да се правят много хубави призми и лещи. Дали ще имаме възможност за ново наблюдение?

— Боя се, че не — това си беше чист късмет — Слънцето, планината и камерата бяха на една линия в точно определен момент. Това може да се случи веднъж на хиляда години.

— Все пак благодаря ви! Можете ли да ми изпратите копие от записа? Не е спешно — сега заминавам да събирам материали на Перин и няма да мога да го прегледам, докато не се върна — Ван дер Берг се засмя късо, като че ли се извиняваше. — Знаете ли, ако това наистина е скален кристал, той ще струва цяло състояние. Може дори да ни помогне да решим проблема с платежния баланс…

Но това, разбира се, беше чиста фантазия. Каквито и чудеса — или съкровища — да криеше Европа, достъпът до тях бе забранен за човешката раса от онова последно съобщение на „Дискъвъри“. Дори и петдесет години по-късно нямаше никакъв знак, че забраната някога ще бъде вдигната.

Корабът на глупаците

— През първите четирийсет и осем часа на пътуването Хейуд Флойд не можеше да възприеме комфорта, просторните помещения — очебийната екстравагантност на условията за живот на борда на „Юнивърс“. Но повечето от спътниците му ги приемаха като нещо обикновено; тези, които никога не бяха напускали Земята, предполагаха, че всички космически кораби трябва да бъдат такива.

Той трябваше да се върне към историята на аеронавтиката, за да види нещата от правилната гледна точка. През своя живот беше станал свидетел — или по-точно беше преживял революцията в небесата на планетата, която сега се смаляваше зад него. Между тромавия стар „Леонов“ и усъвършенствания „Юнивърс“ лежаха точно петдесет години. (Емоционално той не можеше да го повярва — но беше безполезно да се спори с аритметиката.)

А точно петдесет години деляха и братята Райт от първите реактивни самолети. В началото на този половин век неустрашими авиатори прелитаха от едно поле на друго, с огромни очила и брулени от вятъра в откритите кабини; а в края му възрастни жени дремеха кротко по време на междуконтиненталните полети, движейки се с хиляда километра в час.

Така че може би не трябваше да се учудва на лукса и елегантното обзавеждане на неговата каюта или дори на факта, че имаше стюард, който да я почиства и подрежда. Големият прозорец беше най-изумителната част от неговия апартамент и отначало Флойд се почувства доста обезпокоен, като си помисли за тоновете въздушно налягане, които той задържаше срещу неумолимия космически вакуум, нито за миг не отслабващ своя натиск.

Най-голямата изненада, въпреки че предварително прочетените материали трябваше да са го подготвили за нея, беше наличието на гравитация. „Юнивърс“ беше първият космически кораб, който се движеше с непрекъснато ускорение, с изключение на няколкото часа за завъртане по средата на пътя. Когато огромните му резервоари за гориво, които побираха пет хиляди тона вода, бяха пълни догоре, той можеше да достигне една десета джи — не много, но достатъчно, за да не могат незакрепените предмети да се носят наоколо. Това беше особено удобно по време на хранене — макар че изминаха няколко дни, преди пътниците да се научат да не разбъркват много енергично супата си.

Четирийсет и осем часа след като напуснаха Земята, обитателите на „Юнивърс“ вече се бяха разделили на четири открояващи се групи.

Аристокрацията се състоеше от капитан Смит и неговите офицери. После идваха пътниците; след тях екипажът — подофицери и стюарди. А най-накрая бяха хората трета класа…

Това бе определението, което си бяха прикачили петимата млади космически учени, отначало на шега, но не след дълго започнаха да го употребяват с известна доза горчивина. Когато Флойд сравни техните тесни и претъпкани със съоръжения стаички със собствената си луксозна каюта, той застана на тяхна страна и започна да предава оплакванията им на капитана.

И все пак, като се имаше предвид всичко останало, те нямаха причини да мърморят; в бързането да се приготви корабът не беше сигурно дали изобщо ще има място за тях и оборудването им. Сега те с нетърпение очакваха момента, в който щяха да разположат инструментите си около — и върху — кометата през критичните дни, преди тя да направи обиколка на Слънцето и да изчезне за пореден път към външните предели на Слънчевата система. Членовете на научния екип щяха да изградят репутациите си по време на това пътуване, и те го знаеха. Само в моменти на изтощение или ядосани от някой инструмент, който отказваше да работи, учените започваха да се оплакват от шумната вентилационна система, от каютите, в които можеш да получиш клаустрофобия, и от появяващите се от време на време странни миризми с неизвестен произход.

Но никога не се оплакваха от храната, за която всички бяха съгласни, че е превъзходна. — Много по-добра — увери ги капитан Смит — от тази, която Дарвин е ял на кораба „Бийгъл“.

На което Виктор Уилис веднага отвърна: — Откъде знае? А между другото, капитанът на „Бийгъл“ си е прерязал гърлото, когато се върнал в Англия.

Такъв отговор беше доста типичен за Виктор, може би най-добрият научен говорител на планетата (за неговите почитатели) или учен-шоумен (за също толкова многобройните личности, които го одумваха. Не би било правилно да ги наречем неприятели; възхищението от неговия талант беше всеобщо, макар и понякога признато с неохота). Мекият му среднотихоокеански акцент и широките му жестове пред камерата бяха много пародирани и на него се приписваше заслугата (или беше обвиняван) за възраждането на модата на дългите бради. „Човек, който си пуска такава голяма брада, обичаха да казват критиците, сигурно крие доста неща.“

Сред шестте важни персони той несъмнено бе човекът, когото веднага можеш да познаеш — макар че Флойд, който вече не се смяташе за знаменитост, винаги ги наричаше иронично „Прочутата петорка“. Ива Мерлин често можеше да се разхожда по Парк Авеню без никой да я познае, в редките случаи, когато излизаше от апартамента си. Димитри Михайлович, за своя голяма досада, беше десетина сантиметра под средния ръст; това можеше да обясни предпочитанието му към оркестри с хиляди инструменти — истински или синтезирани с компютър, — но не го правеше по-известен сред широката публика.

Клифърд Грийнбърг и Маргарет М’Бала също спадаха към категорията на „прочутите неизвестни“ — макар че това несъмнено щеше да се промени, когато се върнеха на Земята. Първият човек, приземил се на Меркурий, имаше едно от онези приятни лица, които не се отличават с нищо особено и се помнят много трудно; още повече че дните, когато той бе на първо място в новините, вече бяха трийсет години назад в миналото. А както всички автори, които не обичат публичните разговори и раздаването на автографи, мис М’Бала би била разпозната от много малка част от милионите си читатели.

Литературната й слава беше станала една от сензациите на 40-те.

Едно научно изследване на древногръцкия пантеон обикновено не е кандидат за класациите на бестселърите, но мис М’Бала беше поставила неговите вечни, неувяхващи митове в условията на съвременната космическа епоха. Имена, които през миналия век бяха известни само на астрономите и учените, занимаващи се с класиката, сега бяха част от представата за света на всеки образован човек; почти всеки ден имаше новини от Ганимед, Калисто, Йо, Титан, Япет и дори от по-отдалечени планети като Карме, Пасифе, Хиперион, Феб…

Книгата й обаче би имала доста скромен успех, ако тя не бе наблегнала главно върху сложния семеен живот на Юпитер-Зевс, Баща на всички богове (и много други неща). И за късмет един гениален редактор беше променил оригиналното заглавие „Изглед от Олимп“ на „Страстите на боговете“. Някои завистливи академици я наричаха „Сладострастията на Олимп“, но всички те биха желали книгата да е написана от тях.

Не е чудно, че Маги М. — както бързо беше кръстена от своите спътници — първа използва фразата „Корабът на глупаците“. Виктор Уилис я възприе с охота и скоро откри интересен исторически резонанс. Преди близо един век Катрин Ан Портър беше отплувала заедно с група учени и писатели на борда на един презокеански лайнер, за да наблюдава изстрелването на „Аполо 17“ и края на първата фаза от изследването на Луната.

— Ще си помисля по въпроса — беше отбелязала заплашително мис М’Бала, когато й съобщиха за това. — Може би е време за трета версия. Но, разбира се, няма да съм сигурна, докато не се върнем на Земята…

Лъжата

Много месеци изминаха, преди Ролф ван дер Берг отново да насочи мислите и усилията си към планината Зевс. Покоряването на Ганимед беше нещо повече от всекидневна работа и понякога му се Налагаше да отсъства седмици наред от главния си офис в базата Дардан, за да проучи маршрута на бъдещата железопътна линия Гилгамеш-Озирис.

Географията на третата и най-голямата от луните на Галилей се беше променила драстично след взривяването на Юпитер — и все още се променяше. Новото слънце, което бе разтопило ледовете на Европа, не беше толкова силно тук, четири хиляди километра по-далеч — но излъчваше достатъчно топлина, за да образува умерен климат в централната част на полукълбото, което винаги беше обърнато към него. Имаше малки, плитки морета — някои с големината на Средиземно море — чак до областите с ширина четирийсет градуса на север и на юг. Малко черти на релефа бяха останали същите като на картите, съставени при мисиите на „Войиджър“ през двайсети век. Топящите се ледници и появяващите се от време на време тектонични движения, причинени от същите сили на прилива и отлива, които действаха и на другите две по-близки луни, превръщаха новия Ганимед в кошмар за картографите.

Но същите тези фактори го превръщаха в рай за планетарните инженери. Това беше единственият свят, освен безводния и много по-негостоприемен Марс, на който един ден хората биха могли да се разхождат без специална защита под откритото небе. На Ганимед имаше достатъчно вода, всички химикали, необходими за поддържането на живота, и — поне докато Луцифер грееше — по-топъл климат от много области на Земята.

Но най-хубавото от всичко беше, че херметичните скафандри вече не бяха необходими; атмосферата, макар и все още непригодна за дишане, бе достатъчно гъста, за да позволи използването на обикновени лицеви маски и бутилки с кислород. След няколко десетилетия — обещаваха микробиолозите, въпреки че избягваха да определят точни дати — дори и те нямаше да бъдат необходими. Няколко вида бактерии, които произвеждаха кислород, вече бяха разпространени по целия Ганимед; повечето от тях бяха загинали, но някои се бяха развили и бавно нарастващата крива върху картата на атмосферния анализ беше първото постижение, което с гордост беше показвано на всички посетители в Дардан.

Дълго време Ван дер Берг внимателно следеше данните, изпращани от „Европа VI“, с надеждата, че някой ден облаците отново ще се разпръснат, когато станцията се намира в орбита над планината Зевс. Знаеше, че шансовете са минимални, но докато съществуваше и най-малката възможност, той не изпробва никакъв друг метод за изследване. Нямаше защо да бърза, беше зает с много по-важна работа — а и обяснението можеше да се окаже съвсем банално и безинтересно.

И тогава „Европа VI“ внезапно престана да функционира, почти със сигурност в резултат на случаен сблъсък с метеорит. На Земята Виктор Уилис доста се беше изложил — по мнението на много хора, — като интервюира „Евросмахнатите“, които сега много точно запълваха празнината, оставена от НЛО-ентусиастите през миналия век. Някои от тях настояваха, че унищожаването на сондата е в резултат на враждебен акт от страна на света, над който летеше: фактът, че й бе позволено да функционира без никаква намеса цели петнайсет години — почти два пъти по-дълго от предвидения й живот, — изобщо не ги смущаваше. За чест на Виктор той подчерта този факт и разгроми повечето от останалите аргументи на окултистите: но общото мнение бе, че изобщо не трябваше да им дава гласност.

За Ван дер Берг, който доста харесваше своя образ на „упорит холандец“, изграден от колегите му, и правеше всичко възможно да го поддържа, излизането от строя на „Европа VI“ беше предизвикателство, на което не можеше да устои. Нямаше и най-малката надежда да намери парични средства за нова станция, защото замлъкването на бъбривата и досадно дълго действала сонда бе посрещнато с голямо облекчение.

Така че каква беше алтернативата? Ван дер Берг седна да обмисли възможностите. Тъй като беше геолог, а не астрофизик, изминаха няколко дни, преди внезапно да осъзнае, че отговорът е бил пред очите му от деня, в който кацна на Ганимед. Африкаанс[26] е един от най-добрите езици в света, когато става въпрос за ругатни; дори когато се говори учтиво, той може да обиди случайните минувачи. Ван дер Берг няколко минути изпускаше пара; след това се свърза с обсерваторията „Тиамат“ — разположена точно на Екватора, а малкият ослепителен диск на Луцифер винаги се намираше вертикално над нея.

Астрофизиците, занимаващи се с най-зрелищните обекти във Вселената, имат склонност да гледат отвисоко на обикновените геолози, които посвещават живота си на малки, объркани неща като планетите. Но тук, на предните постове, всеки помагаше на другия и Д-р Уилкинс беше не само заинтересуван, но и отзивчив.

Обсерваторията „Тиамат“ беше построена с една-единствена цел, която всъщност бе една от главните причини за изграждане на база на Ганимед. Изучаването на Луцифер беше от огромно значение не само за учените, но и за ядрените инженери, метеоролозите, океанографите и не на последно място — за държавниците и философите. Това, че имаше същества, които можеха да превърнат една планета в слънце, беше потресаваща мисъл, която бе развалила съня на много хора. За човечеството щеше да бъде добре да научи всичко възможно за този процес; някой ден можеше да се наложи да го повтори — или да го предотврати…

И тъй, повече от десетилетие „Тиамат“ наблюдаваше Луцифер с всякакви възможни инструменти, като непрекъснато регистрираше неговия спектър върху целия електромагнитен обхват и активно го изследваше с помощта на радар, разположен в една скромна стометрова падина, образувана по дължината на малък кратер от метеорит.

— Да — каза д-р Уилкинс, — доста често сме поглеждали към Европа и Йо. Но лъчът ни е фокусиран върху Луцифер, така че можем да ги видим само за няколко минути, докато преминават. А вашата планина Зевс е точно върху дневната страна — така че винаги е скрита.

— Разбирам това — каза Ван дер Берг малко нетърпеливо. — Но не бихте ли могли да отклоните съвсем леко лъча, така че да погледнете към Европа, преди да се е изравнила с Луцифер? Чрез десет или двайсет градуса ще попаднете достатъчно далеч в Дневната страна.

— Един градус ще бъде достатъчен, за да се отклони лъчът от Луцифер и да обхване Европа напълно от другата страна на орбитата й. Но тогава тя ще бъде три пъти по-далеч, така че ще получим само една стотна от отразителната сила. Но може и да стане: ще опитаме. Съобщете ми честотите, дължината на вълните, поляризацията и всичко друго, което хората ви за далечно обследване смятат, че ще помогне. Няма да ни трябва много време, за да инсталираме система със сменящи се фази, която ще отклони лъча с два-три градуса. Повече от това не зная — не сме предполагали, че ще ни се наложи да правим такова нещо. Макар че вероятно трябваше да сме го направили — всъщност какво очаквате да намерите на Европа освен лед и вода?

— Ако знаех — отвърна весело Ван дер Берг, — нямаше да ви моля за помощ, нали?

— А аз нямаше да ви моля да изтъкнете заслугите ми при публикуването на резултатите. Жалко, че името ми е в края на азбуката; вие сте пред мен само с една буква.

Това се случи преди година: далекообхватното сканиране не беше достатъчно добро, а отклоняването на лъча, за да попадне върху дневната страна на Европа точно преди да застане пред Луцифер, се бе оказало по-трудно от очакваното. Но най-после резултатите пристигнаха; компютрите ги обработиха и Ван дер Берг беше първият човек, който видя картата на минералите на Европа след появяването на Луцифер.

Те бяха, както д-р Уилкинс беше предположил, предимно лед, вода и някои излезли на повърхността скали от базалт, примесени със залежи от сяра. Но имаше и две аномалии. Едната, изглежда, беше резултат от дефект в системата за сканиране; тя представляваше напълно права линия, дълга два километра, която почти не даваше отражение на радара. Ван дер Берг остави д-р Уилкинс да си блъска главата над нея: той се интересуваше само от планината Зевс.

Беше му отнело доста дълго време да извърши идентификацията, защото само някой луд — или истински запален учен — би сметнал, че такова нещо е възможно. Дори и сега, когато всеки параметър беше проверен до съвсем прецизни граници, той все още не можеше да го повярва. И даже не беше се опитал да планира следващия си ход.

Когато д-р Уилкинс му се обади, нетърпелив да види как името и репутацията му нарастват в банките с данни, той измърмори, че все още анализира резултатите. Но в крайна сметка не можа да се сдържи.

— Нищо, което да представлява сериозен интерес — информира той нищо неподозиращия си колега. — Просто една рядко срещана разновидност на кварца — все още се опитвам да я открия сред образците от Земята.

За първи път той беше излъгал свой колега учен и се чувстваше ужасно.

Но какво друго можеше да направи?

Уум Паул

Ролф ван дер Берг не беше виждал чичо си Паул от цяло десетилетие и беше малко вероятно някога отново да се срещнат. И все пак той се чувстваше много близък със стария учен — последният от своето поколение и единственият, който можеше да си припомни (когато пожелаеше, а това се случваше рядко) начина на живот, воден от предците му.

Д-р Паул Кройгер — „Уум Паул“[27] за семейството и повечето от приятелите му — винаги беше там, където имаха нужда от него, за да даде информация или съвет, лично или чрез радиовръзка с дължина половин милиард километра. Според слуховете само изключителният политически натиск беше накарал Нобеловия комитет да пренебрегне приноса му към физиката на елементарните частици, в която за пореден път цареше пълен хаос след генералното въдворяване на ред в края на двайсети век.

Ако това беше вярно, д-р Кройгер не се сърдеше на никого. Скромен и непретенциозен, той нямаше лични неприятели, дори и сред заядливите фракции на останалите южноафрикански емигранти. Всъщност той бе толкова уважаван навсякъде, че беше получил няколко покани да посети отново Съединените южноафрикански щати, но винаги учтиво бе отказвал — не защото, бързаше да обясни той, мислеше, че в СЮАЩ го заплашва някаква физическа опасност, а защото се страхуваше, че чувството на носталгия ще бъде непреодолимо.

Въпреки че за по-голяма сигурност говореше на език, който сега разбираха по-малко от милион хора по света, Ван дер Берг беше много потаен и използваше заобикалки и намеци, безсмислени за някой, който не беше близък роднина. Но Паул веднага разбра съобщението на племенника си, въпреки че не можеше да го приеме сериозно. Страхуваше се, че младият Ролф беше направил някаква глупост и искаше да смекчи, доколкото е възможно, последиците от разочарованието. Добре, че не беше избързал да публикува нещо: поне имаше благоразумието да си мълчи…

А ако предположи — само за миг, — че това беше вярно? Малкото останали косми по главата на Паул настръхнаха. Цял спектър от възможности — научни, финансови, политически — внезапно се разкри пред очите му и колкото повече ги преценяваше, толкова по-страховити му изглеждаха.

За разлика от набожните си предшественици д-р Кройгер нямаше бог, към когото да се обърне в моменти на криза или затруднение. Сега той почти съжаляваше за това: но дори и да можеше да се моли, това нямаше да помогне много. Когато седна пред компютъра си и започна да преглежда банките с данни, той не знаеше дали племенникът му е направил изумително откритие, или говореше абсолютни глупости. Дали Старецът наистина можеше да скрои такъв невероятен номер на човечеството? Паул си спомни известната забележка на Айнщайн, че макар и да е хитър, Той никога не е злонамерен.

Спри да мечтаеш, каза си д-р Паул Кройгер. Твоите симпатии или антипатии, твоите надежди или страхове нямат абсолютно нищо общо с въпроса…

Едно предизвикателство му бе отправено през половината ширина на Слънчевата система: той нямаше да намери покой, докато не откриеше истината.

„Никой не ни каза да си носим бански костюми…“

Капитан Смит запази в тайна малката си изненада до петия ден на пътуването, когато оставаха само няколко часа до смяната на курса. Изявлението му беше посрещнато, както бе и очаквал, със смаяна недоверчивост.

Виктор Уилис беше първият, който се опомни.

— Плувен басейн! В космически кораб! Сигурно се шегувате! Капитанът се облегна назад и се приготви да се забавлява. Той се Ухили на Хейуд Флойд, който вече беше посветен в тайната.

— Е, предполагам, че и Колумб щеше да бъде изумен от някои Удобства на корабите, които са били построени след него.

— Има ли трамплин? — запита Грийнбърг с надежда. — Едно време бях шампион на колежа.

— Всъщност — да. Висок е само пет метра, но ще имате три секунди свободно падане при такава незначителна гравитация като една десета джи. А ако ви трябва по-дълго време, сигурен съм, че мистър Къртис с удоволствие ще намали тягата.

— Така ли? — каза сухо главният механик. — И да объркам всичките си орбитални изчисления? Да не говорим за риска водата да излезе извън басейна. Напрежение на повърхността, нали знаете…

— Нямаше ли някаква космическа станция, в която имаше сферичен басейн? — запита някой.

— Опитаха се да направят такъв в централната част на „Пастьор“, преди да започне въртенето — отвърна Флойд. — Но просто не беше практичен. При нулева гравитация трябваше да бъде напълно затворен. А освен това можеш да се удавиш много лесно в една голяма водна сфера, ако изпаднеш в паника.

— Още един начин да влезеш в книгата за рекорди — първият човек, удавил се в космоса…

— Никой не ни е казал да си носим бански костюми — негодуваше Маги М’Бала.

— Всеки, който трябва да носи бански костюм, вероятно има нужда от него — прошепна Михайлович на Флойд.

Капитан Смит почука по масата, за да въдвори ред.

— А сега нещо по-важно, моля. Както знаете, в полунощ ще достигнем максимална скорост и ще трябва да задействаме спирачките. Така че двигателят ще спре в 23,00 часа и корабът ще направи обратен завой. Два часа ще бъдем в безтегловност, след което отново ще включим тягата в 01,00 часа.

— Както можете да се досетите, екипажът ще има доста работа — ще използваме тази възможност за проверка на двигателя и корпуса, която не може да бъде направена при включена тяга. Горещо ви препоръчвам да спите през това време, а ограничителните колани да бъдат леко завързани около леглата ви. Стюардите ще се погрижат да няма незакрепени предмети, които биха могли да причинят неприятности, щом гравитацията се върне. Някакви въпроси?

Настъпи дълбоко мълчание, като че ли събралите се пътници все още бяха смаяни от предоставената им информация и мислеха какво да правят.

— Надявах се да ме попитате за финансовата страна на този лукс — но тъй като не го сторихте, ще ви кажа: това не е никакъв лукс — не ни струва нищо, но се надяваме да стане много ценно предимство при бъдещите полети.

— Виждате ли, ние трябва да носим със себе си пет хиляди тона вода, която служи като реактивна маса, така че трябва да й намерим възможно най-доброто приложение. Три четвърти от резервоар номер едно са празни; и ще бъде така до края на пътуването. Така че утре след закуска ще се видим на плажа…

Като се има предвид бързането, за да се подготви „Юнивърс“ да излети, беше удивително, че е свършена такава добра работа за нещо, което изобщо не беше от първостепенно значение.

„Плажът“ бе метална платформа, широка приблизително пет метра, която се извиваше около една трета от периферията на огромния резервоар. Въпреки че отсрещната стена беше само на двайсетина метра, умелото използване на холографски образи я правеше да изглежда безкрайно далечна. Към средата на това разстояние няколко сърфисти, носещи се по вълните, се отправяха към бряг, който никога нямаше да достигнат. Зад тях един красив пътнически клипер, в който всеки туристически агент веднага би разпознал кораба „Тай Пан“ на Морско-космическата корпорация Цанг, се носеше с пълна скорост по линията на хоризонта с опънати платна.

За да бъде илюзията пълна, имаше и пясък (леко намагнетизиран, за да не се отклонява много от предвиденото за него място), а късият плаж завършваше с палмова горичка, която беше доста убедителна, докато не я разгледаш от близко разстояние. Над главите им горещо тропическо слънце завършваше идиличната картина; беше трудно да се предположи, че точно зад тези стени грееше истинското Слънце, два пъти по-силно, отколкото на който и да е плаж на Земята.

Дизайнерът наистина се беше справил отлично в това ограничено пространство. Беше малко нечестно от страна на Грийнбърг да се оплаче:

— Жалко, че няма сърфове.

Търсене

Добър научен принцип е да не се вярва на някой „факт“ — колкото и добре да е обоснован, — докато не се вмести в приемливите рамки на нещо познато. Понякога дадено наблюдение може да разчупи тези рамки и да предизвика конструирането на нови, но това се случва изключително рядко. Хора като Галилей и Айнщайн рядко се появяват повече от веднъж за един век, което впрочем е добре заради спокойствието на човечеството.

Д-р Кройгер напълно приемаше този принцип: той нямаше да повярва на откритието на племенника си, докато не успееше да го обясни, а доколкото можеше да прецени, това изискваше пряката намеса на самия Господ. Докато си служеше със своя бръснач „Окам“ който все още беше в много добро състояние, той сметна, че донякъде е по-вероятно Ролф да е направил грешка; ако беше така, сигурно лесно щеше да я открие.

За голяма изненада на чичо Паул това всъщност се оказа много трудно. Анализът на далекообхватните радарни наблюдения вече беше уважавано и утвърдено изкуство и всички специалисти, с които Паул се консултира, му дадоха един и същ отговор след значително закъснение. Освен това те го питаха: „Откъде взехте тези данни?“

— Съжалявам — отговаряше той. — Не ми е разрешено да кажа.

Следващата стъпка беше да приеме невъзможното за вярно и да започне да преглежда литературата по въпроса. Това можеше да се окаже огромна работа, защото той дори не знаеше откъде да започне. Едно нещо беше сигурно: груба, стремителна атака бе осъдена на провал. Щеше да бъде все едно Рьонтген на сутринта, след като е открил рентгеновите лъчи, да започне да търси обяснение за тяхното съществуване в списанията по физика от онова време. Информацията, от която се нуждаеше, все още беше години напред в бъдещето.

Но поне имаше известен шанс, че това, което търси, е скрито някъде в огромното тяло на съществуващото научно познание. Бавно и внимателно Паул Кройгер пусна в действие автоматична търсеща програма, предназначена не само за това, което щеше да открие, но и за това, което щеше да отхвърли. Тя трябваше да изключи всички свързани със Земята сведения — те със сигурност бяха милиони — и да се концентрира изцяло върху извънземните данни.

Едно от преимуществата, произтичащи от известността на д-р Кройгер, беше неограниченият му компютърен бюджет: той беше част от хонорара, който изискваше от различните организации, нуждаещи се от неговата мъдрост. Дори и търсенето да се окажеше скъпо, той не трябваше да се притеснява за сметката.

Но тя излезе учудващо малка. Имаше късмет: търсенето завърти само след два часа и трийсет и седем минути, на 21 456-ото сведение.

Заглавието му бе достатъчно. Паул беше толкова развълнуван, че собственият му компютърен секретар отказа да разпознае гласа му и трябваше да повтори командата, за да получи пълна разпечатка на данните.

Списание „Нейчър“ беше публикувало материала през 1981-ва — почти пет години преди неговото раждане! — и щом очите му се плъзнаха бързо по единствената му страница, той разбра не само че племенникът му е бил прав от самото начало, но и нещо също толкова важно — как е могло да се появи такова чудо.

Главният редактор на това списание отпреди осемдесет години сигурно е имал добро чувство за хумор. Материал, занимаващ се с ядрата на далечните планети, не е нещо, което би заинтересувало обикновения читател: този обаче имаше необичайно натрапващо се заглавие. Неговият компютърен секретар би открил достатъчно бързо, че някога то е било част от популярна песен, но това, разбира се, нямаше никаква връзка със случая. И без това Паул Кройгер никога не беше чувал за „Бийтълс“ и техните психоделични фантазии.

II.

Долината на черния сняг

Среща

Сега вече Халеевата комета беше твърде близо, за да може да бъде видяна; по ирония наблюдателите на Земята щяха да видят много по-добре опашката й, която вече се простираше на петдесет милиона километра разстояние под прави ъгли към орбитата на кометата, като вимпел, плющящ в невидимия вихър на слънчевия вятър.

На сутринта, в която трябваше да се състои срещата, Хейуд Флойд се събуди рано след един неспокоен сън. За него беше необичайно да сънува — или поне да си спомня сънищата си — и несъмнено за това бяха виновни очакваните вълнения през следващите няколко часа. Освен това той беше леко разтревожен от едно съобщение на Керълайн, която го питаше дали е чувал нещо за Крис напоследък. Той беше отговорил по радиото малко сбито, че Крис дори не си е направил труда да му благодари, когато му помогна да получи сегашното си назначение на предшественика на „Юнивърс“ — „Космос“; най-вероятно той вече се беше отегчил от маршрута Земя-Луна и търсеше вълнуващи преживявания на друго място.

„Както обикновено — бе добавил Флойд, — ще ни се обади, когато той реши.“

Веднага след закуска пътниците и научният екип се събраха, за да чуят последните указания на капитан Смит. Учените естествено не се нуждаеха от тях, но дори и да бяха почувствали някакво раздразнение, подобна детинска емоция бързо щеше да изчезне при вида на неземната гледка на главния панорамен екран.

Беше по-лесно човек да си представи, че „Юнивърс“ лети към мъглявина, отколкото към комета. Цялото небе пред тях сега представляваше една мъглива бяла пелена — не еднообразна, а изпъстрена с по-тъмни кондензации и нашарена с бляскави ивици и ярко светещи струи, а всички те се излъчваха от една централна точка. При това увеличение ядрото едва се виждаше като малко черно петно, но беше ясно, че то е източникът на всички явления около него.

— Ще изключим двигателя след три часа — каза капитанът. — Тогава ще бъдем само на хиляда километра от ядрото с почти нулева скорост. Ще направим някои последни наблюдения и ще потвърдим гетото за кацане.

— И така, ще преминем в безтегловност точно в 12,00 часа. Преди това вашите стюарди ще проверят дали всичко е прибрано на мястото си. Ще бъде също както при обръщането, само че този път ще минат и дена, а не два часа, преди отново да си възвърнем теглото.

— Гравитацията на Халеевата комета? Не разчитайте на нея — по-малко от един сантиметър в секунда на квадрат — приблизително една хилядна от земната. Ще успеете да я почувствате, ако изчакате достатъчно дълго, но това е всичко. Необходими са петнайсет секунди, за да падне нещо с един метър надолу.

— За по-голяма сигурност искам всички да бъдете тук, в залата наблюдение, а коланите на седалките ви да бъдат затегнати както трябва по време на срещата и приземяването. И без това оттук се вижда най-добре, а и цялата операция няма да отнеме повече от час. Ще правим съвсем малки корекции чрез дюзите, но тласъкът може да дойде под всякакъв ъгъл и да предизвика леки смущения в сетивните органи.

Това, което капитанът имаше предвид, беше космическа болест, и дума, по всеобщо съгласие, беше табу на борда на „Юнивърс“.

Виждаше се обаче как много ръце затършуваха в отделенията под седалките, като че ли проверяваха дали прословутите найлонови торбички са налице, в случай че възникне спешна нужда от тях. Образът на панорамния екран се уголеми, след като увеличението нарасна. За момент на Флойд му се стори, че се намира по-скоро в самолет, спускащ се през пухкави облаци, отколкото че е в космически кораб, приближаващ най-известната от всички комети. Ядрото ставаше все по-голямо и по-ясно; то вече не беше черна точка, а неправилна елипса — отначало бе малък остров, като че ли нашарен от сипаница, изгубен в космическия океан, — а след това изведнъж се превърна в цял отделен свят.

Все още мащабът не можеше да бъде определен. Макар и Флойд да знаеше, че цялата панорама, разпростряла се пред него, беше по-малка от десет километра, той лесно би могъл да си представи, че наблюдава небесно тяло, голямо колкото Луната. Но Луната не беше замъглена по краищата, нито пък имаше струйки пара, които да бликат от повърхността й.

— Господи! — извика Михайлович. — Какво е това?

Той посочи към долния край на ядрото, точно където се намираше границата между осветената и неосветената страна. Без никакво съмнение — колкото и невероятно да беше — някаква светлина мигаше върху нощната страна на кометата с абсолютно равномерен ритъм: светло, тъмно, светло, тъмно, на всеки две-три секунди.

Д-р Уилис се изкашля, което бе негова запазена марка за израза „Мога да ви го обясня с едносрични думи“, но капитан Смит го изпревари.

— Съжалявам, но ще трябва да ви разочаровам, мистър Михайлович. Това е просто маякът на Изпитателна сонда № 2. Тя е тук от един месец в очакване да дойдем и да я приберем.

— Ама че работа; а аз помислих, че там има някой — нещо, което ще ни посрещне.

— Боя се, че няма да имаме такъв късмет; тук сме съвсем сами. Този маяк се намира точно на мястото, където възнамеряваме да се приземим — близо до Южния полюс на Халеевата комета, където в момента цари пълен мрак. Това ще улесни системите ни за поддържане на живота. На сгряната от Слънцето страна температурата достига 120 градуса — малко над точката на кипене.

— Нищо чудно, че кометата така оживява — каза невъзмутимият Димитри. — Тези струи не ми изглеждат много полезни за здравето. Сигурен ли сте, че е безопасно да кацнем?

— Това е още една причина, поради която избрахме нощната страна; там няма такава активност. А сега, извинете ме, но трябва да се върна на мостика. Това е първата ми възможност да се приземя на друга планета — и се съмнявам дали ще имам друга такава.

Слушателите на капитан Смит се разотидоха бавно, необичайно мълчаливи. Образът на панорамния екран отново придоби нормални размери и ядрото още веднъж се смали до едва забележима точка. Но дори и за тези няколко минути то сякаш беше станало малко по-голямо и може би това не бе илюзия. По-малко от четири часа преди срещата корабът все още се носеше стремително към кометата с петдесет хиляди километра в час.

Щеше да се получи кратер, по-внушителен от всички останали на Халеевата комета, ако нещо се случеше с главния двигател на този етап от играта.

Кацане

Приземяването мина, както се бе надявал капитан Смит, без особени преживявания. Невъзможно беше да се определи точно в кой момент „Юнивърс“ докосна повърхността; измина цяла минута, преди пътниците да разберат, че кацането е осъществено, и да нададат малко позакъснели одобрителни възгласи.

Корабът се намираше в единия край на плитка долина, заобиколена от хълмове, малко по-високи от стотина метра. Всеки, който бе очаквал да види лунен пейзаж, щеше да бъде много изненадан; тези релефни форми нямаха никаква прилика с гладките меки склонове на Луната, превърнати в пясък от бомбардировките на микрометеорити в течение на милиарди години.

Тук нямаше нищо, което да е по-старо от хиляда години; пирамидите бяха много по-древни от този пейзаж. При всяка обиколка около Слънцето Халеевата комета беше моделирана наново — и смалявала — от слънчевите пламъци. Дори след преминаването през перихелия[28] от 1986 година, формата на ядрото беше леко изменена. Въпреки че смесваше безсрамно метафорите, Виктор Уилис все пак се бе изразил много точно пред зрителите си: „“Фъстъкът" се е вталил в кръста!" И наистина, имаше признаци, че след още няколко завъртания около Слънцето Халеевата комета може да се разцепи на две горе-долу равни половини — както беше направила кометата на Биела, за удивление на астрономите през 1846 година.

Почти несъществуващата гравитация също допринасяше за Странния облик на пейзажа. Навсякъде се виждаха фини като паяжина форми, подобни на фантазиите на художник-сюрреалист, и скални образувания, наклонени под невероятни ъгли, които не биха оцелели повече от няколко минути дори на Луната.

Въпреки че капитан Смит беше решил да приземи „Юнивърс“ в дълбините на полярната нощ — само на пет километра от непоносимата жега на Слънцето, — осветлението бе достатъчно. Огромното було от прах и газ, което обвиваше кометата, образуваше светещ ореол, който изглеждаше подходящ за този район; лесно беше да си представиш, че това е сиянието, пламтящо над антарктическите ледове. А ако това не бе достатъчно, Луцифер осигуряваше своя дял от светлината, равен на неколкостотин пълнолуния.

Макар и очаквано, пълното отсъствие на цветове беше разочароващо; със същия успех „Юнивърс“ би могъл да се намира в открит рудник за въглища: тази аналогия впрочем не беше лоша, защото голяма част от заобикалящата ги чернота се дължеше на въглерода или неговите съставки, плътно примесени със сняг и лед.

Тъй като това бе негово право, капитан Смит пръв излезе от кораба, като се оттласна леко от главния въздушен люк на „Юнивърс“. Като че ли измина цяла вечност, преди да достигне Земята, която беше само на два метра под него; след това загреба с ръката си, облечена в ръкавица, една шепа от ронливата повърхност и я разгледа.

На кораба всички очакваха думите, които щяха да влязат в учебниците по история.

— Прилича на сол и пипер — каза капитанът. — Ако беше размразено, от него можеше да излезе доста добра реколта.

Според плана на мисията трябваше да прекарат един цял халеев „ден“ от петдесет и пет часа на Южния полюс, а после — ако не възникнат някакви проблеми — да се преместят с десет километра към много лошо очертания Екватор, за да проучат един от гейзерите по време на пълен денонощен цикъл.

Шефът на научния екип Пендрил не си губеше времето. Почти незабавно той се отправи заедно с един свой колега на двуместна реактивна шейна към маяка на очакващата ги сонда. Те се завърнаха след един час, носейки пакетирани проби от кометата, които гордо поставиха в камерата за дълбоко замразяване.

Междувременно другите екипи изтъкаха паяжина от кабели по цялата долина, опънати между прътове, които бяха забити в ронливата кора. Те служеха не само за да свържат многобройните инструменти с кораба, но и правеха придвижването навън много по-лесно. Тази част на Халеевата комета можеше да се изследва без помощта на тромавите Приспособления за Външни Маневри; трябваше само да закачиш едно въже за някой кабел и след това да тръгнеш по него, като се придвижваш на ръце. Това беше и много по-забавно, колкото да управляваш ПВМ, които всъщност бяха едноместни космически кораби, с всички произтичащи от това усложнения.

Пътниците наблюдаваха всичко това с възхищение, като се вслуша в разговорите по радиото и се опитваха да съпреживеят вълнението от откритията. След около дванайсет часа — значително по-малко за бившия астронавт Клифърд Грийнбърг — удоволствието да бъдат очарована публика започна да избледнява. Скоро започнаха да се чуват много приказки за „излизане навън“. Само Виктор Уилис беше необичайно унил. — Мисля, че го е страх — каза надменно Димитри. Той изобщо не хареса Виктор, след като откри, че ученият няма никакъв музикален слух. Макар че това беше изключително несправедливо спрямо Виктор (който със стоицизъм беше позволил да го използват като опитно зайче за изследване на любопитния му дефект), Димитри обичаше да добавя мрачно: „Човек, у когото музиката не вирее, е склонен към предателство, лукавство и пороци.“

Флойд бе направил своя избор още преди да напуснат орбитата на Земята. Маги М. беше достатъчно смела, за да опита всичко, и не се нуждаеше от насърчаване (нейният девиз „Един автор никога не бива да пропуска възможността за ново преживяване“ се беше отразил чудесно върху емоционалния й живот).

Ива Мерлин, както обикновено, държеше всички в напрежение, но Флойд бе решен да я заведе на обиколка на кометата за двама. Това беше най-малкото, което би могъл да направи, за да поддържа репутацията си; всички знаеха, че заслугата за вписването на легендарната отшелничка в списъка на пътниците отчасти беше негова, и сега се носеше шега, че те двамата имат любовна връзка. Техните най-безобидни забележки бяха с радост преиначавани от Димитри и от корабния лекар д-р Махиндран, който се преструваше, че се отнася към тях със завистливо страхопочитание.

След първоначалната досада — защото всичко това много точно напомняше за емоциите от неговата младост — Флойд се примири с шегата. Но той не знаеше какво мисли Ива по въпроса и досега му беше липсвала смелост да я попита. Дори и сега, в това компактно малко общество, където повечето тайни се разкриваха след по-малко от шест часа, тя беше запазила много от прочутата си резервираност — онова мистериозно излъчване, което беше очаровало публиката на три поколения.

Колкото до Виктор Уилис, той току-що беше открил една от онези ужасни малки подробности, които могат да провалят и най-добре скроените планове на мишките и космонавтите.

„Юнивърс“ беше снабдена с последния модел скафандри „Марк XX“, чиито стъкла на шлемовете бяха незамъгляващи се, неотразяващи и гарантираха несравнима яснота на виждане. И макар че шлемовете имаха няколко размера, Виктор Уилис не можеше да напъха главата си в нито един от тях без сериозна хирургическа намеса.

Беше му отнело петнайсет години да извае своята запазена марка („Триумф на изкуството за подрязване на храсти“ беше я нарекъл един критик, вероятно с възхищение).

Сега само тази брада стоеше между Виктор Уилис и Халеевата комета. Скоро щеше да му се наложи да избере едно от двете.

Долината на черния сняг

За голяма изненада капитан Смит нямаше почти никакви възражения пътниците да извършат ИВА[29]. Той се съгласи, че да дойдеш дотук и да не стъпиш върху кометата, беше абсурдно.

— Няма да имате никакви проблеми, ако следвате указанията — каза той по време на неизбежния инструктаж. — Дори и ако никога не сте обличали скафандър — а, мисля, че само командир Грийн-бърг и д-р Флойд са го правили, — те са много удобни и напълно автоматизирани. Няма защо да се тревожите за някакви уреди или приспособления, след като минете през проверката във въздушния шлюз.

— Бдно задължително правило: само двама от вас могат да извършват ИВА по едно и също време. Ще имате, разбира се, лични придружители, с които ще бъдете свързани чрез пет метра подсигурително въже, но то може да се отпусне и до двайсет, ако е необходимо. Освен това и двамата ще бъдат завързани за двата главни кабела, които сме опънали по цялата дължина на долината. Правилото за пътя е същото като на Земята: придържайте се вдясно! Ако искате да минете пред някого, ще трябва само да откачите скобата си — но единият от вас трябва винаги да е завързан за кабела. По този начин ще се избегне опасността да отплувате в космоса. Някакви въпроси?

— Колко време можем да стоим навън?

— Колкото пожелаете, мис М’Бала. Но ви съветвам да се върнете веднага щом усетите и най-малкото неразположение. Може би един час ще бъде най-добре за първото излизане — макар че може да ви се стори, че са изминали не повече от десет минути…

Капитан Смит се бе оказал напълно прав. Когато Хейуд Флойд погледна своя уред за отчитане на времето, му се стори невероятно, че вече са изминали четирийсет минути. И все пак това не би трябвало да го учудва толкова, защото корабът вече беше на цял километър от тях.

Като най-възрастен сред пътниците — според всякакви изчисления — на него беше предоставена привилегията да извърши първите ИВА. И нямаше начин да си избере друг спътник.

— ИВА с Ива! — изкиска се Михайлович. — Невъзможно е да устоите! Въпреки че — добави той, многозначително ухилен — тези проклети костюми няма да ви позволят да опитате дейностите извън кораба, които бихте предпочели.

Ива се беше съгласила без колебание, но и без особен ентусиазъм. „Това — помисли си Флойд кисело — беше типично за нея.“ Не би било съвсем точно да кажем, че той изведнъж бе лишен от илюзиите си — на тази възраст те и без това бяха малко, — но се почувства разочарован. И то повече от себе си, отколкото от Ива; тя не можеше да бъде критикувана или възхвалявана — също като Мона Лиза, с която често я сравняваха.

Сравнението бе нелепо; Джокондата беше загадъчна, но определено нямаше еротично излъчване. Магията на Ива се криеше в уникалното съчетаване и на двете плюс известна доза невинност, за да се поддържа някакъв баланс. Половин век по-късно следите от тези три съставки все още личаха, поне за хората, които й бяха останали верни.

Това, което липсваше — както Флойд бе принуден да признае с тъга, — беше някаква истинска самоличност. Когато се опитваше да съсредоточи мислите си върху нея, той виждаше само ролите, които бе изпълнявала. Флойд неохотно би се съгласил с критика, който веднъж беше казал: „Ива Мерлин е отражението на всички мъжки желания; но огледалото няма свой собствен образ.“

А сега това единствено по рода си и загадъчно същество се носеше с него над повърхността на Халеевата комета. Заедно с техния водач се придвижваха по двата кабела, които се простираха над Долината на черния сняг. Той беше измислил името; изпитваше някаква детинска гордост от това, макар че то никога нямаше да се появи върху никаква карта. Не можеха да се съставят карти на свят, където географията беше променлива като времето на Земята. Той се наслаждаваше на удоволствието от гледката, която никой човек не бе виждал досега — и никога повече нямаше да види.

На Марс или на Луната човек понякога би могъл — с малко повече въображение и ако забрави за чуждото небе — да си представи, че е на Земята. Тук това бе невъзможно, защото високите — често надвиснали отгоре — снежни скулптури почти не се влияеха от гравитацията. Човек трябваше много внимателно да огледа околността, за да разбере къде е „горе“.

Долината на черния сняг беше необичайна, защото структурата й бе доста солидна — скални пластове, затънали в подвижни наноси от вода и лед, образуван от въглеводород. Геолозите все още спореха за произхода на скалите, някои от тях поддържаха хипотезата, че те всъщност са част от астероид, който се е сблъскал с кометата преди много векове. Корингс беше открил сложни смесици от органични съставки, които много приличаха на замръзнал катран — макар и да беше сигурно, че животът не е изиграл никаква роля за тяхното образуване.

„Снегът“, който покриваше повърхността на малката долина, не бе напълно черен; когато Флойд го освети с лъча на фенерчето си, той заблестя и заискри, сякаш беше обсипан с милиони микроскопични диаманти. Флойд се замисли дали на Халеевата комета наистина има диаманти: тук несъмнено имаше достатъчно въглерод за това. Но беше почти също толкова сигурно, че температурите и налягането, необходими за тяхното създаване, никога не бяха съществували.

Обзет от внезапен порив, Флойд протегна ръце надолу и загреба две шепи от снега: трябваше да опре краката си върху подсигурителното въже, за да го направи, и се видя в комичната ситуация на играч на трапец, който върви по опънато въже — но с главата надолу. Крехката кора не оказа почти никаква съпротива, когато той зарови главата и раменете си в нея; след това дръпна леко въжето си и се показа заедно с шепата от повърхността на Халеевата комета.

От кристалния пух той направи топка, която точно прилягаше в ръката му и му се прииска да може да я почувства през изолацията на ръкавиците си. Тя лежеше там, черна като абанос, но все пак от нея изскачаха кратки светлинни проблясъци, докато я въртеше от една страна на друга.

И изведнъж в неговото въображение тя стана кристално бяла — и той отново беше малко момче на мястото, където си играеше през зимата, заобиколен от призраците на своето детство. Дори можеше да чуе виковете на своите другарчета, които му се надсмиваха и го заплашваха със собствените си снаряди, направени от чистия сняг…

Споменът беше кратък, но разтърсващ, защото му донесе непреодолимо чувство на тъга. След цял един век той вече не можеше да си припомни образа на нито един от тези призрачни приятели, които стояха около него; но знаеше, че някога е обичал някои от тях.

Очите му се напълниха със сълзи и той стисна здраво топката от чуждоземен сняг. И тогава образът се изгуби: той отново се зърна в настоящето. Това не беше момент на тъга, а на триумф.

— Боже мой! — извика Хейуд Флойд и думите му отекнаха в малката ехтяща вселена на скафандъра му. — Аз стоя върху Халеевата комета — какво повече искам! Ако сега ме удари метеорит, няма да съжалявам за нищо!

Той изпъна ръце и изстреля снежната топка към звездите. Тя беше толкова малка и толкова тъмна, че почти веднага се изгуби, но той продължи да се взира в небето.

И тогава рязко — неочаквано — тя се появи във внезапна експлозия от светлина, щом лъчите на скритото слънце я докоснаха. Въпреки че беше черна като сажди, тя отрази достатъчно от този ослепителен блясък, за да може лесно да бъде видяна на фона на слабо осветеното небе.

Флойд гледаше към нея, докато най-накрая тя изчезна — може би се изпари, а може би се смали в далечината. Нямаше да оцелее задълго в бушуващия горе поток от лъчи; но колко хора биха могли да се похвалят, че са създали своя собствена комета?

Олд фешпфул

Внимателното изследване на кометата вече беше започнало, докато „Юнивърс“ все още се намираше в полярната сянка. Най-напред няколко едноместни ПВМ прелетяха внимателно над дневната и нощната страна, като отбелязваха всичко, което би представлявало интерес. Щом предварителните проучвания бяха завършени, групи от по петима учени извършиха полети с корабната совалка, като разполагаха екипировка и инструменти на стратегическите места.

Моделът „Лейди Жасмин“ беше много по-усъвършенстван от примитивните космически капсули от епохата на „Дискъвъри“, които можеха да действат само в лишена от гравитация среда. Това всъщност беше малък космически кораб, предназначен да превозва персонал и леки товари между намиращия се в орбита „Юнивърс“ и повърхността на Марс, Луната или спътниците на Юпитер. Главният пилот на „Лейди Жасмин“, който се отнасяше към нея като „благородна дама“, каквато всъщност си беше, протестираше с горчива насмешка, че да лети около някаква си нищожна малка комета е под нейното достойнство.

Когато капитан Смит се увери напълно, че Халеевата комета — поне на повърхността — не предлага никакви изненади, той премести кораба от полюса. Придвижването само с дванайсетина километра отведе „Юнивърс“ в един съвсем различен свят; от мъждивия здрач, който щеше да трае месеци наред, корабът премина в област, която беше познала цикъла на деня и нощта. И заедно със зазоряването кометата бавно започна да се съживява.

Когато Слънцето изпълзяваше над неравния, абсурдно приближен хоризонт, лъчите му се плъзваха под наклон в неизброимите малки кратери, които бяха надупчили кората. Повечето от тях оставаха бездейни, а тесните им гърла бяха запечатани от образуванията на минералните соли. Никъде другаде на Халеевата комета нямаше такива ярки цветове; те бяха подвели биолозите да мислят, че и тук се заражда живот, както това бе станало на Земята, под формата на морски водорасли. Мнозина все още не бяха изоставили тази надежда, макар че не искаха да си го признаят.

От някои други кратери към небето се издигаха тънки струйки пара, движещи се по неестествено прави траектории, защото нямаше ветрове, които да ги отклоняват. Обикновено нищо друго не се случваше в следващите един-два часа; и изведнъж, когато топлината на Слънцето проникнеше под замръзналата повърхност, Халеевата комета започваше да бълва струи — както Виктор Уилис се бе изразил — „като стадо китове“.

Макар и образна, това не бе една от най-точните му метафори. Струите от дневната страна на Халеевата комета не бликаха на пресекулки, а се разгръщаха равномерно в продължение на часове. И не се разпръсваха, за да паднат обратно на повърхността, а продължаваха да се издигат нагоре към небето, докато не се изгубеха в светещата мъгла, която се образуваше с тяхна помощ.

Отначало научният екип се отнасяше към гейзерите внимателно, като вулканолози, които се приближават към Етна или Везувий по време на някое от техните по-трудно предвидими състояния. Но скоро откриха, че изригванията на Халеевата комета, макар и често да изглеждаха страховити, бяха учудващо слаби и се държаха прилично; водата изскачаше със скоростта на обикновен пожарен маркуч и беше хладка. Секунди преди да бликне от подземния си резервоар, тя се превръщаше в смесица от пара и ледени кристалчета; Халеевата комета беше забулена от несекваща снежна буря, която се вдигаше нагоре. Дори при тази скромна скорост на изхвърляне водата никога не се връщаше при своя източник. При всяка обиколка на Слънцето все повече от живителната течност на кометата се изливаше в ненаситния вакуум на пространството.

След много увещания капитан Смит се съгласи да приземи „Юнивърс“ на стотина метра от Олд Фейтфул, най-големия гейзер на дневната страна. Гледката беше ужасяваща — един сивкавобял мъглив стълб се издигаше като някакво гигантско дърво от учудващо малко отвърстие в широкия триста метра кратер, който, изглежда, беше едно от най-старите образувания на кометата. Не след дълго учените плъзнаха по целия кратер, събирайки образци от неговите (за съжаление напълно стерилни) многоцветни минерали, и небрежно пъхаха своите термометри и тубички за образци направо в издигащия се стълб от вода, лед и мъгла.

— Ако изхвърли някого от вас в космоса — предупреди ги капитанът, — не очаквайте да се втурнем да ви спасяваме. Всъщност може и да изчакаме да паднете обратно.

— Какво иска да каже с това? — попита озадаченият Димитри Михайлович. Както обикновено, Виктор Уилис беше готов с отговора.

— В небесната механика нещата невинаги са такива, каквито изглеждат. Всяко нещо, изхвърлено от Халеевата комета при умерена скорост, ще продължи да се движи в почти същата орбита — необходима е огромна промяна в скоростта, за да има някакво по-значително отклонение. Така че след едно завъртане двете орбити отново ще се пресекат — и вие ще се озовете точно там, откъдето сте тръгнали. Със седемдесет и шест години по-стар, разбира се.

Недалеч от Олд Фейтфул имаше още един феномен, който никой не би пренебрегнал съзнателно. Когато го видяха за първи път, учените не можеха да повярват на очите си. Простиращо се върху няколко хектара от Халеевата комета, изложено на космическия вакуум, пред тях се намираше нещо, приличащо на най-обикновено езеро, чиято единствена необичайна черта беше пълната му чернота.

Беше очевидно, че това не е вода; единствените течности, които можеха да останат неподвижни в тази среда, бяха тежките органични масла или смоли. Всъщност течността в езерото Туонела се оказа най-близка до катрана, доста плътна с изключение на един лепкав повърхностен слой, по-тънък от милиметър. При тази незначителна гравитация сигурно са били необходими много години — вероятно няколко обиколки около жарките пламъци на Слънцето, — за да придобие сегашната си гладка като огледало повърхност.

Езерото се превърна в главната туристическа атракция на Халеевата комета, докато капитанът не сложи край на това. Някой (никой обаче не посмя да си присвои тази съмнителна чест) откри, че върху него може да се ходи напълно нормално, почти като на Земята; повърхностният слой беше достатъчно лепкав, за да задържи краката. Не след дълго повечето от членовете на екипажа вече имаха видеозаписи, на които изглеждаше, че вървят по вода.

Тогава капитан Смит провери въздушния шлюз, откри, че стените му са изобилно наплескани с катран, а реакцията му беше най-точното олицетворение на гняв, което някой беше виждал.

— Достатъчно е — процеди той през стиснатите си зъби, — че външната страна на кораба е покрита със… сажди. Халеевата комета е може би най-мръсното място, което съм виждал.

След това изявление разходките по езерото Туонела престанаха.

В края на тунела

В една малка, самостоятелна вселена, където всички се познават, не може да има по-голям шок от това да откриеш напълно непознат човек.

Хейуд Флойд се носеше плавно по коридора към главния салон, когато преживя точно това тревожно събитие. Той се вторачи удивено в непознатия, чудейки се как този пътник без билет е успял да остане незабелязан толкова дълго време. Другият човек отвърна на погледа му със смутено и същевременно предизвикателно изражение и очевидно чакаше Флойд да заговори пръв.

— Ах, Виктор! — каза най-сетне Флойд. — Извинявай, че не те познах. Значи си извършил върховната саможертва за научната кауза — или може би заради твоята публика?

— Да — отвърна кисело Уилис. — Всъщност аз успях да се намъкна в един от шлемовете — но проклетата четина стържеше така шумно по него, че никой не чуваше и дума от това, което казвах.

— Кога ще излезеш навън?

— Веднага щом Клиф се върне. Отиде да изследва пещерите с Бил Чант.

* * *

Първите полети около кометата през 1986 г. бяха навели на мисълта, че нейната плътност е значително по-малка от тази на водата — което можеше да означава само едно — или тя беше направена от много порест материал, или беше надупчена от кухини. И двете обяснения се оказаха верни.

Отначало винаги предпазливият капитан Смит категорично забрани да се изследват пещерите. Но в края на краищата омекна, когато д-р Пендрил му напомни, че неговият главен асистент д-р Чант беше опитен спелеолог[30]. Това беше една от най-важните причини, поради които той бе избран за мисията.

— Пещерни срутвания са невъзможни при тази слаба гравитация — беше обяснил Пендрил на упорития капитан. — Така че няма опасност да бъдем затрупани.

— А ако се изгубите?

— Чант би приел такъв въпрос като професионална обида. Той е навлизал двайсет километра навътре в Мамутовата пещера. Но и без това ще бъде свързан с водещ кабел.

— Как ще поддържате връзка с него?

— В кабела има оптични фибри. А и радиото на скафандъра му вероятно ще работи през по-голямата част от пътя.

— Ъмм. Къде иска да влезе?

— Най-подходящото място е онзи недействащ гейзер в подножието на Етна-младши. Не е изригвал поне от хиляда години насам.

— Така че вероятно ще си трае още няколко дена. Много добре. Иска ли още някой да отиде?

— Клиф Грийнбърг изяви желание — той е изследвал много подводни пещери на Бахамските острови.

— Аз опитах веднъж — и ми беше достатъчно. Кажете на Клиф, че е твърде ценен. Може да навлезе, докато все още вижда входа — но по-нататък не. И ако загуби контакт с Чант, да не тръгва след него без мое разрешение.

Което, добави мислено капитанът, едва ли ще му дам.

Д-р Чант знаеше всички стари шеги за това, че спелеолозите искат да се върнат в утробата, и беше напълно сигурен, че може да ги опровергае.

— Това трябва да е ужасно шумно място, при цялото туптене, бумтене и клокочене — спореше той. — Аз обичам пещерите, защото те са толкова спокойни, че изгубваш представа за времето. Знаеш, че нищо не се е променило в течение на стотици хиляди години, освен че сталактитите са станали по-дебели.

Но сега, когато се спускаше все по-дълбоко във вътрешността на Халеевата комета, развивайки тънката, но практически непрекъсваема нишка, свързваща го с Клифърд Грийнбърг, той разбра, че това вече не е така. Все още нямаше научно потвърждение, но геоложкият му инстинкт му подсказваше, че този подземен свят се е родил едва вчера, според времевата скала на Вселената. Той беше по-млад от някои градове, построени от човека.

Тунелът, през който се плъзгаше с дълги, ниски скокове, беше с диаметър около четири метра, а неговата практическа безтегловност извика в паметта му ярки спомени от някои пещерни спускания на Земята. Слабата гравитация подсилваше тази илюзия; беше също като че ли носеше малко повече тежести, отколкото трябва, и затова продължаваше да се спуска бавно надолу. Единствено отсъствието на всякакво съпротивление му напомни, че се движи през вакуум, а не през вода.

— В момента се изгубваш от погледа ми — каза Грийнбърг, застанал на петдесет метра от входа. — Радиовръзката все още е добра. Как изглежда обстановката?

— Много е трудно да се каже — не приличат на земните образувания, така че нямам речник, с който да ги опиша. Това не е скала — рони се, щом го докосна, — чувствам се като че ли изследвам гигантско сирене грийер[31]…

— Искаш да кажеш, че е органично?

— Да. Няма нищо общо с формите на живот, но е отлична суровина за неговото създаване. Има най-различни въглеводороди — химиците ще се позабавляват с тези образци. Виждаш ли ме още?

— Само светлината на фенерчето ти, но и тя бързо изчезва.

— А, ето и една истинска скала, но не изглежда да е част от околността — най-вероятно е пробила дупка отгоре. Натъкнах се на късче злато!

— Шегуваш се!

— Това нещо е заблудило доста хора в стария Запад — железен пирит. Често срещан на по-отдалечените сателити, разбира се, но не ме питай какво търси тук…

— Изгубих визуален контакт. Влязъл си на двеста метра.

— Минавам покрай някакъв особен пласт — прилича на останки от метеорит. Нещо вълнуващо се е случило тук в миналото — надявам се, че ще можем да определим точната дата. Ах!

— Не ми прави такива номера!

— Извинявай, но това направо ми взе ума. Пред мен има голяма зала — най-малко това съм очаквал. Сега ще завъртя лъча наоколо…

— Почти сферична — дълга е трийсет, четирийсет метра. И — не мога да повярвам! — Халеевата комета е пълна с изненади — сталактити, сталагмити.

— Какво чудно има в това?

— Тук, разбира се, няма капеща вода или варовик — и толкова слаба гравитация… Прилича на восък. Изчакай малко да го заснема с видеокамерата. Фантастични форми… приличат на фигурите, които образува капещата свещ. Странно…

— Какво има пък сега?

В гласа на д-р Чант беше прозвучала внезапна промяна, която Грийнбърг веднага долови.

— Някои от стълбовете са счупени. Лежат на земята. Като че ли…

— Продължавай!

— … като че ли нещо се е блъснало в тях.

— Звучи налудничаво. Да не би някое земетресение да ги е пречупило?

— Тук няма земетресения — само микротрусове от гейзерите. Може би някога е имало голям взрив. Във всеки случай е бил преди много векове. Върху това подобно на восък вещество от падналите колони има слой, дебел няколко милиметра.

Д-р Чант бавно възвръщаше самообладанието си. Той не беше човек с развинтена фантазия. Изследването на пещерите елиминира доста бързо такива хора. Но самото усещане за това място извикваше у него някакъв тревожен спомен. А и тези паднали колони твърде много приличаха на решетките на клетка, счупени от някакво чудовище, което се е опитало да избяга…

Разбира се, това беше напълно абсурдно — но д-р Чант се бе научил никога да не пренебрегва предчувствията или сигналите за опасност, докато не открие техния произход. Тази предпазливост неведнъж му бе спасявала живота; той нямаше да отиде по-нататък от тази зала, преди да е установил източника на своя страх. И беше достатъчно честен, за да признае, че „страх“ е точната дума.

— Бил — добре ли си? Какво става?

— Все още снимам. Някои от тези фигури ми напомнят скулптури от индийски храм. Имат почти еротично излъчване.

Той съзнателно предпазваше ума си от директна конфронтация със своите страхове, като се надяваше да се промъкне до тях изневиделица, чрез някакъв обърнат умствен образ. Междувременно чисто механичните действия на заснемане и събиране на образци заемаха по-голямата част от вниманието му.

Няма нищо лошо, напомни си той, в здравословния страх; едва когато прерасне в паника, той се превръща в убиец. Чант беше изпитвал паника два пъти през живота си (веднъж в планината и веднъж под водата) и все още потреперваше при спомена за хладното й докосване. И все пак — слава Богу — сега беше далеч от нея, и то поради причина, която, макар и да не можеше да проумее, смяташе за странно успокоителна. В цялата ситуация имаше комичен елемент.

И след малко той започна да се смее — не истерично, а с облекчение.

— Гледал ли си онзи стар сериал „Междузвездни войни“? — попита той Грийнбърг.

— Разбира се — около шест пъти.

— Е, сега знам какво ме притесняваше. Имаше един епизод, когато корабът на Люк се спуска върху един астероид — и влиза в устата на гигантско змиевидно същество, което се спотайва в пещерата си.

— Не беше корабът на Люк — а „Вечният сокол“ на Хан Соло. И винаги съм се чудел как онзи нещастен звяр е успявал да свърже двата края. Сигурно е огладнявал ужасно, докато е чакал някоя мръвка да падне от космоса. А и без това за него принцеса Лея щеше да бъде само ордьовър.

— Какъвто аз в никакъв случай не смятам да стана — каза д-р Чант, вече напълно успокоен. — Дори и ако тук има живот — което би било великолепно, — хранителната верига ще бъде много кратка. Така че бих се изненадал, ако намерим нещо по-голямо от мишка. Или по-скоро гъба… Сега да видим — накъде да тръгна оттук… Има два изхода в другия край на залата. Десният е по-голям. Ще тръгна по него…

— Колко още ти остава от кабела?

— 0, почти половин километър. Тръгвам. Сега съм в средата на залата… проклятие, блъснах се в стената. Сега вече имам опора… влизам с главата напред. Стените са гладки, това е истинска скала — малко за разнообразие… Жалко…

— Какъв е проблемът?

— Не мога да продължа. Още сталактити… но са твърде нагъсто, за да мога да мина… и твърде дебели, за да мога да ги счупя без помощта на експлозиви. А би било жалко… цветовете са красиви — първото истинско зелено и синьо, което виждам на Халеевата комета. Изчакай малко да ги заснема на видео…

Д-р Чант се облегна на стената на тесния тунел и насочи камерата. С пръстите си, обвити от ръкавиците, той посегна към бутона за по-голяма яркост, но не го улучи, а вместо това изгаси главното осветление на камерата.

— Ама че неудобна техника — промърмори той. — За трети път ми се случва.

Той не поправи грешката си веднага, защото винаги се беше наслаждавал на тишината и на пълната тъмнина, които могат да се срещнат само в най-дълбоките пещери. Леките шумове, идващи от системата за поддържане на живота, го лишаваха от тишината, но поне…

… какво беше това? Зад решетката от сталактити, която блокираше пътя, той съзря слаба светлина, подобна на първите лъчи на зората. Когато очите му привикнаха с тъмнината, сиянието като че ли стана по-ярко и той забеляза зеленикави оттенъци. А сега дори вече виждаше очертанията на преградата, която се намираше пред него…

— Какво става? — запита Грийнбърг нетърпеливо.

— Нищо — просто наблюдавам.

И размишлявам, би могъл да добави той. Имаше четири възможни обяснения.

Може би слънчевите лъчи се процеждаха през някакъв естествен проводник на светлина — лед, кристали или нещо друго. Но на такава дълбочина? Едва ли…

Радиоактивност? Не беше си направил труда да донесе гайгеров брояч; тук почти нямаше тежки елементи. Но би си струвало да се върне, за да провери.

Някакъв фосфоресциращ минерал — на това обяснение би заложил той. Но имаше и четвърта възможност — най-невероятната, но и най-вълнуващата от всички.

Д-р Чант не можеше да забрави една нощ на брега на Индийския океан, когато Луната и Луцифер бяха скрити, а той се разхождаше на един пясъчен плаж под небето, обсипано с бляскави звезди. Морето беше много спокойно, но от време на време някоя ленива вълна се разбиваше в краката му и предизвикваше експлозия от светлина.

Той бе навлязъл в плиткото (все още си спомняше как водата обгръщаше глезените му като някаква топла баня) и всяка негова стъпка предизвикваше нов взрив от светлина. Можеше да го постигне дори като пляскаше с ръце близо до повърхността.

Дали подобни биолуминесцентни организми се бяха развили и тук, в сърцето на Халеевата комета? Той би желал от все сърце това да е така. Би било жалко да се разруши вандалски такова изящно нещо като това естествено произведение на изкуството — със сиянието зад нея бариерата му напомняше преградата към олтара, която бе видял в някаква катедрала, — но щеше да се наложи да се върне обратно и да вземе експлозиви. Междувременно имаше още един коридор…

— Не мога да продължа по този път — каза той на Грийнбърг, — така че ще опитам по другия. Връщам се на мястото, където се разделяха — включвам макарата на навиване. — Той не спомена за загадъчното сияние, което изчезна веднага щом отново включи светлините си.

Грийнбърг не отговори веднага, което беше нещо обичайно; вероятно разговаряше с кораба. Чант не се притесняваше; щеше да повтори съобщението си веднага щом тръгнеше отново.

Не му се наложи да го прави, защото получи от Грийнбърг кратко потвърждение, че е приел съобщението.

— Добре, Клиф, помислих, че за момент сме изгубили връзка. Отново съм в залата — сега навлизам в другия тунел. Надявам се поне той да не е блокиран.

Този път Грийнбърг отговори веднага:

— Съжалявам, Бил. Трябва да се върнем на кораба. Има извънредни обстоятелства — не, не тук, с „Юнивърс“ всичко е наред. Но може да се наложи веднага да се върнем на Земята.

Изминаха само няколко седмици, преди д-р Чант да открие едно много правдоподобно обяснение за счупените колони. Докато кометата изстрелваше съдържимото си в космоса при всяко минаване през перихелия, разпределението на масата й непрекъснато се променяше. И тъй, на всеки хиляда години въртенето й ставаше нестабилно и променяше посоката на оста — доста рязко, като летяща топка, която ще падне, щом загуби енергията от тласъка. Когато това ставаше, предизвиканият трус на кометата можеше да достигне забележителната 5-а степен по скалата на Рихтер.

Но той никога не успя да разкрие загадката на излъчваното сияние. Въпреки че проблемът внезапно беше изместен на заден план от драмата, която се разиграваше сега, чувството за пропусната възможност щеше да продължи да го преследва през целия му живот.

Макар и да се изкушаваше от време на време, той не спомена за това пред никого от своите колеги. Но остави запечатано съобщение за следващата експедиция, което трябваше да бъде отворено през 2133 година.

Отзоваване

— Видяхте ли Виктор? — каза весело Михайлович на Флойд, който бързаше да се отзове на повикването на капитана. — Така прилича на разбойник.

— Брадата ще му порасне отново по обратния път — отсече Флойд, който в момента нямаше време за такива шегички. — Опитвам се да разбера какво се е случило.

Капитан Смит все още седеше почти зашеметен в каютата си, когато Флойд пристигна. Ако тези извънредни обстоятелства засягаха собствения му кораб, той щеше да представлява торнадо от контролирана енергия, което раздава заповеди наляво и надясно. Но нямаше нищо, което би могъл да направи в тази ситуация, освен да чака следващото съобщение от Земята.

Капитан Лаплас беше негов стар приятел; как е могъл да се забърка в такава каша? Никаква злополука, навигационна грешка или дефект в оборудването не можеха да обяснят затрудненото му положение. Нито, доколкото Смит можеше да прецени, имаше някакъв начин „Юнивърс“ да му помогне да се измъкне от него. Центърът по операциите просто се въртеше в кръг; това приличаше на онези извънредни положения, твърде познати в космоса, където не можеше да се направи нищо, освен да се изрази съчувствие към екипажа и да се запишат последните му съобщения. Но той не издаде своята резервираност и съмнения, когато съобщи новините на Флойд.

— Станала е злополука — каза той. — Получихме заповед незабавно да се върнем на Земята, за да се подготвим за спасителна мисия.

— Кой е пострадал?

— Другият кораб от флотата — „Галакси“. Той извършваше наблюдения върху спътниците на Юпитер. И е катастрофирал при приземяване.

Той забеляза недоверчивото удивление, изписано по лицето на Флойд.

— Да, знам, че това е невъзможно. Но все още не сте чули най-важното. Той се е приземил на Европа.

— Европа!

— Боя се, че е така. Повреден е, но очевидно всички са живи. Все още чакаме подробностите.

— Кога е станало това?

— Преди дванайсет часа. Съобщили са на Ганимед с известно закъснение.

— Но какво бихме могли да направим? Ние сме на другия край на Слънчевата система. За да се върнем на лунна орбита за гориво, а след това по възможно най-бързия начин да се озовем в орбита около Юпитер, ще са необходими — о — поне два месеца! (А в епохата на „Леонов“, добави Флойд мислено, щяха да са необходими две години…)

— Зная това, но никой друг кораб не би могъл да направи нещо.

— Ами интерсателитните кораби на Ганимед?

— Те са предназначени само за орбитални операции.

— Все пак са се приземявали на Калисто.

— Но там се изисква много по-малко енергия. 0, те биха могли да се справят и на Европа, но полезният им товар ще бъде незначителен. Разбира се, тази възможност е била обмислена.

Флойд почти не чуваше какво говори капитанът; той все още се опитваше да преглътне изумителната новина. За първи път от половин век насам — и едва за втори в цялата човешка история — един кораб се беше приземил на забранената луна. И този факт породи зловеща мисъл.

— Смятате ли — попита той, — че причината може би се крие в онези — онова, което е на Европа?

— Мислих по този въпрос — отвърна мрачно капитанът. — Но ние душим наоколо от години, без нищо да се случи.

— Тогава още по-добре трябва да помислим — какво би се случило с нас, ако предприемем спасителна операция.

— Това е първото нещо, което ми дойде наум. Но всичко това са само догадки — ще трябва да изчакаме, докато се сдобием с повече факти. Междувременно — това е всъщност причината, поради която ви извиках — току-що получих списъка на екипажа на „Галакси“ и се чудех…

Колебливо той плъзна отпечатаните данни по бюрото си. Но още преди Хейуд Флойд да беше прегледал списъка, той знаеше какво ще открие.

— Внукът ми — каза той мрачно.

И добави мислено: „Единственият човек, който може да продължи рода след смъртта ми.“

III.

Рулетка на Европа

Политиката в изгнание

Въпреки всички мрачни прогнози южноафриканската революция се оказа сравнително безкръвна — както обикновено става в такива ситуации. Телевизията, която хората обвиняват за много злини, имаше известна заслуга за това. Прецедентът бе създаден от предишното поколение във Филипините; когато знаят, че светът ги наблюдава, повечето мъже и жени са склонни да се държат отговорно. Макар че имаше и срамни изключения, камерите не уловиха прекалено много жестокости.

Повечето от белите заселници, осъзнали неизбежното, бяха напуснали страната много преди завземането на властта. И — както горчиво се оплакваше новата администрация — те не си бяха отишли с празни ръце. Милиони рендове[32] бяха прехвърлени в швейцарски и холандски банки; към края почти на всеки час се извършваха загадъчни полети от Кейптаун и Йоханесбург до Цюрих и Амстердам. Говореше се, че до деня на Освобождението няма да остане нито една тройунция злато, или дори еднокаратов диамант в бившата Южноафриканска република — минното дело беше саботирано доста ефективно. Един от видните имигранти беше заявил самодоволно от луксозния си апартамент в Хага: „Ще минат пет години, преди кафирите[33] да възобновят добива в рудника «Кимбърли» — ако изобщо някога успеят.“ За голяма негова изненада „Де Биърс“ отново зае мястото си в бизнеса под ново име и с ново ръководство за по-малко от пет седмици, а диамантите бяха единственият най-важен елемент в икономиката на новата нация.

За едно поколение по-младите имигранти бяха претопени — въпреки отчаяните ответни действия на техните консервативни родители — от лишената от корени култура на двайсет и първи век. Те си припомняха с гордост, но без излишна надменност, храбростта и упоритостта на техните предшественици, но се дистанцираха от глупостите им. Почти никой от тях не говореше Африкаанс, дори и в собствения си дом.

И все пак, точно както беше случаят с революцията в Русия преди един век, имаше много, които мечтаеха да върнат часовника назад — или поне да саботират усилията на онези, които бяха узурпирали тяхната власт и привилегии. Обикновено те насочваха разочарованията и горчивината си към пропаганда, демонстрации, бойкоти, петиции до Световния съвет — и понякога произведения на изкуството. „Пътешествениците“ на Вилхелм Смут беше призната за шедьовър на (каква ирония) английската литература дори от тези, които изобщо не бяха съгласни с автора.

Но имаше и групи, които смятаха, че политическите действия са безполезни и че единствено насилието ще възвърне бленуваното статукво. Въпреки че малко хора наистина вярваха, че могат отново да напишат страниците на историята, имаше много, които, ако не можеха да постигнат победа, с радост биха се задоволили с отмъщението.

Между двете крайности на напълно асимилираните и непримиримите имаше цял спектър от политически — и аполитични — партии. „Дер Бунд“ не бе най-голямата, но беше най-влиятелната и несъмнено най-богатата, тъй като контролираше по-голямата част от изнесеното богатство на бившата република чрез мрежа от корпорации и холдингови компании. Повечето от тях вече бяха съвършено легални и всъщност много уважавани.

В компанията Цанг Аероспейс беше вложен половин милиард от парите на Бунд, надлежно отбелязан в годишния балансов отчет. През 2059 г. сър Лорънс с удоволствие прие още половин милиард, който му позволи да ускори изграждането на малката си флота.

Но дори и неговият великолепен ум не успя да открие някаква връзка между Бунд и последната чартърна мисия на Цанг Аероспейс с „Галакси“. Халеевата комета тогава наближаваше Марс и сър Лорънс беше толкова зает с подготовката на „Юнивърс“ за излитане в срок, че почти не обръщаше внимание на рутинните операции на другите два кораба.

Въпреки че лондонската компания Лойдс изказа известни съмнения за предполагаемия маршрут на „Галакси“, тези възражения бързо бяха премахнати. Бунд имаше хора на ключови позиции навсякъде; това беше лошо за застрахователните брокери, но се оказа истински късмет за космическите адвокати.

Опасен товар

Не е лесно да извършваш полети по маршрут между различни точки, които не само променят местонахождението си с милиони километри на всеки няколко дена, но и преминават през скоростен обхват, който се измерва с десетки километри в секунда. Не може да става и дума за редовно разписание; понякога човек трябва да се откаже от полета и да остане в космопорта — или поне на орбита — и да изчака небесните тела в Слънчевата система да се подредят в по-благоприятна за човечеството конфигурация.

За щастие за тези периоди се узнава с години по-рано, така че те могат да се използват по възможно най-добрия начин за ремонти, модернизации и планетарни отпуски за екипажа. А понякога, при добър късмет и агресивни търговски умения, може да се уреди и някой местен чартърен полет, дори и ако той е еквивалент на старовремските екскурзии с лодка „веднъж около залива“.

Капитан Ерик Лаплас беше възхитен, че тримесечният престой над Ганимед няма да се окаже пълна загуба. Едно анонимно и неочаквано дарение за Планетарната научна фондация щеше да финансира разузнаване на спътниковата система на Юпитер (дори и сега никой не я наричаше „система на Луцифер“), като щеше да се обърне особено внимание на дузина от пренебрегваните по-малки и. Някои от тях изобщо не бяха изследвани както трябва, камо пък да бъдат посетени.

Веднага щом научи за мисията, Ролф ван дер Берг се обади на корабния агент на Цанг и направи някои дискретни проучвания.

— Да, първо ще се отправим към Йо — след това ще извършим прелитане над Европа…

— Само прелитане? На какво разстояние?

— Един момент — странно, в плана на полета не са отбелязани подробности. Но, разбира се, корабът няма да навлезе в Забранената зона…

— Която започваше на десет хиляди километра от повърхността, според последното постановление… преди петнайсет години. Всъщност бих искал да се кандидатирам за планетолог на мисията. Ще изпратя документите за моята квалификация…

— Не е необходимо, д-р Ван дер Берг. Вече питаха за вас.

Винаги е лесно да бъдеш мъдър, след като се случи непоправимото, и когато обръщаше поглед назад (след катастрофата имаше предостатъчно време за това), капитан Лаплас си припомняше някои странни аспекти от чартърния полет. Двама от членовете на екипажа внезапно се бяха разболели и веднага бяха подменени; той толкова се радваше, че е намерил заместници, че не провери документите им така внимателно, както би могъл. (А дори и да го беше направил, щеше да открие, че те са напълно редовни.)

След това се появиха проблемите с товара. Като капитан той беше упълномощен да инспектира всичко, което се внасяше на кораба. Разбира се, беше невъзможно да постъпи така с всеки отделен товар, но той никога не се колебаеше да проучи нещата, ако имаше основателна причина за това. Екипажите на космическите кораби като цяло се състояха от хора с високо чувство за отговорност; но дългите мисии можеха да се окажат отегчителни, а съществуваха някои прогонващи скуката химикали, които — макар и напълно легални на Земята — не трябваше да се употребяват извън нея.

Когато втори помощник Крис Флойд докладва за своите подозрения, капитанът помисли, че хроматографичният детектор на кораба е открил още някое скривалище на висококачествения опиум, който екипажът му, състоящ се предимно от китайци, понякога употребяваше. Този път обаче нещата бяха сериозни — много сериозни.

— Товарен трюм номер три, товар 2/456, капитане. В митническата декларация е записано „научна апаратура“. Но той съдържа експлозиви.

— Какво!

— Няма съмнение, сър. Ето електрограмата.

— Вярвам ви, мистър Флойд. Проверили ли сте товара?

— Не, сър. Намира се в запечатан сандък, с размери приблизително половин метър на един метър на пет метра. Един от най-големите товари, които научният екип донесе на борда. Има етикет ВНИМАНИЕ — ЧУПЛИВО! Но такъв етикет има и всичко останало, разбира се.

Капитан Лаплас започна замислено да барабани с пръсти върху зърнестото пластмасово „дърво“, от което бе направено бюрото му. (Мразеше тази материя и възнамеряваше да се отърве от бюрото при следващото обновяване на мебелировката.) Дори при това незначително действие той започна да се издига над седалката си и по навик автоматично се закрепи, като захвана крака си за подпората на стола.

Макар че дори за миг не се усъмни в доклада на Флойд — новият му втори помощник беше много компетентен и капитанът бе доволен, че той никога не се хвалеше с прочутия си дядо, — може би обяснението беше съвсем просто. Детекторът можеше да се е заблудил от други химикали с нервно-молекулярни връзки.

Можеха да слязат в трюма и да разпечатат сандъка. Не — това можеше да се окаже опасно, а освен това щеше да предизвика юридически проблеми. Най-добре беше да действа прямо; така или иначе щеше да му се наложи да го направи, рано или късно.

— Моля ви, доведете тук д-р Андерсън — и не споменавайте на никого другиго за това.

— Много добре, сър. — Крис Флойд отдаде чест с уважение, макар че това не бе необходимо, и напусна стаята с плавно, леко плъзгане.

Шефът на научния екип не беше привикнал към нулевата гравитация и влизането му беше доста непохватно. Очевидно искреното му възмущение не помогна и се наложи няколко пъти да сграбчва бюрото на капитана по един недотам достоен начин.

— Експлозиви! Разбира се, че не! Момент да видя митническата декларация… 2/456…

Д-р Андерсън изтрака номера на портативната си клавиатура и бавно прочете: „Пенетрометри «Марк V» три броя.“ Разбира се — няма никакъв проблем.

— А какво представлява — попита капитанът — този пенетрометър? — Въпреки своята загриженост той не успя да потисне една усмивка; наименованието звучеше малко неприлично.

— Стандартен уред за вземане на планетарни проби. Пускате го и с малко късмет той ще пробие в повърхността дупка с дълбочина до десет метра — дори и в твърда скала. След това изпраща пълен химически анализ. Това е единственият безопасен начин да изследваме места като Дневната страна на Меркурий — или Йо, — където ще спуснем първия от тях.

— Доктор Андерсън — каза капитанът, който се владееше отлично, — може и да сте изключителен геолог, но не разбирате много от небесна механика. Не можете просто да спуснете нещо от орбита…

Обвинението в невежество очевидно бе неоснователно, както показа и реакцията на учения.

— Ама че идиоти! — каза той. — Разбира се, трябваше да бъдете уведомен.

— Точно така. Ракетите с твърдо гориво са класифицирани като опасен товар. Искам да ми представите разрешение от застрахователите и вашето лично уверение, че системите за обезопасяване са подходящи; иначе ще ги изхвърля зад борда. А сега има ли още някакви малки изненади? Възнамерявате ли да направите сеизмични изследвания? Мисля, че за тях обикновено се използват експлозиви…

След няколко часа малко поомекналият учен призна, че е намерил и две бутилки природен флуор, използван за захранване на лазерите, които можеха да улучат минаващи небесни тела в обхват от хиляда километра, за да вземат спектрографски проби. Тъй като флуорът в чисто състояние е може би най-ужасното вещество, познато на човека, той заемаше едно от челните места в списъка на забранените материали — но както и ракетите, които направляваха пенетрометрите към техните цели, беше от първостепенно значение за мисията.

Когато се убеди напълно, че са взети всички необходими предпазни мерки, капитан Лаплас прие извиненията на учения и неговото уверение, че това недоглеждане се дължи изцяло на бързината, с която е била организирана експедицията.

Той беше сигурен, че д-р Андерсън казва истината, но вече чувстваше, че има нещо странно в тази мисия.

Точно колко странно, той дори не би могъл да си представи.

Ад

Преди взривяването на Юпитер само Венера надминаваше Йо в приликата му с Ада в Слънчевата система. Сега, когато Луцифер бе повишил температурата на повърхността му с още двеста градуса, дори и Венера вече не можеше да се мери с него.

Серните вулкани и гейзери бяха повишили многократно своята активност, като сега променяха релефните форми на изтерзания сателит не за десетилетия, а за години. Планетолозите се бяха отказали от всякакви опити да съставят карти и се бяха задоволили с правенето на орбитални снимки на всеки няколко дни. От тях те бяха създали вдъхващи страхопочитание филми за самия Ад в действие.

Лондонската застрахователна компания Лойдс беше поискала безбожна премия за тази фаза от мисията, но Йо не представляваше реална заплаха за кораб, който прелита на минимално разстояние от десет хиляди километра — при това над сравнително спокойната Нощна страна.

Загледан в приближаващия се жълто-оранжев глобус — най-невероятно яркият обект в цялата Слънчева система, — втори помощник-капитан Крис Флойд неволно си припомни времето, когато преди половин век неговият дядо беше дошъл насам. Тук „Леонов“ се бе скачил с изоставения „Дискъвъри“ и д-р Чандра беше събудил спящия компютър Хал. След това и двата кораба бяха отлетели да изследват огромния черен монолит, кръжащ около Л1, вътрешната точка на Лагранж между Йо и Юпитер.

Сега монолита вече го нямаше — както и Юпитер. Минислънцето, което се бе родило като Феникс от експлодирането на гигантската планета, беше превърнало нейните сателити в нещо, което всъщност бе още една Слънчева система, макар че само на Ганимед и Европа имаше райони с температури, подобни на земните. Докога положението щеше да остане същото, никой не знаеше. Преценките за продължителността на живота на Луцифер варираха от хиляда до един милион години.

Научният екипаж на „Галакси“ поглеждаше с копнеж към точката Л1, но сега бе твърде опасно да се приближават до нея. Винаги беше съществувал поток от електроенергия — „приливният тунел“ на Йо, — който се носеше между Юпитер и близкия му сателит, а създаването на Луцифер бе увеличило силата на потока със стотици пъти. Понякога тази река от енергия можеше да бъде забелязана дори с невъоръжено око, излъчваща жълто сияние, характерно за йонизирания натрий. Някои инженери на Ганимед мечтаеха да пренасочат тези гигаватове към тях, за да могат да ги използват, но никой не можеше да измисли приемлив начин да направи това.

Първият пенетрометър беше изстрелян, придружен от вулгарните забележки на екипажа, и два часа по-късно се заби като подкожна инжекция в разлагащия се сателит. Той продължи да функционира почти пет секунди — десет пъти над предвидения му живот, като предаде хиляди химични, физични и реологични[34] измервания, преди Йо да го унищожи.

Учените изпаднаха във възторг; Ван дер Берг беше просто доволен. Той очакваше, че сондата ще си свърши работата; Йо беше абсурдно лесна цел. Но ако се окажеше прав за Европа, вторият пенетрометър несъмнено щеше да се провали.

Но и това нямаше да докаже нищо; той можеше да не заработи поради цяла дузина основателни причини. И щом не успееше да се справи, единствената алтернатива щеше да бъде приземяването.

Което, разбира се, беше абсолютно забранено — и не само от законите на хората.

Шака Велики

АСТРОПОЛ — който въпреки помпозното си название имаше отчайващо малко работа извън Земята — не искаше да признае, че Шака съществува в действителност. СЮАЩ заемаха абсолютно същата позиция по въпроса и техните дипломати се чувстваха неудобно или се възмущаваха, когато някой се окажеше нетактичен дотам, че да спомене това име.

Но Третият закон на Нютон важи и в политиката, както и във всичко останало. В партията Бунд имаше екстремисти — макар че понякога тя се опитваше да се отърве от тях, не особено усърдно — които непрекъснато крояха заговори срещу СЮАЩ. Обикновено тяхната дейност се ограничаваше с опити за търговски саботаж, но понякога избухваха експлозии, изчезваха хора, имаше дори и убийства.

Не е необходимо да казваме, че южноафриканците не приемаха това с лека ръка. Те реагираха със създаването на собствени официални служби за контраразузнаване, които също имаха доста широк кръг от операции — и също твърдяха, че не знаят нищо за Шака. Може би те бяха възприели полезното изобретение на ЦРУ за „правдоподобно отричане“. Възможно бе дори да казват истината.

Според една теория първоначално Шака е била кодова дума, която след това — подобно на „лейтенант Кийе“ на Прокофиев — беше придобила свой собствен живот, защото вършеше работа на различни тайни административни апарати.

Но имаше и друго, донякъде пресилено обяснение според тези, които вярваха, че Шака наистина съществува. Всички агенти на тази организация са били психологически програмирани да се самоубият, преди да възникне възможност да бъдат разпитани.

Каквато и да беше истината, никой не можеше сериозно да си представи, че повече от две столетия след смъртта му легендата за великия тиранин от племето Зулу щеше да хвърли сянката си върху светове, за които той никога не беше чувал.

Забуленият свят

През десетилетието след възпламеняването на Юпитер и разпростирането на Голямото затопляне в спътниковата му система никой не се доближи до Европа. След това китайците предприеха бърз полет около нея, опитвайки се да проникнат през облаците с радар и да открият останките на „Циен“. Не успяха, но техните карти на Дневната страна бяха първите, които показваха новите континенти, разкриващи се при топенето на ледената обвивка.

Освен това те откриха една съвършено права двукилометрова ивица, която изглеждаше толкова изкуствена, че бе наречена Великата Стена. Формата и размерите й навеждаха на мисълта, че това е монолитът или някой от монолитите, тъй като се бяха появили милиони от тях в последните часове преди сътворяването на Луцифер.

И все пак не беше доловена никаква реакция или поне следа от сигнал, изпратен от разумни същества под постоянно сгъстените облаци. Така че няколко години по-късно изследователски сателити бяха поставени на постоянна орбита, а в атмосферата бяха спуснати балони, придържащи се на голяма височина, които трябваше да изучат придвижването на ветровете. Земните метеоролози намираха това за изключително интересно, защото Европа — с един централен океан и слънце, което никога не залязваше — представляваше един красиво опростен модел за техните учебници.

Така бе започнала играта на „Рулетката на Европа“, както я наричаха управляващите, когато учените предлагаха да се стигне по-близо до спътника. След петдесет години, през които нищо не се случи, тя беше станала донякъде отегчителна. Капитан Лаплас се надяваше, че това положение ще се задържи така, и беше поискал значителни уверения от д-р Андерсън.

— Аз лично — каза той на учения — бих възприел като не особено приятелски акт отнякъде да ми се стовари с пронизителен шум един тон бронирана железария, движеща се с хиляда километра в час. Доста съм изненадан, че Световният съвет ви даде разрешение.

Д-р Андерсън също беше малко изненадан, макар че едва ли щеше да е така, ако знаеше, че този проект бе последната точка от един дълъг дневен ред на заседанието на Научната подкомисия късно в петък следобед. От такива дреболии се изгражда световната история.

— Съгласен съм, капитане. Но ние действаме при много строги ограничения и няма никаква възможност да се сблъскаме с — ъъ — жителите на Европа, които и да са те. Ще се насочим към една цел, намираща се на пет километра над морското равнище.

— Така разбрах и аз. Какво толкова интересно има във връх Зевс?

— Той е абсолютна загадка. Преди няколко години изобщо не е съществувал. Така че разбирате защо това подлудява геолозите.

— И вашата играчка ще го анализира, когато се забие в него.

— Точно така. И всъщност не би трябвало да ви казвам това, но бях помолен да държа резултатите в тайна и да ги изпратя на Земята зашифровани. Очевидно някои хора са по следите на голямо откритие и искат да бъдат сигурни, че никой няма да изпревари техните публикации. Можете ли да повярвате, че учените са толкова дребнави?

Капитан Лаплас веднага повярва в това, но не искаше да разочарова своя пътник. Д-р Андерсън изглеждаше трогателно наивен; каквото и да ставаше — а капитанът вече бе напълно убеден, че в тази мисия се крие нещо много по-голямо, отколкото се забелязваше на пръв поглед, — Андерсън не знаеше нищо за него.

— Остава ми само да се надявам, докторе, че жителите на Европа не си падат по алпинизма. Ще ми бъде много неприятно, ако прекъснем някой техен опит да забият знаме на своя Еверест.

На борда на „Галакси“ се възцари чувство на необичайно вълнение, когато пенетрометърът бе изстрелян — дори и неизбежните шеги заглъхнаха. През дългите два часа, докато сондата падаше към Европа, почти всички членове на екипажа си намериха някакво съвършено основателно извинение да се озоват на мостика и да погледат операцията по насочването. Петнайсет минути преди сблъсъка капитан Лаплас забрани достъпа за всички, освен за новата корабна стюардеса Роузи; без нейните постоянни доставки на тубички, пълни с превъзходно кафе, операцията не би могла да продължи.

Всичко вървеше добре. Скоро след навлизането в атмосферата въздушните спирачки бяха задействани, като забавиха пенетрометъра до една приемлива за сблъсъка скорост. Радарното изображение на целта — еднообразно, без никакви показатели за мащаба — непрекъснато нарастваше върху екрана. При минус една секунда всички записващи устройства автоматично се включиха на висока скорост…

… Но нямаше какво да записват. — Сега зная — каза тъжно д-р Андерсън — точно как са се чувствали хората в Лабораторията по реактивни двигатели, когато първите сателити „Рейнджър“ са се стоварили върху Луната — с повредени камери.

Нощно дежурство

Единствено Времето е универсално; Нощта и Денят са просто старомодни местни обичаи на онези планети, чиито сили на прилива и отлива все още не са ги лишили от тяхното въртене. Но колкото и да се отдалечават от своя роден свят, човешките същества никога не могат да се освободят от всекидневния ритъм, наложен преди много векове от цикъла на светлината и мрака.

И тъй, в 01,05 часа Универсално време втори помощник-капитан Чанг беше сам на мостика, а корабът около него бе потънал в сън. Дори не бе необходимо и той да е буден, защото електронните сензори на „Галакси“ биха регистрирали евентуална повреда много по-бързо, отколкото той би могъл. Но изминалият век в ерата на кибернетиката бе показал, че хората все още бяха малко по-добри от машините, когато трябваше да се справят с неочакваното; а рано или късно неочакваното винаги се случваше.

„Къде ми е кафето? — помисли си кисело Чанг. Не е в стила на Роузи да закъснява.“ Той се почу дали стюардесата е била засегната от същото неразположение, което бе обхванало и учените, и екипажа след несполуките от последните двайсет и четири часа.

След повредата на първия пенетрометър набързо беше свикано съвещание, което трябваше да обмисли следващия ход. Оставаше още един от апаратите; той бе предназначен за Калисто, но можеше да бъде използван и тук.

— Така или иначе — убеждаваше ги д-р Андерсън — вече сме се приземявали на Калисто — там няма нищо, освен много разновидности на начупен лед.

Никой не оспори това. След дванайсетчасова пауза за модификации и изпитания пенетрометър номер 3 беше изстрелян в облачната обвивка на Европа, следвайки невидимия път на своя предшественик.

Този път записващите устройства на кораба регистрираха някои данни — за около половин милисекунда. Акселерометърът на сондата, който можеше да действа при ускорение до 20 000 джи, предаде един кратък сигнал, преди да изчезне от екрана. Изглежда, всичко бе унищожено за много по-малко време от едно мигване.

След потискаща минута мълчание беше решено да се докладва на Земята и да се изчака в орбита около Европа за по-нататъшни инструкции, преди да продължат към Калисто и по-далечните луни.

— Извинявайте, че закъснях, сър — каза Роуз Макмахън (по името й човек никога не би могъл да предположи, че кожата й е малко по-черна от кафето, което носеше), — но, изглежда, съм навила погрешно будилника.

— Имаме късмет — каза дежурният офицер с усмивка, — че не пи управляваш кораба.

— Не разбирам как изобщо някой би могъл да го управлява — отвърна Роуз. — Всичко изглежда толкова сложно.

— Е, не е чак толкова лошо, колкото изглежда — каза Чанг. — В тренировъчния курс не ви ли преподават основна космическа теория?

— Ъъ… да. Но не разбирах много от нея. Орбити и всички останали глупости.

Втори помощник-капитан Чанг нямаше какво да прави и помисли, че ще извърши едно добро дело, ако просвети слушателката си. И макар че Роуз не беше точно негов тип, тя несъмнено беше привлекателна; едно малко усилие сега би могло да се окаже ценна инвестиция. Изобщо не му мина през ума, че след като е изпълнила задълженията си, Роуз вероятно би желала отново да заспи.

Двайсет минути по-късно втори помощник-капитан Чанг посочи към пулта за управление и завърши сърдечно:

— Така че, както виждаш, почти всичко е автоматично. Трябва само да въведеш няколко цифри, а корабът ще се погрижи за останалото.

Роуз, изглежда, започна да се уморява; тя непрекъснато поглеждаше часовника си.

— Извинявай — каза внезапно осъзналият се Чанг. — Не биваше да те задържам.

— 0, не — много е интересно. Моля, продължавайте.

— И дума да не става. Може би някой друг път. Лека нощ, Роузи — и благодаря за кафето.

— Лека нощ, сър.

Стюардеса трети разряд Роуз Макмахън се плъзна (не особено умело) към все още отворената врата. Чанг не се обърна, когато я чу да се затваря.

И точно затова той изживя огромен шок, когато няколко секунди по-късно един напълно непознат женски глас му заговори.

— Мистър Чанг, не си правете труда да натискате алармения бутон — прекъснат е. Ето ви координати за кацане. Приземете кораба.

Бавно, чудейки се дали не е задрямал и сънува кошмари, Чанг завъртя стола си.

Жената, която някога беше Роуз Макмахън, плуваше във въздуха до овалния люк и поддържаше равновесие, като се държеше за заключващия лост на вратата. Всичко у нея изглеждаше променено; за един кратък миг ролите им се бяха разменили. Срамежливата стюардеса, която никога преди не се осмеляваше да го погледне в очите, сега се беше втренчила в Чанг със студен, безмилостен поглед, който го караше да се чувства като заек, хипнотизиран от змия. Малкият, но смъртоносен пистолет, който държеше в свободната си ръка, приличаше на ненужно украшение; Чанг изобщо не се съмняваше, че тя може да го убие и без неговата помощ.

Въпреки всичко чувството му за достойнство и професионалната му чест изискваха от него да не се предава без някаква борба. Най-малкото би могъл да спечели време.

— Роуз — каза той — сега вече устните му трудно изговаряха името, което внезапно беше станало толкова неподходящо, — това е абсолютно нелепо. Това, което ти казах преди малко, просто не е вярно. Не е възможно да приземя кораба сам. Нужни са часове, за да се изчисли правилната орбита, а и някой трябва да ми помага. Поне като втори пилот.

Пистолетът не помръдна.

— Не съм глупачка, мистър Чанг. Този кораб няма ограничения в енергията, както старите химически ракети. Скоростта, с която Европа се отдалечава, е само три километра в секунда. Част от вашата тренировка се е състояла в аварийно приземяване с помощта на главния компютър. Сега можете да го извършите на практика: коридорът за най-добро кацане при координатите, които ще ви дам, ще се отвори след пет минути.

— Такава операция — каза Чанг, който вече започваше да се поти обилно — има изчислена двайсет и пет процентова вероятност за неуспех (истинската цифра беше десет процента, но при тези обстоятелства той реши, че едно леко преувеличение е оправдано), а освен това изминаха няколко години, откакто съм се упражнявал за нея.

— В такъв случай — отвърна Роуз Макмахън — ще трябва да ви убия и да помоля капитана да ми изпрати някой по-квалифициран от вас. Ще бъде досадно, защото ще пропуснем коридора и ще трябва да чакаме два часа, за да се появи следващият. Остават четири минути.

Втори помощник-капитан Чанг разбра, че е победен; но поне беше опитал.

Дай ми координатите — каза той.

Роузи

Капитан Лаплас се събуди още при първото слабо потракване на дюзите за промяна на курса, което като че ли идваше от някакъв кълвач в далечината. За момент помисли, че сънува: но не, корабът явно правеше завой в пространството.

Може би едната страна се бе нагорещила прекалено много и системата за термичен контрол правеше някои малки приспособления. Това се случваше от време на време и се броеше като черна точка за дежурния офицер, който би трябвало да забележи, че температурата наближава горната граница.

Той посегна към бутона на интеркома, за да се обади на — кой беше? — мистър Чанг на мостика. Но ръката му не успя да завърши движението.

След толкова дни на безтегловност дори една десета гравитация може да предизвика шок. На капитана му се стори, че изминаха минути, макар че всъщност бяха само няколко секунди, преди да успее да разкопчае ограничителния колан и да се измъкне от леглото си. Този път достигна бутона и го удари гневно. Не получи никакъв отговор.

Той се опита да не обръща внимание на шумовете от падащите предмети, които не бяха закрепени както трябва и сега се подчиняваха на внезапно дошлата гравитация. Те продължиха да падат доста време, но накрая единственият необичаен шум, който продължаваше да се чува, бе приглушеният, далечен рев на двигателя, включен на пълна тяга.

Той дръпна със замах завесата, която закриваше малкия илюминатор на каютата, и погледна към звездите. Знаеше горе-долу накъде трябва да сочи оста на кораба; дори и да направеше грешка от трийсет-четирийсет градуса, все пак щеше да успее да различи едната от двете възможни алтернативи.

„Галакси“ можеше да увеличи или да намали орбиталната си скорост. Тя намаляваше — следователно корабът се подготвяше за спускане към Европа.

На вратата се разнесе настойчиво чукане и капитанът осъзна, че в действителност е изминала не повече от минута. Втори помощник-капитан Крис Флойд и още двама души от екипажа се бяха скупчили в стесняващия се коридор.

— Вратата към мостика е заключена, сър — докладва Флойд задъхано. — Не можем да влезем, а Чанг не отговаря. Не знаем какво е станало.

— Боя се, че аз знам — отговори капитан Лаплас, нахлузвайки шортите си. — Сигурен бях, че някой луд ще се опита да го направи рано или късно. Отвлечени сме и знам къде ни водят. Но проклет да съм, ако знам защо.

Той погледна часовника си и направи бързо изчисление наум.

— При това ниво на тягата ще излезем от орбита след петнайсет минути — нека кажем десет за по-сигурно. Както и да е, можем ли да изключим двигателя, без това да застраши кораба?

Втори механик Ю не изглеждаше много доволен от такова развитие на нещата, но отговори неохотно:

— Можем да издърпаме прекъсвачите в моторните помпи и да спрем подаването на гориво.

— Можем ли да се доберем до тях?

— Да — те са на трета палуба.

— Да вървим тогава.

— Ъъ… но тогава самозахранващата се система за поддържане ще се включи автоматично. За по-голяма сигурност тя е поставена в едно запечатано помещение на пета палуба — ще трябва да вземем резачка — не, няма да успеем навреме.

От това се страхуваше и капитан Лаплас. Гениите, които бяха проектирали „Галакси“, се бяха постарали да предпазят кораба от всякакви възможни злополуки. Но не биха могли да го защитят от човешките злодеяния.

— Някаква друга възможност?

— Боя се, че не и за времето, с което разполагаме.

— Тогава да отидем на мостика и да се опитаме да говорим с Чанг — и с онзи, който е при него.

„А кой ли можеше да е това?“ — чудеше се той. Отказваше да повярва, че може да е някой от редовия екипаж. Като оставим тях настрана — разбира се, ето го отговора! Всичко му стана ясно. Вманиачен изследовател се опитва да докаже своята теория; експериментите му се провалят; той решава, че търсенето на нови знания е по-важно от всичко останало…

Звучеше налудничаво, като някоя от онези евтини историйки за побъркани учени, но всичко съвпадаше много точно. Той се чудеше дали д-р Андерсън е решил, че това е единственият път към Нобеловата награда.

Но тази теория бързо бе разгромена, когато задъханият и раздърпан геолог дотича, като дишаше тежко. — За Бога, капитане, какво става? Движим се с пълна тяга! Издигаме ли се, или се спускаме?

— Спускаме се — отвърна капитан Лаплас. — След около десет минути ще влезем в орбита, която ще ни отведе на Европа. Остава ми само да се надявам, че този, който е на пулта за управление, знае какво прави.

Те вече бяха на мостика, застанали пред заключената врата. Отвътре не се чуваше никакъв звук.

Лаплас почука толкова силно, колкото можеше да направи това, без да си нарани кокалчетата на пръстите.

— Тук е капитанът! Пуснете ни да влезем!

Стори му се доста глупаво да издава заповед, която несъмнено щеше да бъде пренебрегната, но се надяваше поне да получи някакъв отговор. За негова изненада това стана.

Външният микрофон изсъска и един глас каза:

— Не правете глупости, капитане. Имам пистолет и мистър Чанг се подчинява на моите заповеди.

— Кой беше това! — прошепна един от офицерите. — Като че ли е жена!

— Прав сте — каза мрачно капитанът. Това определено премахваше всички останали възможности, но не променяше нещата.

— Какво се надявате да направите? Знаете, че няма да се измъкнете безнаказано! — изкрещя той, като се опитваше да придаде на гласа си властни, а не отчаяни нотки.

— Ще се приземим на Европа. И ако искате отново да излетите, не се опитвайте да ме спрете.

— В стаята й няма нищо — докладва втори помощник-капитан Крис Флойд трийсет минути по-късно, когато тягата бе изключена и „Галакси“ започна да пада по елипсата, която скоро щеше да навлезе в атмосферата на Европа. Вече не можеха да направят нищо; дори и да изключеха двигателите, това би било равносилно на самоубийство. Щеше да се наложи да ги включат отново, за да успеят да се приземят — въпреки че това можеше да се окаже просто по-продължителен процес на самоубийство.

— Роузи Макмахън! Кой би повярвал! Мислите ли, че взема наркотици?

— Не — каза Флойд, — всичко това е било планирано много внимателно. Сигурно е скрила радио някъде на кораба. Трябва да го намерим.

— Говориш като някое ченге.

— Достатъчно, господа! — каза капитанът. Хората му започваха да се изнервят, главно поради чувството за безпомощност и абсолютната невъзможност да установят по-нататъшен контакт с блокирания мостик. Той погледна часовника си.

— Остават по-малко от два часа до навлизането в атмосферата, ако има такава. Ще бъда в каютата си — възможно е да се опитат да се свържат с мен там. Мистър Ю, моля застанете до мостика и ако има някаква промяна, докладвайте незабавно.

Никога през живота си не беше се чувствал толкова безпомощен. Понякога на човек не му остава друго, освен да не предприема нищо. Докато излизаше от каюткомпанията на офицерите, той чу някой да казва тъжно:

— Едно кафе би ми дошло добре. Роузи правеше най-доброто, което някога съм пил.

Да, помисли си мрачно капитанът, тя несъмнено се справя добре. С каквото и да се заеме, ще го свърши с усърдие.

Диалог

На борда на „Галакси“ имаше само един човек, който не смяташе създалата се ситуация за тотално бедствие. „Може и да умра, каза си Ролф ван дер Берг, но поне имам шанс за научно безсмъртие.“ Макар това да беше слабо утешение, то представляваше много повече от онова, на което можеха да се надяват останалите на кораба.

Той не се усъмни дори за миг, че „Галакси“ се насочва към планината Зевс; освен нея на Европа нямаше нищо по-значимо. Всъщност на никоя планета нямаше нищо, което да може поне донякъде да се сравнява с нея.

Значи неговата теория — а той трябваше да признае, че това все още бе само теория — вече не представляваше тайна. Но как е могла да изтече информацията?

Вярваше безрезервно на чичо Паул, но, изглежда, той не е бил достатъчно дискретен. Най-вероятно някой беше направил рутинна проверка на компютрите му. Ако това бе станало, старият учен сигурно беше в опасност; Ролф се запита дали би могъл — и дали трябва — да го предупреди. Знаеше, че офицерът по комуникациите се опитваше да се свърже с Ганимед по един от аварийните предаватели; вече бе изпратен автоматичен сигнал за тревога и новините трябваше да достигнат Земята всяка минута. Съобщението пътуваше вече почти от час.

— Влезте — каза той, когато някой тихо почука на вратата на каютата му. — О, здравейте, Крис. Мога ли да направя нещо за вас?

Той беше изненадан да види втори помощник-капитан Крис Флойд, когото познаваше не по-добре от останалите си колеги. „Ако успеем да се приземим на Европа, помисли си той мрачно, може да се опознаем по-добре, отколкото бихме желали.“

— Здравейте, докторе. Вие сте единственият човек, който не е паднал духом. Помислих, че ще можете да ми помогнете.

— Не съм сигурен по какъв начин някой би могъл да помогне на някого в настоящия момент. Какви са последните новини от мостика?

— Няма нищо ново. В момента там са Ю и Джилингс — опитват се да поставят микрофон на вратата. Но, изглежда, вътре никой не продумва; и нищо чудно — Чанг сигурно е доста зает.

— Дали ще приземи успешно кораба?

— Той е най-добрият; ако някой може да се справи, това е той. Повече се притеснявам как ще излетим отново.

— Боже мой — аз не гледам толкова напред. Мислех, че това няма да представлява проблем за вас.

— Може да се окаже доста сложно. Спомнете си, че този кораб е предназначен за орбитални операции. В плановете ни не влизаше кацане на никоя от по-големите луни, макар че смятахме да опитаме с Ананке и Карме. Така че можем да си останем на Европа — особено ако се наложи Чанг да хаби гориво, за да търси подходящо място за кацане.

— Знае ли се къде ще се опита да се приземи? — запита Ролф, като се стараеше да не изглежда по-заинтересован от обичайното. Но вероятно не успя, защото Крис го изгледа остро.

— На този етап не бихме могли да кажем, но може би ще добием някаква представа, когато започне да спира. Вие познавате тези луни; къде мислите, че ще се приземи?

— Има само едно интересно място. Планината Зевс.

— Защо някой би искал да кацне там? Ролф надигна рамене.

— Това е едно от нещата, които се надявахме да разберем. Струваше ни два скъпи пенетрометъра.

— Но, изглежда, цената е много по-голяма. Нямате ли някакви предположения защо?

— Говорите като ченге — ухили се Ван дер Берг, като изобщо не възнамеряваше това да прозвучи сериозно.

— Странно — за последния час го чувам за втори път. Изведнъж атмосферата в каютата леко се промени, сякаш системата за поддържане на живота се беше включила на друга степен.

— 0, аз просто се шегувах — а, вие?

— Ако се шегувах, нямаше да го призная, нали?

„Това не е отговор, помисли си Ван дер Берг, но като се позамислиш, може и да е.“

Той втренчи поглед в младия офицер, забелязвайки — не за първи път — неговата поразителна прилика с прочутия му дядо. Някой беше споменал, че това е първата мисия на Крис Флойд с „Галакси“, на който се е прехвърлил от друг кораб във флотата на Цанг — и бе добавил саркастично, че е хубаво да имаш връзки навсякъде. Но никой не поставяше под съмнение качествата на Флойд; той беше отличен космически офицер. Неговите умения биха могли да му осигурят и други временни назначения; вземете за пример Роузи Макмахън — която, изведнъж си спомни той, също беше назначена на „Галакси“ непосредствено преди мисията.

Ролф ван дер Берг почувства, че се е заплел в някаква огромна тънка паяжина от междупланетни интриги; като учен, свикнал да получава точни отговори на въпросите, които задаваше на Природата, той не беше възхитен от ситуацията.

Но едва ли би могъл да се представи за невинна жертва. Беше се опитал да скрие истината — или поне това, което смяташе за истината. И сега последиците от тази измама се бяха размножили като неутроните във верижна реакция, а резултатите можеха да се окажат не по-малко катастрофални.

На чия страна беше Крис Флойд? И колко страни имаше? Без съмнение партията Бунд бе замесена, щом информацията е изтекла. Но вътре в Бунд имаше фракции и групи, които им се противопоставяха; всичко това приличаше на зала с огледала.

За едно нещо обаче бе напълно сигурен. На Крис Флойд, макар и само заради връзките му, можеше да се довери. „Бих се обзаложил, помисли си Ван дер Берг, че той е бил назначен в АСТРОПОЛ за времето, през което ще трае тази мисия — колкото и дълго или кратко това може да се окаже сега…“

— Бих искал да ви помогна, Крис — каза той бавно. — Както вероятно се досещате, аз имам някои теории. Но те могат да се окажат пълни глупости.

— След по-малко от половин час вероятно ще узнаем истината. Дотогава предпочитам да не казвам нищо.

А това, каза си той, не е просто вкоренен инат на холандски заселник. Ако грешеше, би предпочел да не умре между хора, които ще знаят, че той е глупакът, отговорен за тяхната гибел.

Спускане

Втори помощник-капитан Чанг се бореше с възникналия проблем, откакто „Галакси“ успешно — за негова голяма изненада и облекчение — беше прехвърлена на междинна орбита. В следващите два часа корабът беше в божиите ръце или поне в тези на сър Исак Нютон; не можеше да се направи нищо друго, освен да изчакат да дойде време за окончателното спиране и маневрата за спускане.

Беше му минало през ума да се опита да заблуди Роуз, като даде на кораба противоположен вектор, когато се доближеше до спътника, и по този начин да го изведе отново в космоса. Тогава той щеше отново да застане в стационарна орбита и след това от Ганимед можеше да бъде изпратена спасителна група. Но имаше едно много важно възражение срещу този план: нямаше да могат да спасят него, защото със сигурност щеше да бъде мъртъв. Въпреки че Чанг не беше страхливец, той предпочиташе да не се превръща посмъртно в герой на космическите линии.

При всички случаи шансовете му за оцеляване през следващия час изглеждаха незначителни. Беше му заповядано да приземи, съвсем сам, кораб с тегло три хиляди тона върху напълно непознат терен. Не би си позволил да извърши такъв подвиг дори на познатата Луна.

— След колко минути ще започнеш операцията по спирането? — запита Роузи. Това може би беше повече заповед, отколкото въпрос; тя бе добре запозната с основите на астронавтиката и Чанг се прости и с най-смелите си фантазии, че ще може да я надхитри.

— Пет — отвърна той неохотно. — Може ли да предупредя останалите на кораба да бъдат готови?

— Аз ще го направя. Дай ми микрофона… ТУК Е МОСТИКЪТ. ЗАПОЧВАМЕ ОПЕРАЦИЯТА ПО СПИРАНЕТО СЛЕД ПЕТ МИНУТИ. ПОВТАРЯМ, СЛЕД ПЕТ МИНУТИ. КРАЙ.

Учените и офицерите, събрани в каюткомпанията, отдавна очакваха това съобщение. Все пак имаха малко късмет; външните видеомонитори не бяха изключени. Може би Роуз беше забравила за тях; но по-вероятно бе, че изобщо не си е направила труда да ги изключи. И сега като безпомощни зрители — една публика, чието внимание бе изцяло привлечено, в пълния смисъл на думата — те наблюдаваха съдбата, която ги очакваше.

Забуленият в облаци полумесец на Европа сега изпълваше обхвата на задната камера. Не се виждаше никаква пролука в плътната пелена от водни пари, които отново се кондензираха при приближаването си към Нощната страна. Това не беше важно, защото приземяването щеше да се контролира от радара до последната минута. Облаците обаче щяха да удължат агонията на наблюдателите, които трябваше да разчитат само на дневната светлина.

Никой не се взираше по-напрегнато в приближаващия се свят от човека, който го беше изучавал почти цяло десетилетие с такова чувство на разочарование. Ролф ван дер Берг, който бе седнал в един от ниските столове, предназначени за слаба гравитация, с леко затегнат ограничителен колан, почти не усети как теглото му се завръща при започване на операцията по спирането.

За пет секунди те достигнаха пълна мощност на тягата. Всички офицери правеха бързи изчисления на своите миникомпютри; без достъп до навигационното табло щеше да има доста догадки и капитан Лаплас изчака да се оформи общ резултат.

— Единайсет минути — обяви той най-накрая — при условие, че не намали нивото на мощността — в момента то е на максимум. И при условие, че на разстояние десет километра ще направи един кръг — точно над обвивката — и след това ще се спусне право надолу. Това може да отнеме още пет минути.

Не бе необходимо да добавя, че последната секунда от тези пет минути ще бъде най-критичният момент.

Европа като че ли беше решила да пази тайните си до последната минута. Когато „Галакси“ застана неподвижно точно над облачната обвивка, отдолу все още не се виждаше никаква земя или океан. В продължение на няколко мъчителни секунди екраните останаха абсолютно празни — можеха да се видят само разпънатите и много рядко използвани опори за приземяване. Шумът от тяхното изваждане преди няколко минути предизвика кратък пристъп на тревога сред пътниците; сега им оставаше само да се надяват, че те ще изпълнят предназначението си.

„Колко гъсти са тези проклети облаци? — запита се Ван дер Берг. — Да не би да стигат чак до долу…“

Не, те се разкъсваха, изтъняваха в ивици и струйки — и ето че под тях се разпростря Новата Европа — като че ли се намираше само на няколко хиляди метра разстояние.

Тя наистина беше нова — не бе необходимо да си геолог, за да видиш това. Може би преди четири милиарда години младата Земя бе изглеждала така, в самото начало на безкрайния конфликт между сушата и водата.

Допреди петдесет години тук нямаше нито суша, нито вода — само лед. Но сега ледът се бе стопил на полукълбото, което бе обърнато към Луцифер, а получената вода се бе издигнала нагор във вид на пари и беше изпратена към вечните ледове на Нощната страна. По този начин преместването на милиарди тонове течност от едното полукълбо в другото беше оголило дъното на древното море, което никога преди не бе виждало дори бледата светлина на далечното слънце.

Може би някой ден тези разкривени земи щяха да омекнат и да бъдат завладени от разстилащ се килим от зеленина; сега те представляваха само безплодни потоци застинала лава и леко димящи мочурища, тук-таме пресечени от издигащи се нагоре скали с причудливо наклонени пластове. Очевидно тази местност е била арена на големи тектонични раздвижвания, което никак не беше чудно, при положение че тя наскоро бе станала свидетел на раждането на планина с размерите на Еверест.

А ето я и нея — извисяваща се над необичайно близкия хоризонт. Ролф ван дер Берг усети как нещо в гърдите му се стяга, а кожата на врата му настръхва. Вече не чрез посредничеството на бездушните инструменти, а със собствените си очи той наблюдаваше планината на своите мечти.

Както много добре знаеше, формата й беше приблизително тази на тетраедър, наклонен така, че едната му страна беше почти вертикална. (Това би било добро предизвикателство за алпинистите, дори и при тази слаба гравитация — особено след като не можеха да забиват халки в скалата…) Върхът беше скрит в облаците, а по-голямата част от леко наклонената стена, обърната към тях, бе покрита със сняг.

— За това ли беше цялата бъркотия? — промърмори възмутено някой. — Прилича ми на най-обикновена планина. Може би щом веднъж видиш някоя… — но сърдитите шъткания го принудиха да замълчи.

Сега „Галакси“ се носеше бавно към планината Зевс, докато Чанг търсеше подходящо място за кацане. Корабът имаше съвсем малко приспособления за странично управление, защото деветдесет процента от главната тяга се използваше само за да го тласка. Горивото щеше да му стигне за около пет минути кръжене във въздуха; след това той все още би могъл да се приземи успешно — но никога вече нямаше да излети.

Нийл Армстронг се бе изправил пред същата дилема преди почти сто години. Но той все пак не бе пилотирал с опрян в главата му пистолет.

За последните няколко минути обаче Чанг напълно бе забравил и пистолета, и Роузи. Всичките му сетива бяха съсредоточени върху задачата, която му предстоеше; бе станал част от голямата машина, която пилотираше. Единствената човешка емоция, която бе останала у него, не беше страх, а възбуда. Това беше работата, за която бе обучен; това бе връхната точка в професионалната му кариера, макар че можеше да се окаже и нейният край.

А по всичко личеше, че ще стане точно така. До подножието на планината оставаше вече по-малко от километър, а той все още не бе намерил площадка за кацане. Теренът беше изключително неравен, пресечен от каньони, осеяни с огромни камъни. Не беше забелязал нито една хоризонтална местност, която да е по-голяма от игрище за тенис — а само след трийсет секунди показателят за горивото щеше да достигне червената линия.

Но ето че най-после той съзря гладка повърхност — най-плоската, която бе видял досега. Това бе единственият му шанс за времето, което оставаше.

Много внимателно той насочи гигантския, нестабилен цилиндър към хоризонталната ивица земя — като че ли е покрита със сняг — да, така е — струите от дюзите издухваха снега, — но какво е това под него? — прилича на лед — трябва да е замръзнало езеро — каква е дебелината? КАКВА Е ДЕБЕЛИНАТА?

Петстотинтонният тласък от главните реактивни дюзи на „Галакси“ се стовари върху измамно приканващата повърхност. Една мрежа от кръгови линии започна бързо да се разпростира по нея; ледът се пропука и огромните късове започнаха да се преобръщат. Концентрични вълни от кипяща вода се втурнаха към сушата, щом стихията на дюзите се заби във внезапно оголеното езеро.

Като добре обучен офицер Чанг реагира автоматично, без колебанието, което би било фатално. Лявата му ръка рязко разтвори предпазната преграда; дясната сграбчи червената ръчка под нея и я дръпна в отворено положение.

Програмата ПРЕКРАТИ, която беше спала кротко от изстрелването на „Галакси“ досега, се задейства и запрати кораба обратно в небето.

Приземяването на „Галакси“

В каюткомпанията внезапното задействане на пълната тяга бе прието като отлагане на екзекуцията. Ужасените офицери бяха видели разпадането на избраната площадка за кацане и знаеха, че има само един начин да се спасят. Сега, след като Чанг го бе използвал, те още веднъж си разрешиха лукса да поемат дъх.

Но докога щяха да се наслаждават на това усещане, никой не можеше да каже. Само Чанг знаеше дали корабът има достатъчно гориво, за да се издигне на стационарна орбита; а дори и да има, помисли си мрачно капитан Лаплас, онази лунатичка с пистолета може да му заповяда отново да се върне долу. Но той дори за минута не бе повярвал, че наистина е лунатичка; тя знаеше съвсем точно какво върши.

Внезапно настъпи промяна в тягата.

— Мотор номер четири току-що загасна — каза един от механиците. — Това не ме учудва — вероятно е пренагрят. Не би могъл да издържи толкова дълго при тази мощност.

Нямаше никакъв смисъл, разбира се, да се променя посоката — намалената тяга все още действаше по оста на кораба, — но гледката върху екраните на мониторите рязко се наклони. „Галакси“ все още се издигаше, но вече не във вертикално положение. Корабът се бе превърнал в балистична ракета, насочена към някаква неизвестна цел на Европа.

Още веднъж тягата рязко спадна; на видеомониторите хоризонтът отново се уравновеси.

— Изключил е отсрещния мотор — това е единственият начин да предотврати обръщането, — но дали ще успее да поддържа височината? Добре, човече!

Наблюдаващите учени не можеха да разберат кое му е доброто; гледката на мониторите беше изчезнала напълно, забулена от заслепяваща бяла мъгла.

— Изхвърля ненужното гориво — олекотява кораба.

Тягата изчезна съвсем; корабът започна да пада свободно. За няколко секунди той премина през огромния облак от ледени кристалчета, създаден когато изхвърленото гориво бе експлодирало в космоса. А под него, приближаващ се с ленивото една осма гравитационно ускорение, се намираше централният океан на Европа. Сега поне на Чанг нямаше да му се наложи да търси място за кацане; оттук нататък всичко щеше да протече по стандартната процедура, позната под формата на видеоигра на милиони хора, които никога не бяха излизали в космоса и никога нямаше да го направят.

Трябваше само да се уравновесява тягата срещу гравитацията, така че спускащият се кораб да достигне нулева скорост при нулева височина. Имаше и известно пространство за грешки, но то не бе голямо, дори за водните приземявания, които първите американски космонавти бяха предпочитали и на които Чанг сега неохотно подражаваше. Ако направеше грешка — а след последните няколко часа никой не би могъл да го вини за това, — нямаше да има домашен компютър, който да му каже: „Съжалявам — вие се разбихте. Искате ли да опитате отново? Отговорете с ДА/НЕ…“

Втори механик Ю и двама негови колеги, които стояха с импровизираните си оръжия пред заключената врата на мостика, бяха натоварени с може би най-тежката задача. Те нямаха монитори, на които да видят какво става, и трябваше да се осланят на съобщенията от каюткомпанията. Нищо не се чуваше и по монтирания микрофон, което никак не беше чудно. Чанг и Макмахън изобщо нямаха време или желание за разговори.

Кацането беше перфектно, почти без никакви трусове. „Галакси“ потъна с няколко метра, след това изплува отново, застана вертикално и благодарение на уравновесяващата тежест на двигателите зае изправено положение.

Едва тогава слушателите чуха първите разбираеми думи по монтирания микрофон.

— Роузи, маниачка такава — прозвуча гласът на Чанг, повече с примирено изтощение, отколкото с гняв. — Надявам се, че си доволна. Погуби всички ни.

Чу се пистолетен изстрел, а след това се възцари дълго мълчание.

Ю и колегите му търпеливо чакаха, защото знаеха, че скоро трябва да се случи нещо. Тогава те чуха как някой дърпа заключващите лостове и стиснаха здраво гаечните ключове и железните прътове, които носеха. Тя можеше да се справи с един от тях, но не и с всички.

Вратата се отвори много бавно.

— Съжалявам — каза втори помощник-капитан Чанг. — Сигурно за момент съм изгубил съзнание.

След това като всеки разумен човек той отново припадна.

Морето на Галилей

„Не мога да разбера защо един човек би искал да стане лекар, каза си капитан Лаплас. Или пък гробар. И двамата трябва да вършат някои доста неприятни неща…“

— Е, намерихте ли нещо?

— Не, капитане. Разбира се, аз нямам необходимите инструменти. Съществуват някои присадки, които могат да бъдат открити само с микроскоп — или поне така знам. Но те имат много малък обхват на излъчване.

— Може би е ретранслирала съобщенията чрез друг предавател, поставен някъде на кораба — Флойд предложи да го претърсим. Вие взехте отпечатъци от пръстите и има ли нещо друго, чрез което да установим самоличността й?

— Да, когато се свържем с Ганимед, ще изпратим всичко заедно с документите й. Но се съмнявам, че някога ще разберем коя е била всъщност Роузи или за кого е работела. Или пък защо, за Бога.

— Все пак тя прояви някаква човечност — каза замислено Лаплас.

— Сигурно е разбрала, че се е провалила, когато Чанг е дръпнал ръчката за прекратяване. Можеше да го застреля, вместо да го остави да се приземи.

— Страхувам се, че това няма да ни помогне много. Ще ви кажа какво се случи, когато Дженкинс и аз изхвърлихме трупа през шахтата за отпадъци.

Докторът присви устни с гримаса на отвращение.

— Бяхте прав, разбира се — това бе единственото нещо, което можехме да направим. Е, не си направихме труда да прикачим някаква тежест; трупът няколко минути се носеше по вълните. Изчакахме да видим дали ще се отдалечи от кораба и тогава…

Докторът като че ли не можеше да намери подходящите думи.

— Какво, по дяволите?

— Нещо се надигна от водата. Като човка на папагал, но сто пъти по-голяма. То сграбчи Роузи с едно захапване и изчезна. Имаме си за компания нещо доста внушително; дори и ако атмосферата е годна за дишане, в никакъв случай не ви препоръчвам да плувате…

— Мостикът до капитана — каза дежурният офицер. — Голямо раздвижване във водата. Трета камера — сега ще ви покажа.

— Точно това видях! — извика докторът. Той почувства внезапен хлад при неизбежната, зловеща мисъл: „Надявам се, че не се връща за още!“

Изведнъж едно огромно тяло разцепи повърхността на океана и се издигна към небето. За момент цялата чудовищна фигура увисна между въздуха и водата.

Познатото също може да бъде шокиращо като странното — когато се намира в неподходящо място. Капитанът и докторът възкликнаха едновременно:

— Това е акула!

Успяха да забележат някои незначителни различия — в добавка към огромната папагалска човка, — преди гигантът отново да пльосне в морето. Имаше още един чифт перки и не се забелязваха хриле. Нямаше и очи, но от двете страни на човката бяха разположени някакви странни подутини, които сигурно служеха като сетивни органи.

— Сходна еволюция, разбира се — каза докторът. — Същите задачи, същите решения на всяка планета. Погледнете Земята. Акули, Делфини, ихтиозаври — всички океански хищници трябва да имат една и съща основна структура. Но тази човка ме озадачава…

— Какво прави сега?

Създанието отново се бе показало на повърхността, но сега се движеше много бавно, сякаш беше изтощено след този гигантски скок. Всъщност то, изглежда, имаше проблеми — като че ли агонизираше; удряше с опашка по водата, без да се опитва да се придвижи в някаква определена посока.

Внезапно то избълва последното си ядене, обърна се с корема нагоре и остана да се полюшква безжизнено в слабото вълнение.

— 0, Господи — прошепна капитанът с тон, изпълнен с отвращение. — Мисля, че знам какво стана.

— Напълно чужда за нея биохимия — каза докторът; дори и той изглеждаше потресен от видяното. — Роузи все пак успя да вземе една жертва.

Морето на Галилей, разбира се, носеше името на човека, който бе открил Европа — както и той на свой ред носеше името на едно много по-малко море, но на друга планета.

Морето беше много младо, нямаше и петдесет години; и както повечето новородени, можеше да бъде доста палаво. Макар че атмосферата на Европа все още беше твърде рехава, за да създаде истински урагани, един постоянен вятър духаше откъм сушата, заобикаляща морето, към тропическата зона, в точката, над която блестеше Луцифер. Тук, в района, където цареше вечното пладне, водата непрекъснато вреше, макар че температурата, при тази рехава атмосфера, едва ли бе достатъчно висока, за да си направиш чаша хубав чай.

За щастие бурната област точно под Луцифер, над която непрекъснато се издигаше пара, се намираше на разстояние хиляда километра от тях; „Галакси“ беше кацнала в сравнително спокойни води, на по-малко от сто километра от най-близката суша. При максимална скорост корабът би могъл да измине разстоянието за част от секундата; но сега, докато се носеше под ниско увисналите облаци, които образуваха плътната обвивка на Европа, брегът им изглеждаше като най-отдалечения квазар. За да влоши още повече нещата — ако това бе възможно, — нестихващият вятър откъм сушата ги отнасяше в открито море. А дори и да успееха да се доберат до някой от девствените брегове на този нов свят, положението им едва ли щеше да изглежда по-розово от това, в което се намираха сега.

Но така поне щеше да бъде по-добре за „Галакси“; космическите кораби, макар и възхитително устойчиви на вода, рядко можеха да се използват в морето. „Галакси“ се носеше във вертикално положение, като потъваше и изплуваше с леко, но досадно люшкане; половината от екипажа вече беше хванал морска болест.

Първата задача на капитан Лаплас, след като прегледа доклада за щетите, беше да открие някой, който има опит в плаването с лодки — с всякаква форма и размери. Логично бе да се предположи, че между трийсет инженери по астронавтика и космически учени би трябвало да има доста мореплавателски таланти, и той веднага откри петима моряци аматьори и даже един професионалист — Пърсър Франк Ли, който беше започнал кариерата си в корабните линии на Цанг, а след това се бе прехвърлил в космическите.

Макар че домакините касиери бяха свикнали да боравят повече със счетоводни машини (в случая на Франк Ли това беше едно двестагодишно сметало от слонова кост), отколкото с навигационни уреди, те все пак трябваше да държат изпити по основи на мореплаването. Ли никога не бе имал възможност да изпробва моряшките си умения; сега, почти на един милиард километра от Южно Китайско море, тази възможност му беше предоставена.

— Трябва да напълним с морска вода резервоарите за гориво — каза той на капитана. — Тогава ще плаваме по-надълбоко и няма да подскачаме така.

Изглеждаше глупаво да вкарат още вода в кораба и капитанът се поколеба.

— А ако заседнем на някоя плитчина?

Никой не направи логичната забележка „Какво значение има?“. Без големи спорове всички се бяха съгласили, че ще се чувстват по-добре на твърда земя — ако изобщо успееха да стигнат до нея.

— Винаги можем отново да изпразним резервоарите. Така или иначе ще трябва да го направим, когато стигнем брега, за да обърнем кораба в хоризонтално положение. Слава Богу, все още имаме мощност…

Последните му думи бяха приглушени; всички знаеха какво имаше предвид. Без спомагателния реактор, който задействаше системите за поддържане на живота, всички щяха да измрат за няколко часа. А сега, ако не възникнеше някоя повреда, корабът би могъл да ги поддържа за неопределено време.

Но в крайна сметка те щяха да гладуват; току-що бяха получили драматично доказателство, че в моретата на Европа нямаше храна, а само отрова.

Все пак бяха успели да се свържат с Ганимед, така че сега цялата човешка раса знаеше за техните затруднения. Най-големите умове в Слънчевата система щяха да се опитат да ги спасят. Ако не успееха, пътниците и екипажът на „Галакси“ щяха да умрат с утешението, че се намират в центъра на вниманието на цялото човечество.

IV.

При водоизточника

Отклонение

— Последните новини — съобщи капитан Смит на събралите се пътници — са, че „Галакси“ се намира в морето, и то в доста добро състояние. Един член на екипажа — стюардесата — е загинал. Не знаем какви са подробностите. Но всички останали са се спасили.

Всички системи на кораба работят; появили са се няколко теча, но положението е под контрол. Капитан Лаплас съобщава, че за момента не ги заплашва нищо, но силният вятър ги отнася все по-далеч от сушата, към центъра на Дневната страна. Този проблем не е много сериозен — има няколко големи острова, до които те са почти сигурни, че ще стигнат преди това. В момента се намират на деветдесет километра от най-близката суша. Видели са някакви големи морски животни, които не са показали признаци на враждебност.

Ако не се случи някой друг инцидент, те ще могат да преживеят няколко месеца, преди да свършат храната, която, разбира се, сега се разпределя много стриктно. Но според капитан Лаплас духът им все още е висок.

А сега за нас. Ако незабавно се завърнем на Земята, извършим зареждане с гориво и ремонт, можем да достигнем Европа при обратна орбита за осемдесет и пет дни. „Юнивърс“ е единственият подходящ за случая кораб, който може да се приземи там и отново да излети с по-голям полезен товар. Совалките на Ганимед могат да спуснат припаси, но това е всичко — макар че то може да реши въпроса в полза на живота или смъртта.

Съжалявам, дами и господа, че се налага да съкратим визитата си, но, мисля, ще се съгласите, че ви показахме всичко, което ви бяхме обещали. И съм сигурен, че ще одобрите новата ни мисия — макар че шансовете за успех са, честно казано, доста малки. За момента това е всичко. Д-р Флойд, мога ли да поговоря с вас?

Докато останалите напускаха бавно и замислено главната зала — станала сцена на много други по-обикновени събирания, — капитанът преглеждаше една папка, пълна със съобщения. Все още в някои случаи думите, напечатани на хартия, бяха най-удобното средство за общуване, но дори и тук техниката бе оставила своя отпечатък. Листовете, които четеше капитанът, бяха направени от мултифаксния материал за многократна употреба, който бе допринесъл толкова много за облекчаването на товара на скромното кошче за хартия.

— Хейуд — каза той, — сега, след като официалностите бяха приключени, както може би се досещате, каналите за свръзка са нажежени до бяло. А все още има много неща, които не разбирам.

— Аз също — отвърна Флойд. — Има ли нещо от Крис?

— Не, но Ганимед предаде съобщението ви; трябва вече да го е получил. Както може би знаете, личните връзки са анулирани по спешност, но, разбира се, за вас бе направено изключение.

— Благодаря, капитане. Мога ли да помогна по някакъв начин?

— Не мисля. Ако възникне нещо, ще ви уведомя.

Това бе може би последният път, за един доста дълъг период от време, когато те разговаряха спокойно. След няколко часа д-р Хейуд Флойд щеше да се превърне в „онзи побъркан стар глупак!“, а краткотрайният „Бунт на «Юнивърс»“ щеше да е започнал — предвождан от самия капитан.

Това всъщност не бе идея на Хейуд Флойд; но той би желал тя да е негова…

Прякорът на втори помощник Рой Джолсън, навигационния офицер, беше Звездата; Флойд го познаваше бегло по физиономия и не се бе случвало да разменят с него нещо повече от „Добро утро“. Затова Флойд беше доста изненадан, когато навигаторът нерешително почука на вратата на каютата му.

Астронавтът носеше комплект карти и изглеждаше малко притеснен. Едва ли причината за това бе присъствието на Флойд — всички на борда вече бяха свикнали с него, така че явно имаше нещо друго.

— Доктор Флойд — започна той с такъв загрижен и настоятелен тон, че слушателят му го оприличи на търговец, чието бъдеще зависи изцяло от сключването на следващата сделка, — искам да ви помоля за съвет и за помощ.

— Разбира се — но какво трябва да направя?

Джолсън разгърна картата, която показваше местонахождението на всички планети в орбитата на Луцифер.

— Вашият стар номер, когато скачихте „Леонов“ и „Дискъвъри“, за да се отдалечите от Юпитер, преди да е избухнал, ми даде една идея.

— Номерът не беше мой. Уолтър Кърноу го измисли.

— 0, не знаех, че е така. Разбира се, ние не разполагаме с втори кораб, който да ни даде тласък, но имаме нещо много по-добро.

— Какво искате да кажете? — запита Флойд, напълно объркан.

— Само не ми се смейте. Защо трябва да се връщаме на Земята, за да заредим гориво, когато Олд Фейтфул го изхвърля с тонове всяка секунда само на двеста метра от нас? Ако успеем да го използваме, можем да стигнем до Европа не за три месеца, а за три седмици.

Идеята беше толкова проста и същевременно толкова дръзка, че на Флойд му секна дъхът. Той веднага съзря половин дузина възражения, но никое от тях не изглеждаше достатъчно сериозно.

— Какво мисли за това капитанът?

— Не съм му казал; за това ми е необходима вашата помощ. Бих искал да проверите изчисленията ми и след това да му предложите идеята. На мен ще ми откаже, абсолютно съм убеден, и не мога да го виня за това. Ако аз бях капитан, щях да направя същото…

В малката каюта се възцари дълго мълчание. След това Хейуд Флойд каза бавно:

— Нека ви изложа всички причини, поради които това не може да бъде направено. А след това ще ми кажете къде греша.

Втори помощник Джолсън познаваше добре своя началник; капитан Смит никога досега не беше чувал по-налудничаво предложение…

Всички негови възражения бяха много добре обосновани и в тях почти липсваха или дори напълно отсъстваха следите от прословутия синдром „Това не е правено преди“.

— 0, на теория би могло да стане — призна той. — Но, човече, помислете за практическите проблеми! Как ще вкарате това нещо в резервоарите?

— Говорих с механиците. Ще преместим кораба до ръба на кратера — напълно безопасно е да се приближим на разстояние петдесет метра. В отсека, който не е оборудван, има водопроводна инсталация, която можем да изкъртим — след това ще прокараме тръбите до Олд Фейтфул и ще чакаме той да изригне; знаете, че е добре възпитан и можем да разчитаме на него.

— Но помпите ни не могат да действат при почти пълен вакуум!

— Те не са ни необходими; можем да разчитаме на скоростта на изригване на самия гейзер, която ще ни осигури приток от най-малко сто килограма в секунда. Олд Фейтфул ще свърши цялата работа.

— Но от него ще получим ледени кристалчета и пара, а не вода в течно състояние.

— Тя ще се кондензира на борда на кораба.

— Наистина сте обмислили всичко, нали? — каза капитанът с неохотно възхищение. — Но аз просто не мога да повярвам. Най-важното — достатъчно чиста ли е водата? Дали няма замърсители — особено въглеродни частици?

Флойд неволно се усмихна. Капитан Смит развиваше маниакална неприязън към саждите.

— Можем да отделим по-големите чрез филтър; останалите няма да попречат на реакцията 0, да — коефициентът на водородния изотоп тук, изглежда, е по-висок от този на Земята. Можете дори да получите допълнителна тяга.

— Какво мислят колегите ви за тази идея? Ако се отправим директно към Луцифер, може да минат месеци, преди да се приберат у дома…

— Не съм разговарял с тях. Но има ли значение, когато от това зависи животът на толкова много хора? Можем да стигнем до „Галакси“ седемдесет дни преди предвидената дата. Седемдесет дни! Помислете какво би могло да се случи на Европа през това време!

— Много добре разбирам значението на времевия фактор — отсече сърдито капитанът. — Той важи и за нас. Може да не ни стигнат провизиите за такова удължено пътуване.

„Сега вече се опъва за дреболии, помисли си Флойд, и сигурно знае, че това ми е известно. По-добре е да бъда тактичен…“

— За още няколко седмици? Не ми се вярва, че имаме толкова ограничени запаси. Но и без това ни хранехте прекалено хубаво. На някои от нас ще им се отрази добре, ако за известно време получават намалени дажби.

Капитанът успя да разтегне устни в ледена усмивка.

— Това го кажете на Уилис и Михайлович. Но се опасявам, че цялата идея е безумна.

— Нека поне да чуем мнението на собствениците. Бих искал да говоря със сър Лорънс.

— Не мога да ви попреча, разбира се — каза капитан Смит с тон, от който личеше, че му се иска да може. — Но зная много добре какво ще ви отговори.

Той обаче грешеше.

Сър Лорънс Цанг не се беше обзалагал от трийсет години; това вече не подобаваше на високото му положение в света на търговията. Но като млад той доста често правеше дребни залагания на конните състезания в Хонконг, докато едно пуританско правителство ги забрани в пристъп на опасения за обществения морал. Това е типична житейска ситуация, мислеше понякога тъжно сър Лорънс; когато можеше да прави залози, нямаше пари, а сега не можеше да се обзалага, защото най-богатият човек в света трябва да дава достоен пример на останалите.

И все пак никой не знаеше по-добре от него, че цялата му бизнескариера е била една дълга хазартна игра. Той бе направил най-доброто, на което бе способен, за да контролира залозите, като събираше най-добрата достъпна информация и се вслушваше в думите на експерти, за които неговият усет му подсказваше, че ще му дадат най-мъдрия съвет. В повечето случаи той бе успявал да се измъкне навреме, когато те грешаха; но винаги беше съществувал и елемент на риск.

Сега, докато четеше съобщението на Хейуд Флойд, той отново усети старата тръпка, която не беше изпитвал, откакто за последен път бе наблюдавал как конете се втурват с тътен в последната обиколка. Това беше истинска хазартна игра — може би последната и най-голямата в цялата му кариера, макар че не би се осмелил да каже това на своя Управителен съвет. Още по-малко на лейди Жасмин.

— Бил — каза той, — какво мислиш за това?

Синът му (уравновесен и благонадежден, но лишен от онази живителна искрица, която вероятно вече не беше нужна на това поколение) му даде отговора, който той очакваше:

— Теоретичната страна е доста издържана. „Юнивърс“ може да се справи — на теория. Но вече загубихме един кораб. Сега ще рискуваме да загубим и втори.

— Той така или иначе ще отиде до Юпитер — Луцифер.

— Да, но след цялостна проверка в околоземна орбита. А освен това съзнаваш ли какво ще означава така предложената директна мисия? Корабът ще счупи всички рекорди за скорост — ще трябва да се движи с над хиляда километра в секунда при смяната на курса!

Това бе най-лошото нещо, което би могъл да каже; в ушите на баща му още веднъж прозвуча тътенът на копита. Но сър Лорънс само отговори:

— Няма да им стане нищо, ако сами направят няколко изпитания, макар че капитан Смит се съпротивява с нокти и зъби срещу тази идея. Дори ме заплашва с оставката си. Междувременно провери как стоят нещата с Лойдс — може да се наложи да се откажем от застраховката на „Галакси“.

Особено, би могъл да добави той, ако възнамеряваме да хвърлим „Юнивърс“ на масата като още по-скъп жетон.

А го безпокоеше и поведението на капитан Смит. Сега, когато Лаплас беше в неизвестност на Европа, Смит бе най-добрият командващ, който му оставаше.

При кратера

— Най-немарливата ми работа, откакто завърших колежа — мърмореше главният механик. — Но това е най-доброто, което можем да направим за такова кратко време.

Импровизираният водопровод преминаваше през петдесет метра причудливи, примесени с различни химикали скали до намиращия се все още в състояние на покой отвор на Олд Фейтфул, където завършваше с една правоъгълна, насочена надолу фуния. Слънцето току-що бе изгряло над хълмовете и земята вече бе започнала да трепери леко, щом подземните — или подхалееви — резервоари на гейзера почувстваха първото докосване на топлината.

Докато гледаше от залата за наблюдение, Хейуд Флойд не можеше да повярва, че толкова много неща са се случили само за двайсет и четири часа. Най-напред корабът се раздели на две враждуващи групи — едната предвождана от капитана, а другата по необходимост оглавявана от него самия. И двете групи проявяваха студена учтивост. Всъщност още не се бе стигнало до размяна на удари: но той откри, че в някои среди вече е известен с прякора Самоубиецът Флойд. Това не беше чест, която би оценил твърде високо.

И все пак никой не можеше да открие някаква съществена грешка в маневрата на Флойд-Джолсън. (Това име също не му се нравеше: той бе настоял всички заслуги да бъдат приписани на Джолсън, но никой не се вслуша в думите му. А Михайлович каза: „Не си подготвен да си поделите отговорността?“)

Първото изпитание щеше да се състои след двайсет минути, когато Олд Фейтфул с доста голямо закъснение щеше да приветства зората. Но дори и ако се окажеше успешно и резервоарите за гориво започнеха да се пълнят с искряща бистра вода, а не с кална мътилка, както бе предрекъл капитан Смит, пътят към Европа все още нямаше да е отворен.

Един малък, но не и незначителен фактор бяха желанията на достопочтените пасажери. Те се бяха надявали да се приберат у дома до две седмици; сега за тяхна изненада, а в някои случаи и ужас бяха изправени пред изгледи за опасна мисия, заради която трябваше да минат през половината Слънчева система. Дори и ако тя се окажеше успешна, нямаше да има никаква определена дата за завръщането на Земята.

Уилис беше вбесен; всичките му бъдещи планове щяха да се провалят напълно. Той се носеше насам — натам, мърморейки за съдебни процеси, но никой не изрази и най-слабо съчувствие към него.

Грийнбърг, от друга страна, беше във възторг; сега вече наистина щеше да се върне към работата в космоса! А Михайлович, който отделяше много време да композира шумно в не особено звукоизолираната си каюта, бе също толкова възхитен. Той бе убеден, че промяната ще го вдъхнови за нови творчески висоти.

Маги М. прие нещата философски: „Ако това ще спаси живота на много хора, каза тя, поглеждайки остро към Уилис, не виждам как някой би могъл да възрази.“

Колкото до Ива Мерлин — Флойд положи специални усилия да й обясни как стоят нещата и откри, че тя е проумяла ситуацията забележително добре. И точно Ива, за негово пълно изумление, зададе въпроса, на който никой друг не бе обърнал достатъчно внимание: „А ако жителите на Европа не искат да се приземим — дори и за да спасим приятелите си?“

Флойд я погледна с искрено удивление; дори и сега все още му беше трудно да я възприема като обикновено човешко същество и не можеше да предскаже кога тя ще изрече някое бляскаво прозрение или някоя пълна глупост.

— Много добър въпрос, Ива. Вярвайте ми, и аз разсъждавам върху него.

Той казваше истината; никога не би могъл да излъже Ива Мерлин. Това за него би било светотатство.

Първите струйки пара започнаха да се появяват над отвора на гейзера. Те се стрелнаха нагоре по своите неестествени траектории във вакуума и бързо се изпариха под палещите лъчи на слънцето.

Олд Фейтфул отново се изкашля и прочисти гърлото си. Един снежнобял — и учудващо плътен — стълб от ледени кристалчета и водни капки бързо се издигна към небето. Земният инстинкт на всички им подсказваше, че той трябва да се разпръсне и да падне, което, разбира се, не стана. Стълбът продължи да се издига все по-нагоре, разгръщайки се съвсем слабо, докато най-накрая се сля с обширната, светеща обвивка на все още нарастващата глава на кометата. Флойд отбеляза със задоволство, че водопроводът започна да се тресе, когато течността нахлу в него.

Десет минути по-късно на мостика беше свикан военен съвет. Капитан Смит, все още намусен, удостои Флойд с леко кимване; вторият му помощник, който беше малко притеснен, проведе целия разговор.

— Е, работата потръгна, и то учудващо добре. С такива темпове можем да напълним резервоарите за двайсет часа — макар че може би ще се наложи да излезем и да закрепим по-устойчиво тръбата.

— А какво стана с примесите? — обади се някой.

Вторият помощник показа прозрачно найлоново пликче, пълно с безцветна течност.

— Филтрите се справиха с всичко до степен няколко микрона. За по-голяма сигурност течността ще мине през тях два пъти, като ще циркулира от един резервоар в друг. Но се боя, че няма да можем да ползваме плувния басейн, докато не отминем Марс.

Тази забележка предизвика смях, от който всички се нуждаеха, и дори капитанът малко се поотпусна.

— Ще включим двигателите на минимална тяга, за да се убедим, че Халеевата H20 няма да предизвика операционни аномалии. Ако има такива, ще зарежем цялото начинание и ще се отправим към дома, като използваме добрата стара вода от Луната, предоставена ни безплатно от кратера Аристарх.

Възцари се едно от онези мълчания, характерни за всички събирания, когато всеки очаква някой друг да заговори пръв. Тогава капитан Смит прекъсна неловката пауза.

— Както всички знаете — каза той, — аз никак не съм възхитен от тази идея. Всъщност… — Той изведнъж млъкна; всички знаеха много добре, че отначало бе решил да изпрати на сър Лорънс своята оставка, макар че при сегашните обстоятелства жестът му щеше да бъде донякъде безсмислен.

— Но през последните няколко часа се случиха две неща. Собственикът се съгласи с проекта — ако при изпитанията не възникнат някакви по-сериозни проблеми. Това всъщност е голямата изненада и аз не знам за нея нищо повече от вас — Световният космически съвет не само даде своето разрешение, но и настоя да направим това отклонение, като пое всички разходи, които ще възникнат. Предположенията ми вероятно не са по-добри от вашите.

Но едно нещо все още ме тревожи… — той погледна колебливо малкото пликче с вода, което Хейуд Флойд в момента беше вдигнал срещу светлината и леко го разклащаше. — Аз съм инженер, а не химик, за Бога. Това нещо изглежда чисто — но не би ли могло да повреди вътрешността на резервоарите?

По-късно Флойд не можа да си обясни напълно защо направи това; такава необмислена постъпка съвсем не беше в стила му. Вероятно просто бе изгубил търпение от всички тези спорове и искаше да се заеме с работата. Или може би сметна, че капитанът се нуждае от леко затягане на морала.

С бързо движение той отвори пликчето и изля в гърлото си приблизително 20 кубически сантиметра от веществото на Халеевата комета.

— Ето ви отговора, капитане! — каза той, когато преглътна течността.

— А това — каза корабният лекар половин час по-късно — беше една от най-глупавите постъпки, които съм виждал. Не знаете ли, че в това вещество има цианиди, цианогени и един Бог знае още какво?

— Разбира се, че знам — засмя се Флойд. — Видях резултатите от анализите — има само една милионна част от тези елементи. Няма защо да се притеснявате. Но едно нещо ме изненада — добави той мрачно.

— И какво е то?

— Ако човек успее да достави това нещо на Земята, може да направи цяло състояние, като го продава под формата на патентовано средство за разслабване от Халеевата комета.

Автомивка

След като вече се бяха хванали на работа, атмосферата на борда на „Юнивърс“ изцяло се промени. Вече нямаше разправии; всички даваха най-доброто, на което бяха способни, и много малко хора си позволиха да поспят през следващите две завъртания на ядрото на кометата — стотина часа по земното време.

Първият Халеев ден беше посветен на още по-прецизното укрепване на тръбите, водещи към Олд Фейтфул, но когато гейзерът затихна с падането на нощта, техниката вече бе напълно усвоена. Повече от хиляда тона вода бяха качени на борда; следващият дневен период щеше да бъде напълно достатъчен за останалото.

Хейуд Флойд се постара да стои по-далеч от капитана, защото не желаеше да злоупотребява с късмета си; при всички случаи Смит трябваше да се погрижи за хиляди неща. Но изчисляването на новата орбита не беше между тях; това бе направено няколко пъти на Земята.

Вече нямаше никакво съмнение, че идеята беше блестяща, а спестеното време и разходи щяха да бъдат дори по-големи, отколкото Джолсън бе предвидил. Чрез зареждането на Халеевата комета „Юнивърс“ беше избягнал двете съществени изменения на орбитата, които щяха да са необходими при едно завръщане на Земята; сега той можеше да се отправи директно към целта си, с максимално ускорение, и щеше да спести много седмици. Въпреки възможните рискове сега всички бяха възхитени от плана. Е, почти всички.

На Земята набързо сформираната организация „Долу ръцете от Халеевата комета!“ беше възмутена. Нейните членове (които бяха само 236 на брой, но знаеха как да привлекат вниманието на обществеността) не смятаха, че ограбването на едно небесно тяло е оправдано, дори и за да бъде спасен животът на много хора. Те не се успокоиха дори и когато беше изтъкнато, че „Юнивърс“ само използва вещество, което кометата и без това щеше да загуби. Те настояваха, че нещата са принципни. Техните гневни комюникета донесоха така необходимото разведряване на обстановката на борда на „Юнивърс“.

Предпазлив както винаги, капитан Смит проведе първите изпитания на минимална мощност с една от дюзите за уравновесяване на кораба; ако тя се повредеше, биха могли да минат и без нея. Но не възникнаха никакви аномалии; двигателят действаше точно така, както би работил с най-добрата дестилирана вода от лунните мини.

След това той изпробва централния главен двигател номер едно; ако той се повредеше, нямаше да има загуба на маневреност, а само на пълната мощност. Корабът все още щеше да бъде напълно управляем, но с оставащите четири външни двигателя върховото ускорение щеше да се понижи с двайсет процента.

Отново не възникнаха никакви проблеми; дори и скептиците започнаха да се държат учтиво с Хейуд Флойд, а втори помощник Джолсън вече не беше социален аутсайдер.

Отлитането бе насрочено за късния следобед, точно преди Олд Фейтфул да затихне. (Дали той все още щеше да бъде там, за да приветства следващите посетители след седемдесет и шест години? — запита се Флойд. Може би; доказателства за неговото съществуване имаше още на снимките от 1910 г.)

Нямаше броене преди старта в драматичния старовремски стил на Кейп Канаверал. Когато напълно се убеди, че всичко е в отлично състояние, капитан Смит подаде само пет тона тласък на двигател номер едно и „Юнивърс“ бавно се понесе нагоре, отдалечавайки се от сърцето на кометата.

Ускорението беше слабо, но пиротехническите ефекти бяха страховити, а за повечето от наблюдаващите — и напълно неочаквани. Досега реактивните струи от главните двигатели бяха практически невидими, защото съставът им изцяло се състоеше от високо йонизиран кислород и водород. Дори и когато — отдалечени на стотици километри — газовете се охлаждаха достатъчно, за да влязат в химическо взаимодействие, не можеше да се види нищо, защото реакцията не излъчваше светлина във видимия спектър.

Но сега „Юнивърс“ се отдалечаваше от Халеевата комета върху стълб от пламъци, който беше толкова ярък, че заслепяваше очите; изглеждаше почти като някоя масивна колона, изградена от огън. Там, където пламъкът удряше земята, скални отломъци експлодираха нагоре и встрани; отивайки си завинаги, „Юнивърс“ издълбаваше своя подпис, като космически графити, върху ядрото на Халеевата комета.

Повечето от пътниците, свикнали да се издигат в космоса без видими помощни средства, бяха доста шокирани. Флойд очакваше неизбежното обяснение; едно от малките му удоволствия беше да хваща Уилис в някоя научна грешка, но това се случваше много рядко. А дори и когато успееше, Уилис винаги имаше някое напълно правдоподобно извинение.

— Въглерод — каза той. — Горящ въглерод, точно както при пламъка на свещта, но малко по-горещ.

— Малко — промърмори Флойд.

— Вече не използваме като гориво, извинете ме за израза — Флойд сви рамене, — чиста вода. Въпреки че беше внимателно филтрирана, в нея има голямо количество колоидален въглерод. А също и съставки, които могат да се премахнат единствено чрез дестилация.

— Доста е внушително, но аз съм малко обезпокоен — каза Грийнбърг. — Цялото това излъчване на топлина — няма ли да се отрази зле на двигателите и да пренагрее кораба?

Това беше много уместен въпрос, който предизвика известно безпокойство. Флойд очакваше, че Уилис ще даде обяснение, но този хитрец му върна топката.

— Бих предпочел доктор Флойд да разгледа този проблем — в края на краищата идеята беше негова.

— На Джолсън, ако нямате нищо против. Въпросът е уместен. Но това не представлява някакъв сериозен проблем; когато достигнем пълна тяга, всички тези фойерверки ще останат на хиляди километри зад нас. Няма защо да се притесняваме за тях.

Сега корабът кръжеше на два километра над ядрото; ако не беше блясъкът от реактивните струи, щяха да видят цялата огряна от слънцето страна на малкия свят, простираща се под тях. От тази височина — или далечина — стълбът, изригващ от Олд Фейтфул, изглеждаше малко по-широк. Приличаше, внезапно си припомни Флойд, на един от онези гигантски фонтани, разположени около Женевското езеро. Не беше ги виждал от петдесет години насам и му се искаше да знае дали все още действаха.

Капитан Смит изпробваше уредите за управление, като бавно завъртя кораба, а след това го наклони последователно по осите Y и Z. Всичко функционираше отлично.

— Мисията започва след десет минути — съобщи той. — Първата точка от пътуването ще достигнем след петдесет часа; втората точка преди смяната на курса — след сто и петдесет часа. — Той направи пауза, за да могат хората да осъзнаят казаното; никой друг кораб досега не беше опитвал да поддържа такова високо нарастващо ускорение за такъв дълъг период от време. Ако „Юнивърс“ не успееше да задейства спирачките в подходящия момент, щеше да влезе в учебниците по история и като първия междузвезден кораб с екипаж на борда.

В момента корабът се обръщаше по хоризонтала — ако тази дума изобщо можеше да се използва за една почти лишена от гравитация местност — и се насочваше право към белия стълб, образуван от мъгла и ледени кристалчета, който все още продължаваше равномерно да блика от кометата. „Юнивърс“ започна да се придвижва към него…

— Какво прави той? — запита обезпокоеният Михайлович.

Тъй като явно бе предвидил подобни въпроси, капитанът заговори отново. Той, изглежда, си беше възвърнал доброто чувство за хумор и в гласа му се усещаха весели нотки.

— Трябва да свърша една дребна работа, преди да тръгнем. Не се притеснявайте — много добре знам какво правя. А и вторият помощник е съгласен с мен — нали така?

— Да, сър. Макар че отначало помислих, че се шегувате.

— Какво става там горе на мостика? — попита Уилис, който за пръв път бе изпаднал в недоумение.

Сега корабът започна бавно да се накланя, като все още се придвижваше към гейзера със скоростта на пешеходец. От това разстояние — вече по-малко от стотина метра — той още повече напомняше на Флойд за онези далечни женевски фонтани.

Не е възможно да иска да ни вкара в…

… но се оказа точно така. „Юнивърс“ леко завибрира, когато започна да навлиза в издигащия стълб от пяна. Все още се движеше много бавно, като че ли се опитваше да пробие дупка в гигантския гейзер. Видеомониторите и панорамните екрани показваха само млечнобяла празнота.

Цялата операция едва ли бе отнела повече от десет секунди; след това те излязоха от другата страна. Сред офицерите на мостика избухнаха спонтанни ръкопляскания; но пътниците — включително и Флойд — все още се чувстваха някак потиснати.

— Сега можем да тръгнем — каза капитанът и в гласа му прозвуча голямо задоволство. — Корабът ни отново блести от чистота.

През следващия половин час повече от десет хиляди астрономи-любители на Земята и на Луната съобщиха, че кометата е удвоила блясъка си. Комуникационната мрежа за наблюдение на кометата напълно излезе от строя поради претоварването, а професионалните астрономи бяха вбесени.

Но на широката публика това й хареса, а няколко дни по-късно „Юнивърс“ представи дори още по-зрелищно шоу часове преди зазоряване.

Набирайки скорост с повече от десет хиляди километра на всеки час, корабът вече бе навлязъл дълбоко в орбитата на Венера. Той щеше да се озове дори още по-близо до Слънцето, преди да мине през перихелия — много по-бързо от което и да е естествено небесно тяло — и да се устреми към Луцифер.

Докато минаваше между Земята и Слънцето, хилядакилометровата опашка от пламтящ въглерод можеше да се види ясно като звезда от четвърта величина, която се придвижваше забележимо сред съзвездията на утринното небе в течение на един час. В самото начало на спасителната си мисия „Юнивърс“ бе видяна в един и същ момент от повече хора, отколкото който и да е друг предмет, създаден от човешки ръце в историята на света.

По течението

Неочакваната новина, че вторият кораб от техния флот, „Юнивърс“, вече лети насам и ще пристигне много по-скоро, отколкото изобщо някой се бе осмелил да се надява, оказаха върху екипажа на „Галакси“ ефект, който може да се нарече единствено еуфоричен. Дори и фактът, че се носеха безпомощно по водите на един чужд океан, заобиколени от незнайни чудовища, изведнъж придоби съвсем второстепенно значение.

Чудовищата вече също не им изглеждаха толкова опасни, макар че от време на време правеха интересни изпълнения във водата. На няколко пъти забелязваха гигантските „акули“, но те не смееха да се доближат до кораба, дори когато екипажът изхвърляше отпадъци зад борда. Това бе доста изненадващо и навеждаше на мисълта, че тези големи хищници — за разлика от земните си събратя — имаха добра система за общуване. Може би те се доближаваха повече до делфините, отколкото до акулите.

Имаше многобройни ята от по-малки риби, на които никой не би обърнал особено внимание на някой рибен пазар на Земята. След няколко опита един от офицерите — запален въдичар — успя да хване една с кука без стръв. Той не я внесе през въздушния шлюз — капитанът и бездруго нямаше да му позволи, — но затова пък внимателно я измери и фотографира, преди да я върне обратно в морето.

Гордият риболовец обаче трябваше да си плати за този трофей. Скафандърът, с който беше облечен по време на улова и който бе само отчасти херметизиран, се беше пропил с характерната миризма на развалени яйца от водородния сулфид, когато се върна с него на борда, и офицерът стана обект на нескончаеми подигравки. Но това беше и още едно напомняне за чуждата и неумолимо враждебна биохимия.

Въпреки молбите на учените риболовът беше забранен. Можеха да наблюдават и да записват, но не и да събират образци. Беше изтъкнато, че те и без това са планетарни геолози, а не естествоизпитатели. Никой не се беше сетил да донесе формалин, който при всички случаи вероятно нямаше да подейства тук.

Веднъж корабът няколко часа се носеше през плаващи на повърхността петна от някаква яркозелена материя. Тя образуваше овални фигури с диаметър десетина метра и всички те бяха с приблизително еднакви размери. „Галакси“ преминаваше през тях без никаква съпротива и фигурите отново бързо се събираха зад него. Беше изказано предположение, че това са някакъв вид организми, които живеят на колонии.

А една сутрин дежурният офицер се стресна, когато от водата се показа някакъв перископ и в него впери поглед едно влажно синьо око, което според думите му, след като успя да се опомни, приличало на тъжно кравешко око. Няколко мига то го наблюдаваше печално, без да проявява някакъв особен интерес, след което бавно потъна обратно в океана.

Тук, изглежда, нищо не се движеше прекалено бързо и причината за това бе очевидна. Този свят все още притежаваше малко енергия — липсваше кислородът в свободно състояние, който позволяваше на земните животни да живеят чрез серия от последователни експлозии от момента, в който започваха да дишат при раждането си. Единствено „акулата“ от първата им среща беше показала признаци на голяма активност — в последния си, предсмъртен спазъм.

Може би това бе добре за хората. Дори и ако движенията им бяха затруднени от скафандрите, на Европа вероятно нямаше нищо, което би могло да ги хване — дори и да иска.

Странно защо, на капитан Лаплас му беше забавно да предаде управлението на своя кораб в ръцете на домакина; той се почуди дали тази ситуация е без прецедент в космическите и морските анали.

Не че мистър Ли би могъл да направи кой знае какво. „Галакси“ се носеше вертикално, като една трета от него се подаваше над водата; корабът се накланяше леко от вятъра, който го тласкаше с постоянна скорост от пет възела. Под ватерлинията бяха възникнали само няколко теча, които лесно бяха овладени. От голямо значение бе фактът, че корпусът все още беше херметизиран.

Макар че повечето навигационни уреди бяха безполезни, те знаеха точно къде се намират. От Ганимед на всеки час им съобщаваха точното местоположение на кораба по аварийния предавател и ако „Галакси“ се придържаше към сегашния си курс, щеше да достигне бреговете на един голям остров в следващите три дни. Ако не успееше да направи това, корабът щеше да продължи плаването си в открито море и в крайна сметка щеше да достигне областта точно под Луцифер, където водата завираше. Макар и не непременно катастрофален, този вариант не беше никак привлекателен; временно назначеният капитан Ли прекарваше по-голямата част от времето си, обмисляйки начини да го избегне.

Платната — дори и да имаше подходящи материали и такелаж за тях — щяха да предизвикат съвсем незначителна промяна в курса. Той беше спуснал импровизирани морски котви на дълбочина петстотин метра в търсене на течения, които биха могли да им помогнат, но не откри нито едно. Не успя да стигне и до дъното — то явно се намираше на километри под тях.

Може би така беше по-добре. По този начин те бяха защитени от подводните трусове, които непрекъснато опустошаваха този нов океан. Понякога „Галакси“ се залюляваше сякаш бе ударена от гигантски чук, когато някоя ударна вълна преминаваше покрай нея. Няколко часа по-късно тази вълна цунами, висока няколко десетки метра, щеше да се стовари върху някой от бреговете на Европа; но тук в големите дълбочини смъртоносните вълни само леко набръчкваха водната повърхност.

На няколко пъти те забелязваха в далечината внезапни водовъртежи; те изглеждаха доста опасни — маелстрьоми, които биха могли да потопят дори „Галакси“ в незнайни дълбини, но за щастие те бяха твърде далеч и само караха кораба да се завърти няколко пъти във водата.

А веднъж един огромен мехур, пълен с газ, се издигна над повърхността и се взриви само на стотина метра от тях. Беше много внушително и всички се съгласиха с искрената забележка на доктора: „Слава Богу, че не можем да го помиришем.“

Учудващо е колко бързо и най-странната ситуация може да се превърне в нещо обикновено. За няколко дни животът на борда на „Галакси“ се намести в строго определени рамки и най-големият проблем на капитан Лаплас беше да намира работа на екипажа. Нямаше нищо по-лошо за корабния морал от безделието и той се чудеше как ли капитаните на някогашните платноходи са успявали да намират занимания на своите хора по време на нескончаемите пътувания. Не бе възможно да са прекарвали цялото си време в събиране на такелажа или в чистене на палубите.

С учените проблемът беше точно обратният. Те непрекъснато предлагаха тестове и експерименти, които трябваше внимателно да се проучат, преди да бъдат одобрени. И ако им позволеше, сигурно щяха да завземат всички канали за свръзка на кораба, които и без това бяха доста ограничени.

Главният комплект антени сега се удряше в обшивката на кораба при ватерлинията, така че „Галакси“ вече не можеше да разговаря директно със Земята. Всичко трябваше да бъде препредавано чрез Ганимед, в радиообхват от няколко мизерни мегахерца. Единственият видеоканал имаше приоритет пред всичко останало, но трябваше да се справя с интерференцията на вълните от земните телевизионни мрежи. Не че можеха да покажат на зрителите си нещо друго освен открито море, тесни корабни пространства и екипаж, който, макар и с висок дух, започваше да брадясва все повече и повече.

Необичайно количество съобщения бяха предназначени за втори помощник-капитан Флойд, чиито зашифровани отговори бяха толкова кратки, че едва ли съдържаха много информация. Най-накрая Лаплас реши да поговори с младежа.

— Мистър Флойд — каза той, когато останаха насаме в неговата каюта, — ще ви бъда много задължен, ако ме осведомите какво е естеството на временното ви назначение.

Флойд изглеждаше притеснен и се вкопчи в масата, когато корабът леко се залюля от един внезапен порив на вятъра.

— Бих искал да ви кажа, сър, но не ми е позволено.

— От кого, ако мога да попитам?

— Честно казано и аз не съм съвсем сигурен.

Това беше абсолютно вярно. Той подозираше, че е АСТРОПОЛ, но двамата дискретни, внушителни господа, които го бяха инструктирали на Ганимед, непонятно защо не му съобщиха тази информация.

— Като капитан на този кораб — особено при сегашните обстоятелства — искам да знам какво става тук. Ако успеем да се измъкнем, ще трябва да прекарам следващите няколко години от живота си в обяснения пред анкетни комисии. А вероятно и вие ще се озовете в същото положение.

Флойд се усмихна кисело.

— Едва ли си струва да ни спасяват, а, сър? Всичко, което зная, е, че някакво управление от висшите кръгове очакваше неприятности по време на тази мисия, но не знаеше точно под каква форма ще възникнат. Просто ми наредиха да си отварям очите. Страхувам се, че не си свърших работата много добре, но, мисля, че аз съм бил единственият квалифициран за това човек, до когото можеха да стигнат навреме.

— Не смятам, че трябва да се самообвинявате. Кой би могъл да предположи, че Роузи…

Капитанът замлъкна, поразен от една внезапна мисъл.

— Подозирате ли някой друг? — Той щеше да добави „Мен например?“, но положението и без това беше достатъчно сложно.

Флойд се позамисли и, изглежда, взе някакво решение.

— Може би трябваше да разговарям с вас по-рано, сър, но зная, че бяхте много зает. Сигурен съм, че д-р Ван дер Берг е замесен по някакъв начин. Той е роден в Медия[35]. Тамошните жители са странни хора и не бих казал, че ги разбирам. „Или харесвам“, щеше да добави той. Държаха се за своите кланове — и не бяха много дружелюбни с чужденците. И все пак едва ли някой можеше да ги вини за това; вероятно всички пионери, които се опитваха да завладеят нови земи, бяха като тях.

— Ван дер Берг — хмм. А другите учени?

— Проверени са, разбира се. Всички са напълно редовни и около тях няма нищо необичайно.

Това не беше съвсем вярно. Д-р Симпсън имаше повече жени, отколкото беше редно, поне в едно и също време, а д-р Хигинс имаше обширна колекция от доста любопитни книги. Втори помощник-капитан Флойд не беше съвсем сигурен защо му казаха всичко това; може би хората, които го натовариха с тази задача, просто искаха да го впечатлят със своето всезнание. Той реши, че да работиш за АСТРОПОЛ (или организацията, която го назначи) си имаше някои забавни предимства.

— Така да бъде — каза капитанът, освобождавайки тайния агент-аматьор. — Но ще ви помоля да ме информирате, ако откриете нещо — каквото и да е то, — което би могло да застраши сигурността на кораба.

При сегашните обстоятелства беше трудно да си представи какво би могло да ги застраши. Още някоя опасност щеше да им дойде прекалено много.

Чуждопланетният бряг

Двайсет и четири часа преди да забележат острова, те все още не бяха сигурни дали „Галакси“ нямаше да мине покрай него и да бъде отнесен към безлюдните пространства на централния океан. Неговото положение, засечено от радара на Ганимед, беше отбелязано на една голяма карта, която всички на борда разглеждаха с безпокойство по няколко пъти на ден.

Дори и ако корабът достигнеше сушата, истинските му проблеми щяха да започнат едва тогава. Той можеше да се разбие на парчета в някой скалист бряг, вместо да бъде леко положен на някой удобен пясъчен плаж.

Временно назначеният капитан Ли беше съвсем наясно с всички тези възможности. Той самият веднъж беше претърпял корабокрушение на един морски крайцер, чиито двигатели се бяха повредили в критичния момент близо до остров Бали. Опасността не беше много голяма, но обстоятелствата бяха доста драматични и той нямаше желание да преживее още веднъж подобно нещо — особено след като тук нямаше брегова охрана, която да им се притече на помощ.

В тяхното положение имаше направо космическа ирония. Намираха се на борда на едно от най-модерните средства за транспорт, сътворени от човека — можеше да прекоси Слънчевата система! — и въпреки това сега не можеха да изменят курса му с повече от няколко метра. Но все пак те не бяха напълно безпомощни; на Ли все още му оставаха няколко коза.

В този свят на внезапни извивки те забелязаха острова, когато беше едва на пет километра от тях. За голямо облекчение на Ли не се виждаха скалите, от които той се бе страхувал; но, от друга страна, нямаше и следа от плажа, на който се бе надявал. Геолозите го бяха предупредили, че ще трябва да почака няколко милиона години, за да види тук пясък; мелниците на Европа, които се въртяха бавно, все още не бяха имали достатъчно време, за да свършат работата си.

Веднага щом стана ясно, че ще успеят да акостират на брега, Ли даде заповед да бъдат изпразнени главните резервоари на „Галакси“, които той преднамерено бе напълнил с морска вода малко след кацането. Последваха няколко часа, изпълнени с големи неудобства, през които най-малко една четвърт от екипажа не се интересуваше от по-нататъшния развой на събитията.

„Галакси“ се издигаше все по-високо и по-високо във водата, като се клатеше все по-силно — и най-накрая рухна със страхотен плясък и остана да се носи по повърхността като трупа на някой кит в онези лоши стари времена, когато китоловните кораби ги напомпваха с въздух, за да не потънат. Когато видя положението на кораба, Ли нагласи нещата така, че кърмата да остане леко потопена, а предният мостик да се показва над водата.

Както и очакваше, „Галакси“ се завъртя с широката страна към вятъра. Тогава още една четвърт от екипажа бе извадена от строя, но Ли разполагаше с достатъчно помощници, за да спусне морската котва, която беше приготвил за това последно действие. Това беше просто един импровизиран сал, направен от празни кутии, завързани една за друга, но тежестта му накара кораба да се насочи към приближаващата се земя.

Сега вече виждаха, че се отправят — бавно и мъчително — към една тясна брегова ивица, покрита с малки камъни. Щом нямаше пясък, това бе най-доброто, на което можеха да разчитат.

Мостикът вече беше надвиснал над брега, когато „Галакси“ докосна дъното и Ли хвърли последния си коз. Той бе изпробвал двигателите само веднъж и не се осмели да повтори опита, за да не се повредят вече износените механизми.

За последен път „Галакси“ разтегна приспособленията си за приземяване. Чу се стържещ звук и корабът потрепера, когато долните подпори се врязаха в чуждопланетната повърхност. Сега вече бяха надеждно закотвени срещу ветровете и вълните на този океан без приливи и отливи.

Нямаше никакво съмнение, че „Галакси“ бе намерил тук своя последен пристан. Може би това важеше и за неговия екипаж.

V.

През астероидите

Звезда

Сега вече „Юнивърс“ се движеше толкова бързо, че орбитата му нямаше дори далечна прилика с тази на някое естествено тяло в Слънчевата система. Меркурий, който се намира най-близо до Слънцето, рядко надвишава петдесет километра в секунда при преминаването през перихелия; „Юнивърс“ бе развил два пъти по-голяма скорост през първия ден — и при това само с половината от ускорението, което щеше да достигне, когато станеше по-лек с няколко хиляди тона вода.

За няколко часа, докато преминаваха през орбитата й, Венера се бе превърнала в най-яркото от всички небесни тела след Слънцето и Луцифер. Малкият диск на планетата можеше да се види с невъоръжено око, но дори и най-мощните телескопи на кораба не показаха каквито и да са подробности. Венера, също като Европа, ревниво пазеше своите тайни.

Приближавайки се още повече към Слънцето, доста навътре в орбитата на Меркурий, „Юнивърс“ не само скъсяваше пътя, но получаваше и допълнителен тласък от гравитационното поле на небесното светило. Тъй като Природата винаги поддържа някакво равновесие, Слънцето загуби малко от скоростта си при този трансфер, но ефектът щеше да се почувства едва след няколко хиляди години.

Капитан Смит използва преминаването на кораба през перихелия, за да възвърне част от престижа си, който неговото упорство беше подронило.

— Сега вече знаете — каза той — истинската причина, поради която прекарах кораба през Олд Фейтфул. Ако не бяхме измили цялата онази мръсотия от корпуса, досега той щеше да се е пренагрял над допустимото. Всъщност, съмнявам се, че термичният контрол щеше да издържи на натоварването — то вече е десет пъти над земните норми. — Поглеждайки през почти черни на цвят филтри към станалото неимоверно голямо Слънце, на пътниците не им бе никак трудно да му повярват. Всички бяха повече от щастливи, когато то отново придоби нормалните си размери и продължи да се смалява зад тях, докато „Юнивърс“ прорязваше орбитата на Марс, насочвайки се по финалния курс на своята мисия.

Членовете на „Прочутата петорка“ се бяха приспособили, всеки по свой начин, към неочакваната промяна в живота им. Михайлович се беше отдал на своето плодотворно и шумно композиране и рядко се появяваше, освен по време на хранене, когато разказваше скандални истории и дразнеше всички жертви, които му бяха под ръка, особено Уилис. Грийнбърг се беше самоназначил, без никой да му възрази, за почетен член на екипажа и прекарваше по-голямата част от времето си на мостика.

Маги М. гледаше на цялата история с тъжна насмешка.

— Писателите — отбеляза тя — винаги разправят колко много работа биха могли да свършат, ако се намират някъде, където никой няма да им пречи и няма да имат ангажименти. Морските фарове и затворите са любимите им примери за такива места. Така че не мога да се оплача, освен от това, че поръчките ми за изследователски материали непрекъснато закъсняват заради по-приоритетни съобщения.

Дори и Виктор Уилис вече бе стигнал до подобно заключение; той също бе зает с работата над няколко дългосрочни проекта. А освен това имаше и още една причина да стои повече в каютата си; щяха да минат още няколко седмици, преди отново да изглежда така, сякаш е забравил да се обръсне.

Ива Мерлин прекарваше по няколко часа всеки ден в центъра за развлечения, защото искаше да навакса — както охотно обясняваше — с любимите си класически произведения, за които преди не бе имала време. За неин късмет библиотеката и прожекционните апарати на „Юнивърс“ бяха инсталирани навреме за пътуването; макар че колекцията все още беше сравнително малка, имаше достатъчно заглавия, за да прекараш няколко живота в четене и гледане.

Всички известни творби на визуалното изкуство бяха включени в колекцията, чак до първата искра от зората на киното. Ива познаваше повечето от тях и бе щастлива, че може да сподели с някого своите знания.

Флойд обичаше да я слуша, защото в тези мигове тя сякаш оживяваше и се превръщаше в обикновено човешко същество, а не в икона. За него беше едновременно тъжно и удивително, че тя можеше да установи контакт с реалния свят единствено чрез изкуствената вселена на видеообразите. Едно от най-странните преживявания в изпълнения със събития живот на Хейуд Флойд беше да седи в полумрака точно зад Ива, някъде отвъд орбитата на Марс, и да гледа заедно с нея оригинала на „Отнесени от вихъра“. Имаше моменти, когато той наблюдаваше нейния прочут профил, очертан като силует срещу този на Вивиан Ли и ги сравняваше, макар че бе невъзможно да се каже, че едната актриса е по-добра от другата; и двете бяха от един и същи род.

Когато лампите светнаха, Флойд с удивление забеляза, че Ива плаче. Той взе ръката й и каза нежно:

— Аз също плаках, когато Вони умря. Ива се усмихна леко.

— Всъщност аз плачех за Вивиан — каза тя. — Докато снимахме втората версия на „Отнесени от вихъра“, прочетох доста неща за нея — животът й е бил толкова трагичен. А като говорим за нея тук, между звездите, се сещам за нещо, което Лари[36] е казал, когато е довел горкото създание от Цейлон, след като получила нервна криза. Той казал на приятелите си: „Оженил съм се за жена от космоса.“

Ива замлъкна за момент и още една сълза се стече (доста театрално, неволно си помисли Флойд) по бузата й.

— А има и нещо още по-странно. Последният й филм е бил направен точно преди сто години — и знаете ли кой е той?

— Хайде — изненадайте ме отново.

— Мисля, че това ще изненада Маги — ако наистина пише книгата, с която непрекъснато ни заплашва. Последният филм на Вивиан е „Корабът на глупаците“.

Космически айсберги

Сега, когато неочаквано се оказа, че имат толкова много време, капитан Смит най-после се съгласи да даде на Виктор Уилис интервюто, което бе част от неговия договор. Самият Виктор го бе отлагал доста дълго време заради това, което Михайлович упорито наричаше неговата „ампутация“. Тъй като щяха да минат много месеци, преди да успее да възстанови известния си имидж, най-накрая той реши да направи интервюто, без да се показва пред камерата; студиото на Земята можеше по-късно да вмъкне негови архивни кадри.

Те се бяха разположили във все още само частично мебелираната каюта на капитана, наслаждавайки се на едно от превъзходните вина, които очевидно съставяха по-голямата част от багажа на Виктор. Тъй като след няколко часа „Юнивърс“ щеше да изключи двигателя си и да започне да се движи по инерция, това беше последната им възможност за няколко дни напред да го опитат. Мнението на Виктор бе, че виното в безтегловност е нещо отвратително; той отказваше да сложи някоя от тези скъпоценни течности в пластмасова тубичка.

— Виктор Уилис, на борда на космическия кораб „Юнивърс“, в 18,30 часа, петък, 15 юли 2061 г. Макар че все още не сме достигнали средата на нашето пътуване, ние вече сме далеч отвъд орбитата на Марс и сме развили почти максималната възможна скорост. Която е, капитане?

— Хиляда и петдесет километра в секунда.

— Повече от хиляда километра в секунда — почти четири милиона километра в час!

Удивлението в гласа на Виктор Уилис прозвуча съвършено искрено; никой не би могъл да се досети, че той бе запознат с орбиталните параметри почти толкова добре, колкото и капитанът. Едно от неговите качества бе умението да се постави на мястото на своите зрители, като не само предвиждаше техните въпроси, но и събуждаше интереса им.

— Точно така — отговори капитанът със сдържана гордост. — Движим се два пъти по-бързо от което и да е човешко същество, откакто съществува светът.

Това трябваше да бъде една от моите реплики, помисли си Виктор; той не обичаше да бъде изпреварван от човека, когото интервюираше, но като добър професионалист бързо се адаптира към ситуацията.

Виктор направи пауза, все едно, че сверява данните с прочутия си малък електронен бележник с неговия ярък указателен екран, който само той можеше да види.

— На всеки дванайсет секунди ние изминаваме разстояние, равно на диаметъра на Земята. И въпреки това ще ни бъдат необходими още десет дни, за да достигнем Юпи — ъъ, Луцифер! Това може да ни даде известна представа за мащабите на Слънчевата система…

— Капитане, зная, че това е деликатен въпрос, но през последната седмица много хора ме разпитваха за него.

„0, не! — изстена мислено Смит. — Пак нещо за тоалетните при нулева гравитация!“

— В момента, в който говорим, преминаваме точно през сърцето на астероидния пояс…

(„По-добре да ме беше питал за тоалетните“ — помисли Смит.)

— … и макар че досега космически кораб не е претърпявал сериозна повреда при сблъсък, не поемаме ли все пак доста голям риск? В края на краищата тук има буквално милиони тела, най-малките с размери на детска топка, които се движат в орбита в тази част на пространството. А само няколко хиляди от тях са отбелязани на картите.

— Повече от няколко: над десет хиляди.

— Но има милиони, за които не знаем нищо.

— Вярно е, но дори и да знаехме, това не би ни помогнало кой знае колко.

— Какво искате да кажете?

— Не можем да направим нищо.

— Защо?

Капитан Смит направи пауза, за да обмисли добре отговора си. Уилис беше прав — въпросът наистина бе деликатен; шефовете щяха да го пернат през ръцете, ако кажеше нещо, което би могло да разколебае потенциалните клиенти.

— Преди всичко космосът е толкова голям, че дори тук — както вие се изразихте, точно в сърцето на астероидния пояс — възможността за сблъсък е безкрайно малка. Надявахме се да ви покажем един астероид — най-доброто, с което разполагаме, е Хануман, с диаметър някакви си жалки триста метра. Най-близкото разстояние, на което ще се приближим до него, е четвърт милион километра.

— Но Хануман е гигант в сравнение с всички неизвестни отломки, които се носят наоколо. Не ви ли притеснява това?

— Горе-долу толкова, колкото вие бихте се притеснявали, че ще ви удари гръм на Земята.

— Всъщност това за малко не ми се случи в Пайк Пийкс, Колорадо — мълнията и гърмът се появиха едновременно. Но все пак признавате, че опасността съществува. Не увеличаваме ли риска, движейки се с такава шеметна скорост?

Уилис, разбира се, много добре знаеше отговора. Той отново се поставяше на мястото на легионите неизвестни слушатели на планетата, която с всяка изминала секунда оставаше с хиляди километри зад тях.

— Трудно е да ви го обясня, без да използвам математиката — каза капитанът (колко пъти беше произнасял тази фраза, дори и когато това не беше вярно!), — не съществува някаква определена зависимост между скоростта и риска. Да се ударите в каквото и да е при скоростта на космически кораб би било катастрофално. Ако сте застанали до една атомна бомба в момента, в който тя избухне, няма никакво значение дали е била от килотонния или мегатонния разряд.

Това не бе особено успокоително изявление, но беше най-доброто, което би могъл да каже. Преди Уилис да задълбочи нещата, той продължи бързо:

— И нека ви напомня, че този — ъъ — незначителен допълнителен риск, който поемаме, е в името на една благородна цел. Един-единствен час може да спаси живота на много хора.

— Да, сигурен съм, че всички ние оценяваме това. — Уилис направи пауза. Мислеше да добави: „… и аз съм на същия кораб“, но се отказа. Можеше да прозвучи нескромно (не че скромността бе една от силните му страни). Едва ли би могъл да се изкара герой при положение, че бе принуден да се движи по същия път. Нямаше много голям избор, освен ако не искаше да върви пеш до Земята.

— Всичко това — продължи той — ме навежда на една друга мисъл. Знаете ли какво се е случило точно преди век и половина в Северноатлантическия океан?

— През 1911 година?

— Е, всъщност 1912…

Капитан Смит се бе досетил какво ще последва, но не искаше да помага на Виктор и затова се престори на невежа.

— Сигурно имате предвид „Титаник“? — каза той.

— Точно така — отвърна Уилис, умело прикривайки своето разочарование. — За него ми споменаха поне двайсетина души, които смятаха, че те единствени са забелязали приликата.

— Каква прилика? „Титаник“ е поел недопустими рискове, като просто се е опитал да счупи един рекорд.

Той замалко не добави: „А освен това не е разполагал с достатъчно спасителни лодки“, но за щастие се спря навреме, защото си спомни, че единствената совалка на кораба можеше да побере не повече от пет човека. Ако Уилис се заинтересуваше от тази тема, това щеше да доведе до твърде много обяснения.

— Е, да приемем, че тази аналогия е доста пресилена. Но има още една поразителна прилика, която всички изтъкват. Случайно да знаете името на първия и на последния капитан на „Титаник“?

— Нямам и най-малка… — започна капитан Смит. И изведнъж долната му челюст увисна.

— Точно така — каза Виктор Уилис с усмивка, която би било съвсем недостатъчно да наречем самодоволна.

Капитан Смит с удоволствие би удушил всички тези изследователи аматьори. Но едва ли би могъл да се сърди на родителите си, че са му дали най-често срещаното английско име.

Масата на капитана

Жалко беше, че зрителите на (и извън) Земята не можеха да проследят другите по-неофициални разговори на борда на „Юнивърс“. Животът на кораба бе приел формата на повтарящ се всеки ден еднообразен режим, нарушаван само от няколко редовни събития, от които най-важното и несъмнено съществуващо най-отдавна бе присъствието около масата на капитана.

Точно в 18,00 часа шестимата пътници и петима от офицерите, които не бяха дежурни, отиваха да вечерят с капитан Смит. Разбира се, отсъстваха официалните облекла, които са били задължителни на борда на плаващите дворци в Северноатлантическия океан, но обикновено се забелязваше старание да се покаже нещо различно. Винаги можеше да се очаква от Ива да носи някой нов пръстен, колие, лента за коса или парфюм, които очевидно идваха от някакъв неизчерпаем запас.

Ако двигателят беше включен, вечерята започваше със супа; но ако корабът се носеше по инерция и в безтегловност, имаше няколко вида ордьоври. Във всички случаи, преди да бъде сервирано основното ястие, капитан Смит съобщаваше последните новини или се опитваше да опровергае последните слухове, обикновено подхранвани от предавания, излъчени от Земята или Ганимед.

Обвинения и контраобвинения летяха във всички посоки и се излагаха съвършено фантастични теории, за да се обясни отвличането на „Галакси“. Посочваха се всички тайни организации, за които бе известно, че съществуват, и много други, които бяха напълно измислени. Всички теории обаче имаха една обща черта. Нито една от тях не можеше да посочи правдоподобен мотив.

Мистерията се градеше около единствената известна информация. Енергичните действия на детективите от АСТРОПОЛ бяха установили изненадващия факт, че покойната Роуз Макмахън всъщност е Рут Мейсън, родена в северната част на Лондон, постъпила на работа в столичната полиция и след едно обещаващо начало уволнена заради расистки действия. Тя емигрирала в Африка и изчезнала вдън земя. Очевидно е станала част от политическия подземен свят на този злощастен континент. Името „Шака“ се споменаваше често и също толкова често бе отричано от СЮАЩ.

Какво общо имаше всичко това с Европа, беше предмет на безкрайни и безплодни дебати около масата, особено когато Маги М. призна, че преди известно време е замисляла роман за Шака, представен от гледната точка на една от хилядите нещастни жени на деспота от племето зулу. Но колкото повече проучвала този проект, толкова по-отблъскващи се виждал той. „Когато се отказах да пиша за Шака — призна тя мрачно, — вече знаех точно какво изпитва съвременният германец към Хитлер.“

Подобни лични откровения ставаха все по-обичайни, докато пътуването продължаваше. Когато приключеха с основното ястие, думата се даваше на някого от групата за трийсет минути. Те бяха преживели толкова много неща на различните небесни тела, че би било трудно да се намери по-добър източник на истории за маса.

Най-неумелият разказвач се оказа, донякъде изненадващо, Виктор Уилис. Той бе достатъчно искрен да го признае и да обясни причината.

— Толкова съм свикнал — каза той с почти, но не съвсем извинителен тон — да говоря пред публика, състояща се от милиони хора, че ми е трудно да общувам с такава дружелюбна малка компания.

— Би ли се справил по-добре, ако не беше дружелюбна? — попита Михайлович, който винаги се стараеше да помогне с нещо. — Това много лесно може да се уреди.

Ива, от друга страна, се оказа по-добра в това отношение, отколкото бяха очаквали, макар спомените й да бяха свързани изцяло със света на шоубизнеса. Любимата й тема бяха известните — и неизвестни — режисьори, с които беше работила, по-специално Дейвид Грифин.

— Вярно ли е — запита Маги М., която явно си мислеше за Шака, — че той е бил женомразец?

— Изобщо не е вярно — отговори веднага Ива. — Той просто мразеше актьорите. Не ги смяташе за хора.

Спомените на Михайлович също се придържаха към една донякъде ограничена територия — най-известните оркестри и балетни трупи, прочутите диригенти и композитори и техните неизброими почитатели. Но той знаеше толкова много весели историйки за задкулисни интриги и любовни връзки, разкази за провалени премиери и кръвни вражди между примадоните, че дори и най-немузикалните му слушатели се превиваха от смях и охотно му даваха още време за разказване.

Прозаичните описания, които полковник Грийнбърг даваше на някои събития с изключително значение, бяха в абсолютен контраст с историите на Михайлович. Първото приземяване на Южния полюс на Меркурий, който имаше сравнително умерен климат, беше описано с такива подробности, че едва ли можеше да се добави нещо ново; въпросът, който интересуваше всички, бе: „Кога ще има ново кацане на Меркурий?“ Обикновено той беше следван от: „Бихте ли искали да се върнете отново там?“

— Ако се обърнат към мен, разбира се, че ще отида — отговаряше Грийнбърг. — Но мисля, че историята с Меркурий ще бъде същата като тази с Луната. Помните ли — приземихме се там през 1969 г. и не отидохме отново близо половин човешки живот. А и без това на Меркурий няма ресурси, които бихме могли да използваме, както това бе на Луната — макар че един ден може и да има. Но там липсва вода; разбира се, бяхме доста изненадани да я намерим на Луната. Или по-скоро в Луната…

Макар че не беше толкова ефектно, както приземяването на Меркурий, аз свърших много по-важна работа при създаването на влака от мулета в кратера Аристарх.

— Влак от мулета?

— Да. Преди да бъде построено голямото екваториално съоръжение, с което започнаха да изстрелват леда направо в орбита, трябваше да го транспортираме от отвора на кратера до космопорта Имбриъм. Това означаваше, че трябва да прокараме път през равнините от лава и да построим мостове над голяма част от пукнатините в ледника. Нарекохме го Ледения път — беше дълъг само триста километра, но ни бяха необходими няколко човешки живота, за да го построим…

„Мулетата“ бяха трактори с по осем колела, с огромни гуми и самостоятелен механизъм за прикачване: те можеха да теглят до дванайсет ремаркета, всяко натоварено с по сто тона лед. Пътувахме през нощта — тогава нямаше нужда да покриваме товара.

Аз управлявах едно от тях няколко пъти. Пътуването траеше около шест часа. Нямахме намерение да поставяме скоростни рекорди. Ледът се разтоварваше в големи резервоари под налягане и там изчакваше изгрева на Слънцето. Веднага щом се разтопеше, го изпомпваха и зареждаха с него корабите.

Леденият път е все още там, но сега по него минават само туристите. Ако са разумни, те пътуват през нощта, както правехме и ние. Беше фантастично — Земята блестеше точно над главите ни в цялото си великолепие; светлината беше толкова силна, че рядко използвахме прожекторите си. И макар че можехме да разговаряме с приятелите си когато поискаме, ние често изключвахме радиовръзката и оставяхме на автоматиката да им съобщава, че всичко е наред. Искахме да останем сами в тази огромна блестяща пустош — докато все още беше там, — защото знаехме, че няма да е задълго.

Сега там се строи свръхбързият транспорт Тераволт, който ще обикаля Екватора, и навсякъде в Имбриъм и Серенитатис се издигат куполи на сгради. Но ние опознахме истинската лунна пустош, точно както са я видели Армстронг и Олдрин — много преди да стане възможно да си купите пощенски картички с надпис „Иска ми се да си тук“ от пощенската станция в база „Спокойствие“.

Чудовищата от Земята

„… добре, че пропусна годишния бал: ако искаш вярвай, но той беше също толкова ужасен като миналогодишния. И отново нашият местен мастодонт, скъпата мис Уилкинсън, успя да премаже пръстите на краката на своя партньор, дори и при гравитация от половин джи на танцовата площадка.

А сега малко делови въпроси. Тъй като ще отсъстваш няколко месеца вместо две седмици, Админ хвърля алчни погледи към твоя апартамент — хубав квартал, близо е до централния търговски комплекс, прекрасна гледка към Земята, откриваща се при ясни дни, и т.н., и т.н. — и предлага да го вземе под наем, докато се върнеш. Сделката изглежда добра и ще ти спести доста пари. Ние ще приберем на съхранение онези лични вещи, които би желал…

Сега за този Шака. Знаем, че обичаш да се шегуваш с нас, но, откровено казано, Джери и аз бяхме ужасени! Разбирам защо Маги М. се е отказала да пише за него — да, разбира се, чели сме нейната книга «Сладострастията на Олимп» — доста е забавна, но прекалено феминистка за нас…

Какво чудовище — разбирам защо са нарекли на негово име онази банда африкански терористи. Можеш ли да си представиш — екзекутирал воините си, ако се оженят! И избил всички нещастни крави в своята окаяна империя само защото били женски! Но най-противното нещо са тези ужасни копия, които е изобретил; какви шокиращи маниери — да ги забиваш в хора, с които дори не си се запознал както трябва…

И каква ужасна реклама за нас, простосмъртните! Почти може да те накара да се промениш. Винаги сме твърдели, че сме вежливи и сърдечни (както и невероятно талантливи и артистични, разбира се), но след като ти ни накара да се позаинтересуваме от някои от така наречените Велики воини (като че ли има нещо велико в това да убиваш хора!), сега почти ни е срам от нашите предшественици…

Да, знаехме за Адриан и Александър — но изобщо и не подозирахме за Ричард Лъвското сърце и Саладин. Или пък Юлий Цезар — макар че той е бил всичко — попитай Антоний и Клеопатра. Или пък Фридрих Велики, който все пак е имал и някои положителни черти; виж как се е отнасял със стария Бах.

Когато казах на Джери, че поне Наполеон прави изключение — от него не би трябвало да се срамуваме, — знаеш ли какво ми отговори тя? «Хващам се на бас, че Жозефина всъщност е била момче.» Попитай Ива какво мисли за това.

Ти разруши моралните ни устои, негодник такъв, като ни оплеска с тази напоена с кръв четка (извинявай за обърканата метафора). Трябваше да ни оставиш да си живеем в щастливо неведение…

Въпреки това изпращаме ти поздрави, също и Себастиан. Кажи «Здравей» от наше име на жителите на Европа, ако ги срещнеш. Ако се съди по съобщенията от «Галакси», някои от тях биха били много подходящи партньори на мис Уилкинсън.“

Спомените на един столетник

Д-р Хейуд Флойд предпочиташе да не говори за първата мисия до Юпитер и за втората до Луцифер десет години след нея. Всичко това се бе случило толкова отдавна, а и нямаше нищо, което да не е повторил стотици пъти пред различните конгреси, делегации на Космическия съвет и журналисти като Виктор Уилис.

Въпреки всичко той имаше задължение към спътниците си, което не можеше да бъде избягнато. Тъй като беше единственият все още жив човек, който бе станал свидетел на раждането на новото слънце — и на една нова слънчева система, — те очакваха, че той има някакви по-специални познания за световете, към които сега се приближаваха толкова бързо. Това беше наивно предположение; той можеше да им каже много по-малко неща за сателитите на Галилей от учените и инженерите, които работеха там вече от цяло поколение. Когато някой го запиташе: „Как изглежда в действителност Европа (или Ганимед, или Йо, или Калисто…)?“, той препоръчваше на питащия доста безцеремонно обемистите доклади, които се намираха в корабната библиотека.

И все пак имаше една област, в която опитът му беше уникален. Половин век по-късно той понякога се чудеше дали това наистина се беше случило, или е сънувал на борда на „Дискъвъри“, когато Дейвид Боумън му се беше явил. По-лесно бе да повярва, че космическият кораб е бил обитаван от духове…

Но не беше възможно да е сънувал, когато носещите се във въздуха прашинки бяха образували призрачния образ на човека, който би трябвало да е мъртъв от десетина години. Без предупреждението, което бе изрекъл (Флойд си спомняше съвсем ясно, че устните му бяха неподвижни, а гласът беше дошъл от радиомикрофона), „Леонов“ и всички в него щяха да се превърнат в пара при взривяването на Юпитер.

— Защо го направи ли? — отвърна Флойд по време на една от беседите след вечеря. — Търсих отговора цели петдесет години. В каквото и да се е превърнал, след като е излязъл в Космоса с капсулата „Дискъвъри“, за да изследва монолита, изглежда, все пак е останала някаква връзка между него и човешката раса; той не беше станал напълно чужд за нас. Знаем, че се е завърнал на Земята — за кратко — от онзи инцидент с орбиталната бомба. А има и солидни доказателства, че е посетил майка си и приятелката си; това не може да бъде постъпка на същество, което се е освободило от всякакви чувства.

— Как предполагате, какво е той сега? — попита Уилис. — И всъщност — къде се намира?

— Вероятно последният ви въпрос е безсмислен — дори и за хората. Знаете ли къде се намира вашето съзнание?

— Не съм изучавал метафизика. Сигурно някъде в централната част на мозъка ми.

— Когато бях малък — въздъхна Михайлович, който имаше таланта да проваля и най-сериозните дискусии, — моят се намираше един метър по-ниско.

— Нека да приемем, че е на Европа; знаем, че там има монолит, а Боумън несъмнено е свързан с него по някакъв начин — знаете как предаде това предупреждение.

— Смятате ли, че той е предал и второто, което гласеше, че трябва да стоим настрана от Европа?

— И което сега се готвим да пренебрегнем…

— … в името на една благородна цел…

Капитан Смит, който обикновено оставяше разговора да тече накъдето иска, направи едно от редките си изказвания.

— Доктор Флойд — каза той замислено, — вие се намирате в уникално положение и трябва да се възползваме от него. Боумън вече се е отклонил веднъж от пътя си, за да ви помогне. Ако той все още е някъде там, може би ще го стори отново. Доста ме тревожи онази заповед: „Не се опитвайте да се приземите!“ Ако той би могъл да ни увери, че тя е — нека кажем — временно отменена, ще бъда много по-спокоен.

Чуха се няколко „тихо, тихо!“ около масата, преди Флойд да отговори.

— Да, и аз разсъждавах за същото нещо. Вече съобщих на „Галакси“ да внимават за някакви — да кажем — прояви, в случай че той се опита да установи контакт.

— Но, разбира се — каза Ива, — той може и да е умрял досега ако духовете могат да умират.

Дори и Михайлович нямаше подходящ коментар за това, но Ива очевидно усети, че никой не одобрява думите й. Без да се чувства виновна, тя опита отново.

— Уди, скъпи — каза тя. — Защо просто не му се обадиш по радиото? За това е направено, нали?

Тази идея вече беше хрумнала на Флойд, но някак си изглеждаше твърде наивна, за да я вземе на сериозно.

— Ще го направя — каза той. — Не смятам, че това би ни навредило.

Монолит

Този път Флойд беше сигурен, че сънува…

Не можеше да спи добре при нулева гравитация, а в момента „Юнивърс“ се носеше по инерция, с изключени двигатели и с максимална скорост. След два дни корабът щеше да започне едноседмичния период на постепенно намаляване на ускорението, освобождавайки се от огромния скоростен излишък, докато станеше възможно да кацне на Европа.

Колкото и да нагласяваше ограничителните колани, те винаги бяха или твърде стегнати, или твърде отпуснати. В зависимост от това той или се затрудняваше да диша, или се издигаше над леглото си.

Веднъж се събуди във въздуха и няколко минути махаше безпомощно с ръце и крака, докато най-накрая, напълно изтощен, успя да преплува няколкото метра до най-близката стена. Чак тогава си спомни, че просто трябваше да изчака; вентилационната система на каютата не след дълго щеше да го притегли към своята решетка без каквото и да било усилие от негова страна. Като опитен космонавт той много добре знаеше това; единственото му извинение беше просто паниката.

Но тази вечер бе успял да нагласи всичко както трябва; вероятно когато гравитацията се върнеше, щеше да му е трудно отново да се приспособи към нея. Лежа буден само няколко минути, припомняйки си последния разговор след вечеря, и след това заспа.

В съня си той продължаваше дискусията около масата. Имаше някои незначителни промени, които той прие, без да се учудва. Уилис например отново беше с брада — макар че тя бе пораснала само от едната страна на лицето му. Това, предположи Флойд, вероятно беше в името на някакъв научен проект, макар че му беше трудно да определи каква е неговата цел.

Във всеки случай той си имаше свои собствени грижи. Правеше си оглушки за критиките на Космическия администратор Мил сън, който незнайно как се бе присъединил към тяхната малка група. Флойд се чудеше как ли се е озовал на борда на „Юнивърс“ (дали се беше скрил в някой трюм?). Фактът, че Милсън беше мъртъв най-малко от четирийсет години, изглеждаше много по-маловажен.

— Хейуд — казваше старият му неприятел, — в Белия дом са много обезпокоени.

— Не мога да разбера защо.

— Радиосъобщението, което току-що изпрати до Европа. Имаше ли разрешение от Държавния департамент?

— Не сметнах, че е необходимо. Просто поисках разрешение за кацане.

— А, точно това е проблемът. От кого го поиска? Кое правителство издава разрешенията? Боя се, че всичко това е много необичайно.

Милсън изчезна, като продължаваше да говори. „Много се радвам, че това е само сън, помисли си Флойд. А сега какво следва?

Е, можех да се досетя. Здравей, стари приятелю. Появяваш се във всякакви размери, а? Разбира се, дори и «Т.М.А.-1» не би могъл да се напъха в каютата ми, а Големият му брат като нищо може да глътне «Юнивърс» на една хапка.“

Черният монолит стоеше — или се носеше — само на два метра от леглото му. Флойд беше неприятно изненадан, когато разбра, че той не само имаше същата форма, но и същите размери като някоя обикновена надгробна плоча. Въпреки че доста често му бяха изтъквали тази прилика, досега несъответствието на мащаба намаляваше психологическото въздействие. Сега за първи път той почувства, че тази прилика е обезпокояваща и дори зловеща. „Зная, че това е само сън, но на моята възраст не бих желал да ми напомнят за смъртта…“

Както и да е — какво правиш тук? Да не би да носиш съобщение от Дейв Боумън? Да не би ти да си Дейв Боумън?

Е, всъщност аз и не очаквах да ми отговориш; в миналото не беше много приказлив, нали? Но когато си наблизо, винаги се случва нещо. В кратера Тихо, преди шейсет години, ти изпрати сигнала към Юпитер, за да съобщиш на създателите си, че сме те изровили. И виж какво направи с Юпитер, когато успяхме да стигнем там десетина години по-късно!

Какво си намислил този път?

VI.

Убежище

Спасение

Първата задача, стояща пред капитан Лаплас и неговия екипаж, веднъж щом привикнаха към чувството, че са на твърда земя, беше да се ориентират в обстановката. Всичко на борда на „Галакси“ беше променило местонахождението си.

Космическите кораби се конструират така, че да могат да функционират при два типа условия — или при липса на гравитация, или когато двигателите са включени при посоки горе и долу по оста на кораба. Но сега „Галакси“ лежеше почти хоризонтално и всички подове бяха заели мястото на стените. Положението бе точно такова, като че ли се опитваха да живеят в постройката на морски фар, която се беше прекатурила на една страна; всички мебели трябваше да бъдат преместени и поне петдесет процента от оборудването не действаше по предназначението си.

Но все пак това донякъде беше за добро и капитан Лаплас се постара да го използва максимално. Екипажът бе толкова зает с преустройването на вътрешността на „Галакси“ — като наблягаше най-вече на водопроводната инсталация, — че той нямаше причини да се безпокои за морала им. Докато корпусът все още беше херметизиран и мюонните генератори продължаваха да ги снабдяват с енергия, не ги заплашваше нищо. Трябваше да преживеят двайсетина дни и спасението щеше да дойде от небесата в образа на „Юнивърс“. Никой не спомена за възможността неизвестните сили, които управляваха Европа, да се противопоставят на това второ кацане. Те не бяха обърнали внимание на първото; сигурно нямаше да попречат и на една спасителна мисия…

Самата Европа обаче сега не им помагаше, както в началото. Докато „Галакси“ плаваше в открито море, той почти не бе засегнат от трусовете, които непрекъснато опустошаваха малкия свят. Но сега, когато корабът се беше превърнал завинаги в постройка на сушата, той бе разтърсван на всеки няколко часа от сеизмични раздвижвания. Ако беше кацнал в нормалната вертикална позиция, досега сигурно щеше да се е преобърнал.

Трусовете бяха по-скоро досадни, отколкото опасни, но предизвикваха кошмарни спомени у всички, които бяха преживели земетресението в Токио през ’33 година или в Лос Анджелис през ’45-а. Не помагаше много и знанието, че те следват един напълно предвидим модел, достигайки върха на честотата и мощността си на всеки три дни и половина, когато Йо преминаваше по близката си орбита. Нито пък представляваше някакво утешение фактът, че собствените гравитационни приливи и отливи на Европа причиняваха най-малко еквивалентни щети на Йо.

След шест дни изнурителна работа капитан Лаплас констатира със задоволство, че „Галакси“ е приведена в най-доброто състояние, което обстоятелствата позволяваха. Той обяви един ден почивка — който по-голямата част от екипажа прекара в сън — и след това състави план за втората им седмица на спътника.

Учените, разбира се, искаха да изследват новия свят, на който се бяха озовали толкова неочаквано. Според радарните карти, изпратени от Ганимед, островът беше дълъг петнайсет километра и широк пет; най-високата му точка беше само сто метра — недостатъчно висока, предрече някой мрачно, за да ги предпази от някоя много голямо цунами.

Трудно бе да си представиш по-неприветливо и мрачно място от този остров; половинвековното излагане на слабите ветрове и дъждове на Европа не бе направило нищо, за да разчупи обвивката от лава, която покриваше половината от повърхността му, или да заобли гранитните късове, които стърчаха сред реките от замръзнали скали. Но сега той беше техният дом и трябваше да му измислят име.

Мрачни, песимистични варианти като Хадес, Пъкъл, Ад, Чистилище… бяха твърдо отхвърляни от капитана; той искаше нещо ободряващо. Едно изненадващо и фантазьорско предложение за отдаване дължимото на един храбър неприятел, беше обсъдено доста сериозно, преди да бъде отхвърлено чрез гласуване — трийсет и двама бяха против, десет за и петима въздържали се: островът нямаше да бъде наречен „Роузленд“…

Най-накрая „Убежище“ бе прието с пълно единодушие.

Издръжливост

„Историята никога не се повтаря, но историческите ситуации го правят.“

Докато излъчваше всекидневния си доклад до Ганимед, в главата на капитан Лаплас непрекъснато се въртеше тази фраза. Тя бе цитирана от Маргарет М’Бала — която сега идваше насам с близо хиляда километра в секунда — при излъчването на едно окуражително съобщение от „Юнивърс“, което той с удоволствие разпространи сред останалите корабокрушенци.

„Моля, предайте на мис М’Бала, че нейният малък урок по история повлия изключително добре на настроението ни; едва ли би могла да се сети за нещо по-добро, което да ни изпрати…

Въпреки неудобството от това, че стените и подовете си размениха местата, нашият живот е направо разкошен в сравнение с този на полярните изследователи в миналото. Някои от нас са чували за Ърнест Шакълтън, но изобщо не знаехме, че е написал сагата «Издръжливост». Да живееш повече от година върху плаващи ледени късове, след това да прекараш антарктическата зима в пещера и най-накрая да преплуваш хиляди километри по море в открита лодка; да прекосиш една планинска верига, неотбелязана на картите, за да се добереш до най-близкото човешко поселище!

И това е било само началото. Най-невероятното — и вдъхновяващо — нещо е, че Шакълтън се е върнал четири пъти, за да спаси хората си, останали на този малък остров — и е успял да спаси всички! Можете да си представите как повдигна духа ни тази история. Надявам се, че ще можете да ни изпратите неговата книга по факса при следващото предаване — всички очакваме с нетърпение да я прочетем.

А какво ли би си помислил той за нашето положение! Да, ние сме несравнимо по-добре от тези изследователи от едно време. Почти невъзможно е да повярваш, че до средата на миналия век те са били напълно изолирани от останалия свят, щом са изчезнели зад хоризонта. Би трябвало да се срамуваме от нашите оплаквания, че светлината не пътува достатъчно бързо и не можем да разговаряме с приятелите си по едно и също време; или че са необходими два часа, за да получиш отговор от Земята… А те не са имали връзка с месеци и даже с години! Още веднъж, мис М’Бала, приемете нашите искрени благодарности.

Разбира се, всички земни изследователи са имали едно съществено преимущество — те поне са можели да дишат въздуха. Научният екип ми проглуши ушите с молби за излизане навън, така че модифицирахме четири скафандъра за ИВА с продължителност до шест часа. При това атмосферно налягане няма да са им необходими напълно херметизирани скафандри — един комплект около кръста ще им бъде достатъчен — и ще ги пускам да излизат по двама, стига да се придържат на разстояние, от което могат да виждат кораба.

И най-накрая, информация за времето днес. Налягане 250 бара, температурата се задържа на двайсет и пет градуса, духа западен вятър със скорост трийсет възела, обичайната стопроцентова облачна обвивка, трусовете са между първа и трета степен по възходящата скала на Рихтер…

Знаете ли, никога не съм обичал тази дума — «възходяща» — особено сега, когато Йо отново се приближава…“

Мисия

Когато няколко души наведнъж искаха да говорят с него, това обикновено означаваше неприятности или най-малкото, че трябва да се вземе някакво трудно решение. Капитан Лаплас беше забелязал, че Флойд и Ван дер Берг прекарваха доста време в оживени дискусии, често пъти заедно с втори помощник Чанг, и не беше трудно да се досети за какво говорят. И въпреки това тяхното предложение го завари неподготвен.

— Искате да отидете до планината Зевс! Как — в открита лодка?! Да не би книгата на Шакълтън да ви е завъртяла главите?

Флойд изглеждаше леко смутен; капитанът бе отгатнал съвсем точно. „Юг“ — една от частите на книгата ги беше вдъхновила за по-голямата част от плана.

— Дори и да можехме да построим лодка, сър, щеше да ни отнеме твърде много време… особено след като „Юнивърс“ вероятно ще пристигне след десет дни.

— А и не съм сигурен — добави Ван дер Берг, — че бих се осмелил да преплувам това Море на Галилей; може би не всички негови обитатели са разбрали, че не ставаме за ядене.

— Е, тогава остава само една възможност, нали? Настроен съм скептично към нея, но може и да се оставя да ме убедите. Продължавайте.

— Обсъдихме я с мистър Чанг и той потвърди, че това може да бъде направено. Планината Зевс се намира само на триста километра оттук; совалката може да прелети дотам за по-малко от час.

— А дали ще намери къде да се приземи? Както вероятно си спомняте, мистър Чанг нямаше голям успех с „Галакси“.

— Това не представлява проблем, сър. Совалката „Уилям Цанг“ е с маса само една стотна от тази на кораба; дори онзи лед вероятно би могъл да я издържи. Прегледахме видеозаписите и намерихме десетина подходящи площадки за кацане.

— Освен това — каза Ван дер Берг — в главата на пилота няма да бъде опрян пистолет. Това може да помогне.

— Сигурен съм, че е така. Но големият проблем е в самото начало. Как ще изкарате совалката от гнездото й? Можете ли да сглобите подемен кран? Дори и при тази гравитация тежестта няма да е малка.

— Няма нужда от кран, сър. Мистър Чанг ще излети с нея. Настъпи продължително мълчание, през което капитан Лаплас обмисляше, очевидно без голям ентусиазъм, идеята за задействането на ракетни двигатели във вътрешността на неговия кораб. Малката стотонна совалка „Уилям Цанг“, по-известна под името „Бил Ц.“, беше предназначена само за орбитални операции; при нормални обстоятелства тя беше леко избутвана от гнездото, а двигателите й се задействаха едва когато се бе отдалечила на достатъчно голямо разстояние от кораба-майка.

— Явно сте го обмислили добре — каза неохотно капитанът, — но какво ще кажете за ъгъла на излитане? Да не искате да претърколим „Галакси“, за да може „Бил Ц.“ да се озове отгоре? Половината от гнездото се намира от едната страна на кораба; имахме късмет, че не се озова отдолу, когато излязохме на сушата.

— Излитането ще трябва да се извърши под шейсетградусов ъгъл спрямо хоризонтала; страничните дюзи ще свършат работа.

— Ако мистър Чанг мисли така, аз, разбира се, ще му повярвам. Но какви вреди ще нанесат пламъците на кораба?

— Ами, ще разрушат вътрешността на гнездото, но то и бездруго няма да бъде използвано отново. А и херметичните прегради са конструирани така, че да издържат на евентуални експлозии, следователно няма опасност да се повреди нещо друго в кораба. Ще сформираме екипи за борба с огъня за всеки случай.

Идеята беше блестяща. В това нямаше никакво съмнение. Ако тя успееше, мисията нямаше да се окаже пълен провал. През изминалата седмица капитан Лаплас едва ли се бе замислял дори за миг върху загадката на планината Зевс, заради която се бяха озовали в това затруднено положение; за него беше важно единствено да оцелеят. Но сега вече имаше някаква надежда, а и свободно време, за да мислят и за други неща. Струваше си да поемат някои рискове, за да разберат защо този малък свят беше станал обект на толкова много машинации.

Совалката

— Ако си спомням добре — каза д-р Андерсън, — първата ракета на Годар е прелетяла около петдесет метра. Питам се, дали мистър Чанг ще подобри този рекорд.

— Дано да успее — иначе всички ще загазим. По-голямата част от научния екип се беше събрала в залата за наблюдение и всички се бяха втренчили с безпокойство към корпуса на кораба. Макар че входът на гнездото не се виждаше под този ъгъл, те щяха да забележат „Бил Ц.“ съвсем скоро след като — и ако — се покажеше.

Нямаше предстартово броене; Чанг не бързаше, проверяваше щателно всичко и щеше да включи двигателя, когато сметнеше, че е готов. Совалката беше разтоварена до минималната възможна маса и имаше гориво точно за сто секунди полет. Ако всичко станеше както го бяха замислили, то щеше да бъде напълно достатъчно; ако не, повече от това щеше да бъде не само излишно, но и опасно.

— Тръгваме — каза небрежно Чанг.

Беше почти като някакъв фокус; всичко стана толкова бързо, че очите не можаха да го проследят. Никой не видя как „Бил Ц.“ изскочи от гнездото, защото беше скрита от облаци пара. Когато те се разнесоха, совалката вече се приземяваше на двеста метра от кораба.

Залата отекна от шумни възгласи на облекчение.

— Успя! — извика бившият капитан Ли. — Надмина рекорда на Годар — и то съвсем лесно!

Застанала на четирите си ниски крака сред пустинния пейзаж на Европа, „Бил Ц.“ приличаше на по-голяма и дори по-несъвършена версия на лунохода на „Аполо“. Не това обаче си мислеше капитан Лаплас, докато гледаше от мостика.

Струваше му се, че корабът му по-скоро прилича на изхвърлен на брега кит, който с големи мъки е успял да роди своето малко в една чужда за него среда. Надяваше се, че „новороденото“ ще оцелее.

След четирийсет и осем часа, през които всички бяха много заети, „Уилям Цанг“ беше натоварена, изпробвана на една десеткилометрова обиколка около острова — и готова да потегли. Все още разполагаха с предостатъчно време за мисията; според най-оптимистичните изчисления „Юнивърс“ не би могъл да пристигне по-рано от три дни, а пътешествието до планината Зевс, дори и като се вземеше предвид времето, необходимо на д-р Ван дер Берг да разположи обширния си набор от инструменти, щеше да отнеме само шест часа.

Веднага щом втори помощник Чанг се приземи, Лаплас го извика в каютата си. „Капитанът изглежда малко неспокоен“, помисли си Чанг.

— Добре се справи, Уолтър, но не сме и очаквали друго от теб.

— Благодаря, сър. И тъй, какъв е проблемът?

Капитанът се усмихна. Между членовете на екипаж, който работи толкова добре заедно, не можеше да има тайни.

— Началството, както обикновено. Неприятно ми е, че трябва да те разочаровам, но получих заповед само д-р Ван дер Берг и втори помощник Флойд да тръгнат със совалката.

— Ясно — отвърна Чанг с нотки на горчивина в гласа. — Какво им казахте?

— Все още нищо, затова исках да поговоря с теб. Готов съм да кажа на шефовете, че ти си единственият пилот, който може да доведе мисията до успешен край.

— Ще разберат, че това са само празни приказки. Флойд би могъл да се справи не по-зле от мен. Не съществува и най-малкият риск, освен някоя повреда, която може да се случи на всекиго.

— Все пак мога да си затворя очите, ако настояваш. В края на краищата никой не може да ме спре, а и всички ще станем герои, когато се върнем на Земята.

Чанг, изглежда, правеше някакви сложни изчисления и явно остана доста доволен от резултата.

— Ако заменим двеста килограма полезен товар с гориво, ще имаме една нова интересна възможност; възнамерявах да спомена за нея по-рано, но „Бил Ц.“ нямаше да се справи с цялото това допълнително оборудване и пълен екипаж…

— Досещам се и сам. Великата стена.

— Разбира се; можем да направим пълно изследване с едно или две прелитания и да разберем какво представлява тя в действителност.

— Мисля, че първоначалната идея беше много добра и не съм сигурен дали трябва да се приближаваме до Стената. Не бива да злоупотребяваме с късмета си.

— Може би. Но има и друга причина; за някои от нас тя дори е по-важната…

— Слушам те.

— „Циен“. Намира се само на десет километра от Стената. Бихме искали да спуснем там венец.

Ето какво бяха обсъждали неговите офицери толкова сериозно; не за първи път капитан Лаплас съжали, че не знае малко повече китайски.

— Разбирам — каза той тихо. — Ще трябва да го обмисля и да говоря с Ван дер Берг и Флойд, за да разбера дали са съгласни.

— А началството?

— Не, по дяволите. Това решение ще бъде мое.

Парчета стъкло

— Добре ще е да побързате — посъветваха ги от централата на Ганимед. — Следващото изравняване на планетите ще бъде доста лошо — нашият спътник ще предизвика трусове заедно с Йо. И не искаме да ви плашим, но ако радарът ни не се е побъркал, планината ви е потънала с още сто метра след последната проверка.

При тези темпове, помисли си Ван дер Берг, Европа отново ще стане плоска след десет години. Колко по-бързо се развиваха нещата тук в сравнение със Земята; това бе и една от причините, поради която спътникът беше толкова популярен сред геолозите.

Седнал в кресло номер две точно зад Флойд, със затегнат колан и изцяло заобиколен от своите инструменти, той изпитваше някаква странна смесица от вълнение и съжаление. След няколко часа най-голямото интелектуално приключение в живота му щеше да е приключило — по един или друг начин. Нищо от това, което можеше да му се случи в бъдеще, нямаше да може да се мери с него.

В душата му нямаше и следа от страх; той напълно се доверяваше на пилота и машината. Неочаквано и за самия него изпита някакво странно чувство на признателност към покойната Роуз Макмахън; ако не беше тя, той никога не би имал тази възможност и вероятно щеше да отнесе в гроба своите съмнения, без да може да ги провери.

Тежко натоварената совалка „Бил Ц.“ едва успя да преодолее гравитацията от една десета джи при излитането; тя не беше предназначена за такава работа, но щеше да се справи много по-добре по обратния път, когато товарът й щеше да бъде свален. Като че ли изминаха векове, докато совалката се издигне над „Галакси“, и през това време те успяха да забележат повредите на корпуса, както и следи от корозия, причинени от падащите от време на време умерено киселинни дъждове. Докато Флойд се занимаваше с операцията по излитането, Ван дер Берг предаде кратък доклад за състоянието на кораба от неговата гледна точка на привилегирован наблюдател. Той сметна, че това е в реда на нещата — макар че ако спасителната група пристигнеше, годността на „Галакси“ за пътуване в космоса вече нямаше да представлява интерес за никого.

Сега целият остров „Убежище“ се виждаше като на длан и Ван дер Берг осъзна колко блестящо се беше справил със задачата си временно назначеният капитан Ли, когато закотви кораба на брега. Имаше само няколко места, където можеха да извършат безопасно акостиране; въпреки че и шансът му беше помогнал много, Ли бе използвал вятъра и морската котва по най-добрия възможен начин.

Мъглата около тях се сгъстяваше; „Бил Ц.“ се издигаше по една полубалистична траектория, за да неутрализира тежестта на товара, и в следващите двайсет минути нямаше да виждат нищо освен облаци. „Жалко — помисли си Ван дер Берг, — сигурен съм, че там долу плуват някакви интересни същества, и може би никой вече няма да има възможност да ги види…“

— Наближава моментът да изключим двигателя — каза Флойд. — Всичко е наред.

— Много добре, „Бил Ц.“. Няма съобщения за въздушен трафик на вашата височина. Все още сте номер едно на пистата за приземяване.

— Кой е този шегаджия? — попита Ван дер Берг.

— Рони Лим. Не е за вярване, но изразът „номер едно на пистата“ е останал още от „Аполо“.

Ван дер Берг можеше да разбере защо. Нямаше нищо по-добро от някоя духовита забележка — при условие, че не звучи изкуствено, за да разсее напрежението, когато трябваше да се извърши някакво сложно и вероятно опасно начинание.

— Петнайсет минути до задействане на спирачките — каза Флойд.

— Да видим дали има още някой в ефира.

Той стартира автоскенера и в малката кабина отекна последователност от различни радиосмущения, между които имаше кратки затишия, докато тунерът ги отхвърляше едно по едно и продължаваше бързото си придвижване по скалата на радиообхвата.

— Това са местните радиомаяци, които излъчват различни данни — каза Флойд. — Надявах се да… а, ето го!

Това беше само един тих музикален тон, който се усилваше и отслабваше като някакво налудничаво сопрано. Флойд погледна към скалата на обхвата.

— Доплеровият ефект намалява доста бързо — сигналът почти изчезна.

— Какво е това? Някакъв текст?

— Мисля, че е видеопредаване на бавни обороти. Доста материали се изпращат на Земята чрез голямата сателитна антена на Ганимед, когато спътникът се намира в подходящо положение. Телевизионните мрежи на Земята настояват за новини.

Те се заслушаха за известно време в хипнотичния, но лишен от смисъл звук; след това Флойд го изключи. Макар че предаването от „Юнивърс“ беше непонятно за техните човешки сетива, то им съобщаваше единственото нещо, което искаха да знаят. Помощта беше на път и скоро щеше да пристигне.

Отчасти за да запълни мълчанието, но и защото проявяваше жив интерес към това, Ван дер Берг запита уж небрежно:

— Говорил ли си с дядо си напоследък?

„Говоря“, разбира се, не беше най-подходящата дума, когато ставаше въпрос за междупланетни разстояния, но никой не бе успял да предложи някакъв друг приемлив вариант. Известно време бяха използвани названия като „гласорама“, „аудиопоща“, „гласокарта“, които накрая бяха потънали в забрава. Дори и сега по-голямата част от човешкия род вероятно не вярваше, че нормалният разговор е невъзможен в големите открити пространства на Слънчевата система, и от време на време се чуваха възмутени протести: „Защо учените не могат да измислят нещо?“

— Да — каза Флойд. — Той е в отлична форма и очаквам с нетърпение да го видя.

В гласа му се чувстваше лека напрегнатост. Чудя се, помисли си Ван дер Берг, кога ли са се срещали за последен път; но осъзна, че ще бъде нетактично да попита. Вместо това в следващите десет минути двамата с Флойд репетираха процедурите по разтоварването и монтирането на апаратурата, за да не се получи някакво ненужно объркване, когато кацнеха.

Сигнализацията за задействане на спирачките се включи частица от секундата след като Флойд активира програмата. „Намирам се в добри ръце, помисли Ван дер Берг. Мога да се успокоя и да се концентрирам върху моята работа. Къде е тази камера? Само не ми казвайте, че пак се е понесла във въздуха…“

Облаците се разкъсваха. Въпреки че радарът бе показал точно какво има под тях в нормалния за човешки поглед обхват, все пак беше шокиращо да видят планината, извисяваща се само на няколко километра от тях.

— Виж! — извика внезапно Флойд. — Там отляво, до онзи раздвоен връх, можеш ли да се досетиш?

— Сигурен съм, че си прав. Не мисля, че сме причинили някакви щети — пенетрометърът просто се е разтопил. Чудя се къде ли паднал другият…

— Височина хиляда метра. Коя площадка да изберем? Алфа не ми изглежда много подходяща оттук.

— Опитай с Гама. И без това е по-близо до планината.

— Петстотин метра. Добре, нека бъде Гама. Ще задържа над нея двайсет секунди, ако не ти хареса, ще се прехвърлим на Бета. Четиристотин… Триста… Двеста… („Успех, «Бил Ц.», пожелаха им кратко от «Галакси».“) Благодаря, Рони… Сто и петдесет… Сто… Петдесет… Как е? Има само няколко малки скали и — странно — нещо като счупени стъкла навсякъде. Някой добре се е забавлявал тук… Петдесет… Петдесет… Всичко наред ли е?

— Напълно. Спускай се.

— Четирийсет… Трийсет… Двайсет… Десет… Сигурен ли си, че не искаш да си промениш решението?… Десет… Ще издухаме малко прахоляка, както беше казал Нийл някога… или беше Бъз?… Пет… Кацнахме! Лесно беше, а? Чудя се за какво ли ми плащат…

Люси

— Ало, централата на Гани? Направихме отлично кацане — искам да кажа, Крис го направи — върху равна повърхност от някаква метаморфна скала — вероятно е същият псевдогранит, който нарекохме Хавенит. Подножието на планината се намира само на два километра оттук, но още сега мога да кажа, че няма нужда да се приближаваме повече…

В момента си слагаме лицевите маски и ще започнем разтоварването след пет минути. Ще оставим мониторите включени и ще ви се обаждаме на всеки четвърт час. Тук е Ван. Край.

— Какво искаше да кажеш с това „няма нужда да се приближаваме повече“? — попита го Флойд.

Ван дер Берг се ухили. За последните няколко минути той сякаш беше отхвърлил бремето на годините и почти се бе превърнал в безгрижно момче.

— Circumspice — каза той весело. — На латински това означава „огледай се наоколо“. Нека първо да извадим голямата камера — иха!

Внезапно „Бил Ц.“ се разтресе и за момент се залюля нагоре-надолу върху амортисьорите за приземяване с движение, което, ако беше продължило повече от няколко секунди, щеше неминуемо да предизвика морска болест.

— На Ганимед бяха прави за тези трусове — каза Флойд, когато се опомниха. — Има ли някаква сериозна опасност?

— Вероятно не; все още има трийсет часа, докато спътниците застанат на една линия, а и тази скала изглежда стабилна. Но няма да оставаме много време тук — за щастие няма да ни се наложи. Как е лицевата ми маска? Нещо не е много удобна.

— Ще затегна ремъка. Така е по-добре. Дишай дълбоко — добре, сега ти прилегна точно. Аз ще изляза пръв.

На Ван дер Берг му се искаше тази първа малка стъпка да е негова, но Флойд беше командир на мисията и имаше задължение да провери дали „Бил Ц.“ е в добро състояние и дали е готова за незабавно излитане.

Той обиколи веднъж малкия космически апарат, като провери подпорите за приземяване и тогава сигнализира с вдигнат нагоре палец на Ван дер Берг, който заслиза по стълбичката, за да се присъедини към него. Въпреки че бе използвал същата лека екипировка при проучването на остров „Убежище“, тя му беше малко неудобна и затова се спря до совалката, за да я нагласи по-добре. След това вдигна поглед и видя какво правеше Флойд.

— Не пипай! — извика той. — Опасно е!

Флойд отскочи на цял метър от парчетата стъкло, които разглеждаше. В неговите неопитни очи те изглеждаха по-скоро като някакъв дефектен продукт от огромна пещ за леене на стъкло.

— Да не би да са радиоактивни? — запита той разтревожен.

— Не. Но стой настрана, докато не дойда.

Флойд с изненада забеляза, че Ван дер Берг носеше някакви дебели ръкавици. Като космически офицер Флойд дълго време не бе могъл да свикне с факта, че тук, на Европа, е безопасно да излагаш кожата си на атмосферните влияния. Никъде другаде в Слънчевата система — дори на Марс — това не бе възможно.

Много предпазливо Ван дер Берг протегна ръка и вдигна едно продълговато парче от стъклената материя. Дори и при тази мъждива светлина то проблясваше странно и Флойд забеляза, че ръбовете му са доста остри.

— Най-острият нож в познатата ни Вселена — каза весело Ван дер.

— Преминахме през толкова изпитания, за да открием някакъв нож!

Ван дер Берг започна да се смее, но разбра, че това не е много лесно под маската.

— Значи все още не си разбрал за какво става дума?

— Започвам да си мисля, че май съм единственият, който не знае. Ван дер Берг хвана спътника си за рамото и го обърна с лице към извисяващата се грамада на планината Зевс. От това разстояние тя изпълваше половината от небесния свод — не само най-голямата, но и единствената планина на този сателит.

— Наслаждавай се на гледката. Трябва да проведа важен разговор. Той набра някакъв код на портативния си компютър, изчака да светне сигналът „Готов“ и каза:

— Централа Ганимед, едно-нула-девет — тук е Ван. Чувате ли ме? Веднага след обичайната времева пауза един глас, който явно беше електронен, му отговори:

— Здравей, Ван. Тук е централа Ганимед, едно-нула-девет. Готови сме да приемаме.

Ван дер Берг направи пауза, наслаждавайки се на момента, който щеше да помни до края на живота си.

— Свържете се със Земята, съобщение за чичо ми — седем-три-седем. Предайте следното: ЛЮСИ Е ТУК. ЛЮСИ Е ТУК. Край на съобщението. Моля, повторете.

„Може би не трябваше да му позволявам да го каже, каквото и да означава, помисли си Флойд, докато от Ганимед повтаряха съобщението. Но вече е твърде късно. Ще стигнем до Земята за не повече от час.“

— Извинявай, Крис — ухили се Ван дер Берг. — Просто исках да подчертая, че съобщението е от първостепенна важност, освен всичко друго.

— Ако не ми дадеш най-сетне някакво обяснение, ще започна да те режа на парченца с някой от тези оригинални стъклени ножове.

— Стъклени, как ли пък не! Е, обяснението може и да почака — то е направо възхитително, но е доста сложно. Така че ще ти съобщя само фактите.

Планината Зевс е един огромен диамант с приблизително тегло един милион — милион — тона. Или, с други думи казано, около двайсет пъти по седемнайсет карата. Но не мога да гарантирам, че е скъпоценен камък от първо качество.

VII.

Великата стена

Светилище

Докато разтоварваха апаратурата от „Бил Ц.“ и я разполагаха върху малката гранитна площадка, където се бяха приземили, Крис Флойд не можеше да откъсне очи от извисяващата се над тях планина. Какъв огромен диамант — по-голям от Еверест! А разпръснатите около совалката парчета сигурно струваха милиони, даже милиарди…

От друга страна, беше възможно да не са по-ценни и от парчета счупено стъкло например. Цената на диамантите винаги се контролираше от търговците и производителите, но ако на пазара се появеше буквално планина от скъпоценности, цените несъмнено щяха да паднат с главоломна скорост. Флойд започна да разбира защо толкова много заинтересовани страни бяха насочили вниманието си към Европа; политическите и икономическите възможности бяха безкрайни.

Ако не друго, Ван дер Берг поне бе доказал теорията си и сега отново се бе превърнал в сериозния, напълно отдаден на работата си учен, нетърпелив да завърши експеримента си без повече бавене. С помощта на Флойд — не беше лесно да се извадят някои от по-обемистите инструменти от претъпканата кабина на „Бил Ц.“ — те първо пробиха еднометрова дупка с портативна електрическа бормашина и внимателно отнесоха уреда обратно в совалката.

Флойд би разпределил задачите по друг начин, но разбра, че беше най-разумно първо да се свършат по-трудните неща. Едва когато разположиха навън комплект сеизмографи и закрепиха една панорамна телевизионна камера върху нисък и тежък триножник, Ван дер Берг се зае да събира някои от неизброимите богатства, лежащи навсякъде около тях.

— Ако не друго — каза той, докато внимателно подбираше някои парчета, които не бяха толкова остри, — от тях ще станат хубави сувенири.

— Освен ако приятелите на Роузи не ни избият, за да ги докопат. Ван дер Берг изгледа внимателно спътника си; той се запита каква част от истината Крис знаеше в действителност и за каква част, както всички останали, само се досещаше.

— Няма да си струва усилията, след като тайната вече е разгласена. След няколко часа компютрите на борсата ще обезумеят.

— Негодник такъв! — каза Флойд, по-скоро възхитен, отколкото ядосан. — Значи затова изпрати съобщението.

— Няма закон, който да забранява на учените покрай другото да извлекат и някаква полза, но ще оставя черната работа за приятелите ми на Земята. Честно казано, много повече ме интересува това, с което се занимаваме тук. Подай ми онзи гаечен ключ, ако обичаш…

На три пъти преди да завършат изграждането на станция „Зевс“, те за малко не бяха съборени от трусовете. Отначало усещаха вибрации под краката си, след това всичко започваше да се тресе и най-накрая се разнасяше някакъв ужасен, протяжен стон, който сякаш идваше от всички посоки. Дори и от въздуха, което се стори най-странно на Флойд. Той все още не можеше да свикне напълно с факта, че атмосферата около тях бе достатъчна, за да могат да провеждат разговори на близки разстояния без помощта на радиото.

Ван дер Берг непрекъснато го уверяваше, че трусовете са все още напълно безопасни, но Флойд се бе научил да не вярва безрезервно на експертите. Наистина току-що геологът беше получил доста ефектно потвърждение на своите уверения; докато наблюдаваше как „Бил Ц.“ се люлее на амортисьорите си като кораб, подхвърлян от морска буря, Флойд се молеше късметът на Ван да не му изневери поне още няколко минути.

— Мисля, че това е всичко — каза ученият най-накрая, за голямо облекчение на Флойд. — Ганимед получава ясно изображение на всички канали. Батериите Могат да издържат няколко години, защото се захранват със слънчева енергия.

— Ще бъда много изненадан, ако тази апаратура все още функционира след седмица. Бих се заклел, че планината е променила положението си, откакто се приземихме. Хайде да се махаме, преди да се е сгромолясала върху нас.

— Повече се безпокоя — засмя се Ван дер Берг, — че реактивните струи ще унищожат целия ни труд.

— Няма такава опасност — апаратурата е извън обсега им, а пък и разтоварихме толкова много боклуци, че сега ще ни бъде достатъчна само половината от мощността, за да излетим. Освен ако не искаш да вземеш на борда още няколко милиарда. Или билиона.

— Да не ставаме алчни. И без това не бих могъл дори да предположа каква ще е цената им, когато ги занесем на Земята. Музеите ще разграбят по-голямата част. А след това… кой знае?

Пръстите на Флойд летяха по навигационното табло, докато той разменяше реплики с „Галакси“.

— Първата част от мисията е приключена. „Бил Ц.“ е готова за излитане. Планът на полета остава същият.

Не бяха изненадани, когато се обади капитан Лаплас.

— Сигурни ли сте, че искате да продължите? Помнете, че окончателното решение е ваше. Аз ще ви подкрепя, каквото и да е то.

— Да, сър. И двамата сме готови. Разбираме чувствата на екипажа. А и ползата за науката може да бъде огромна — и двамата сме много развълнувани.

— Един момент — все още очакваме доклада ви за планината Зевс! Флойд погледна към Ван дер Берг, който вдигна рамене, и взе микрофона.

— Ако ви кажем сега, капитане, ще ни помислите за луди — или че се шегуваме с вас. Моля ви, изчакайте няколко часа, докато се върнем — с доказателствата.

— Хм. Май няма смисъл да настоявам, а? Както и да е — на добър час. Казвам ви го и от името на собственика — той смята, че отиването до „Циен“ е великолепна идея.

— Знаех си, че сър Лорънс ще я одобри — обърна се Флойд към спътника си. — Така или иначе — щом „Галакси“ е вече невъзвратимо загубен, той не поема голям риск с „Бил Ц.“, нали?

Ван дер Берг разбираше какво иска да каже Флойд, макар и да не бе напълно съгласен с него. Той вече си бе създал репутация на голям учен, но все пак му се искаше да живее, за да й се наслади.

— 0, между другото — каза Флойд. — Коя е Люси — някоя позната?

— Поне аз не знам такова нещо. Попаднахме на това име при една компютърна проверка и решихме, че от него ще излезе прекрасна кодова дума — всеки би предположил, че става въпрос за Луцифер, което е половината от истината, но достатъчно, за да заблуди хората.

— Не зная нищо по-подробно за това, но преди сто години е съществувала една попгрупа с много странно име — „Бийтълс“ — пише се Б-И-Й-Т-Ъ-Л-С, не ме питай защо.[37] Те са написали една песен с още по-странно заглавие: „Люси в небето с диаманти.“ Не е ли чудно? Като че ли са знаели…

Според радара на Ганимед останките от кораба „Циен“ се намираха на триста километра западно от планината Зевс, в посока към така наречената Зона на здрача и замръзналите земи отвъд нея. Те бяха вечно заледени. Половината от времето бяха ярко осветявани от далечното Слънце и там не беше тъмно, но дори и към края на дългия слънчев ден на Европа температурите си оставаха далеч под точката на замръзване. Тъй като водата можеше да бъде в течно състояние само върху полукълбото, което бе обърнато към Луцифер, в този междинен район непрестанно бушуваха бури, а дъждът и градушката, лапавицата и снегът си оспорваха господството над него.

През изминалия от катастрофата с „Циен“ половин век корабът се беше придвижил почти с хиляда километра. Вероятно той беше плавал — като „Галакси“ — няколко години по повърхността на новосъздаденото Море на Галилей, преди да заседне на този мрачен и негостоприемен бряг.

Флойд улови радарното му изображение веднага щом „Бил Ц.“ отново зае хоризонтално положение в края на второто си пътуване на Европа. Сигналът беше учудващо слаб за такъв огромен обект. Щом се спуснаха от облаците, те разбраха каква е причината.

Останките от „Циен“, първият космически кораб с екипаж на борда, който се бе приземил на един от спътниците на Юпитер, се намираха в средата на едно малко кръгло езеро — очевидно с изкуствен произход, свързано чрез канал с морето, което се намираше на по-малко от три километра оттам. Беше останал само скелетът, но дори и той не беше цял; корпуса го нямаше.

„Но какво ли може да го е направило?“, запита се Ван дер Берг. Там нямаше и следа от живот; мястото изглеждаше изоставено от години. И все пак той изобщо не се съмняваше, че нещо беше оголило кораба с обмислена и дори хирургическа прецизност.

— Изглежда безопасно за приземяване — каза Флойд, който трябваше да изчака няколко секунди, за да получи разсеяното одобрително кимване на Ван дер Берг. Геологът вече заснемаше с видеокамера всичко, което им се изпречеше на пътя.

„Бил Ц.“ кацна без никакво усилие до езерото и те отправиха поглед над студената, тъмна вода към този паметник на човешките изследователски пориви. Не се виждаше никакъв удобен път, по който да стигнат до останките, но това всъщност беше без значение.

Когато се приготвиха, те отнесоха венеца до брега на езерото, подържаха го за момент тържествено пред камерата и след това хвърлиха във водата този знак на признателност от екипажа на „Галакси“. Той бе красиво изработен; макар че единствените подръчни материали, с които разполагаха, бяха метално фолио, хартия и пластмаса, не беше трудно да повярваш, че цветята и листата са истински. Навсякъде по тях бяха закачени надписи и посвещения, много от които бяха изписани с древния, но вече официално излязъл от употреба шрифт, вместо с латиница.

Докато вървяха обратно към „Бил Ц.“, Флойд каза замислено:

— Забеляза ли — почти не беше останал някакъв метал. Само стъкло, пластмаса и синтетични материи.

— А ребрата и подпорите?

— Те са от различни съставки — най-вече въглерод и бор. Някой тук има голяма нужда от метал — и може да го разпознава. Интересно…

Много интересно, помисли си Ван дер Берг. В един свят, където огънят не съществуваше, беше почти невъзможно да се добиват метали и сплави и те сигурно бяха ценни като — като диаманти…

След като Флойд докладва в базата и получи благодарности от втори помощник Чанг и неговите колеги, той издигна „Бил Ц.“ на височина хиляда метра и продължи на запад.

— Последно пътуване — каза той. — Няма смисъл да се издигаме на по-голяма височина — ще стигнем там след десет минути. Но няма да кацаме; ако Великата стена се окаже това, което предполагаме, че е, по-добре да не го правим. Ще извършим една бърза обиколка и ще се отправим към базата. Приготви камерите; това може да се окаже по-важно и от планината Зевс.

„А освен това, каза си той, вероятно скоро ще разбера какво е изпитвал дядо Хейуд не много далеч оттук преди петдесет години. Ще имаме да обсъждаме много неща, когато се срещнем — след по-малко от седмица, ако всичко върви добре.“

Отвореният град

Какво ужасно място, помисли си Крис Флойд. Нищо друго освен гъста лапавица и снежни вихрушки. От време на време се виждаха части от пейзажа, покрити с ледени ивици — в сравнение с него остров „Убежище“ беше направо тропически рай! Но той знаеше, че в Нощната страна, намираща се само неколкостотин километра по-нататък, зад хоризонта на Европа, положението е още по-лошо.

За негова изненада времето внезапно се изясни напълно точно, преди да стигнат до целта си. Облаците се разнесоха — и там отпред се издигаше една необятна, черна стена, висока почти километър, която бе разположена перпендикулярно на въздушното трасе, по което летеше „Бил Ц.“. Тя беше толкова огромна, че очевидно създаваше свой собствен микроклимат; отклоняваше непрестанно духащите ветрове, като оставяше една спокойна област откъм подветрената си страна.

В тази стена човек веднага можеше да разпознае Монолита: в подножието му намираха подслон стотици полусферични постройки, които блестяха с призрачна бяла светлина, отразена от лъчите на ниско увисналото слънце, което в миналото бе Юпитер. Те много приличаха, помисли си Флойд, на старовремски пчелни кошери, направени от сняг; нещо в техния външен вид извикваше и някакъв друг спомен от Земята. Ван дер Берг се досети преди него.

— Къщички-иглу — каза той. — Същата задача — същото решение. Наоколо няма друг строителен материал освен скали, които се обработват много трудно. А и сигурно слабата гравитация им помага — някои от тези куполи са доста големи. Чудя се кой ли живее в тях…

Те все още бяха твърде далеч, за да видят дали някой се движи по улиците на този малък град на края на света. А когато се приближиха, видяха, че няма улици.

— Това е Венеция, направена от лед — каза Флойд. — Навсякъде ледени иглу и канали.

— Жителите явно са земноводни — отвърна Ван дер Берг. — Трябваше да очакваме подобно нещо. Чудя се къде ли са.

— Може да сме ги изплашили. „Бил Ц.“ вдига много по-голям шум отвън, отколкото вътре.

За известно време Ван дер Берг беше твърде зает да снима и да докладва на „Галакси“, за да му отговори. След малко каза:

— Не можем да си тръгнем, без да сме установили някакъв контакт. Ти беше прав — това е много по-важно от планината Зевс.

— Но може и да е по-опасно.

— Не виждам никакви следи от напреднала технология — всъщност не — това там прилича на стара радарна установка от двайсети век! Можеш ли да се приближиш?

— И да им позволя да стрелят по нас? Не, благодаря. Освен това времето ни изтича. Остават ни още десет минути — ако искаш да успеем да се доберем до базата.

— Не можем ли поне да се приземим и да разгледаме наоколо? Ето там има една скала без ледено покритие. Къде, по дяволите, са изчезнали всички?

— Сигурно са изплашени като мен. Остават девет минути. Ще мина веднъж над града. Трябва да заснемеш всичко, което можеш — да, „Галакси“, добре сме, — просто сме доста заети в момента — ще ви се обадя по-късно.

— Сега разбрах — това там не е радар, а нещо също толкова интересно. Насочено е точно към Луцифер — това са слънчеви елементи! Сигурно вършат доста добра работа в свят, където слънцето никога не се помръдва, а не можеш да запалиш и огън.

— Осем минути. Жалко, че всички са се скрили вкъщи.

— Или във водата. Можем ли да огледаме онази голяма сграда с откритото пространство около нея? Мисля, че това е кметството.

Ван дер Берг посочи една постройка, която беше много по-голяма от останалите и с доста по-различен външен вид; тя бе направена от вертикални цилиндри, които приличаха на огромни тръби на орган. Освен това тя нямаше безличния бял цвят на ледените иглу, а цялата й повърхност беше покрита със сложна смесица от най-различни цветове.

— Изкуството на жителите на Европа! — извика Ван дер Берг. — Това е нещо като стенопис. По-близо, по-близо! Трябва да го заснема!

Флойд послушно се снижаваше — все повече и повече. Той, изглежда, напълно бе забравил първоначалните си опасения за оставащото време; и изведнъж, със смаяна недоверчивост, Ван дер Берг разбра, че той се готви да кацне.

Ученият откъсна очи от приближаващата се повърхност и погледна към своя пилот. Макар че очевидно все още се справяше отлично с управлението на „Бил Ц.“, Флойд сякаш бе хипнотизиран; той се беше втренчил в някаква точка право по курса на спускащата се совалка.

— Какво ти става, Крис? — извика Ван дер Берг. — Знаеш ли какво правиш?

— Разбира се. Не го ли виждаш? — Кого да виждам?

— Онзи мъж, който стои до най-големия цилиндър. И той не носи никакви приспособления за дишане!

— Не ставай идиот, Крис! Там няма никой!

— Той гледа нагоре към нас. Маха ни — мисля, че го поз… 0, Боже мой!

— Там няма никой — никой! Издигни се!

Флойд изобщо не го слушаше. Той бе напълно спокоен, с професионално умение приземи „Бил Ц.“ и изключи двигателя точно в подходящия момент преди кацането.

Много внимателно Флойд провери показанията на уредите и натисна клавишите за обезопасяване. Едва когато завърши операцията по приземяването, той отново погледна през стъклото на кабината с озадачено, но радостно изражение на лицето.

Здравей, дядо — каза той тихо на някого, когото Ван дер Берг изобщо не можеше да види.

Призрак

Дори и в най-ужасните си кошмари д-р Ван дер Берг не беше си представял, че може да се озове на един враждебен свят в малка космическа капсула и че компания ще му прави само един луд. Но, слава Богу, Крис Флойд поне не буйстваше; може би чрез шеги и закачки щеше да го убеди да излети отново и да закара совалката на безопасно място — при „Галакси“…

Той все още беше втренчил поглед в нищото и от време на време устните му се движеха в някакъв безмълвен разговор. Чуждопланетният град, както и преди, си оставаше напълно безлюден и почти можеше да се предположи, че е бил изоставен преди няколко века. След известно време обаче Ван дер Берг забеляза някои признаци, които показваха, че градът е бил обитаван съвсем доскоро. Въпреки че реактивните дюзи на „Бил Ц.“ бяха издухали тънката снежна покривка около тях, останалата част от малкия площад все още беше леко заснежена. Тя бе като откъсната страница от книга, изписана със знаци и йероглифи, някои от които Ван дер Берг можеше да разчете.

Някакъв тежък предмет е бил влачен в тази посока — или се е придвижил тромаво със собствени усилия. От затворения вход на едно иглу водеше следа, която не можеше да бъде сбъркана с друга — това очевидно бе превозно средство с колела. Доста надалеч, за да могат да се различат подробностите, лежеше някакъв малък предмет, който би могъл да бъде захвърлена кутия; може би жителите на Европа понякога бяха също тъй небрежни като хората…

Признаците на живот бяха съвсем очевидни, почти натрапващи се. Ван дер Берг почувства, че го наблюдават хиляди очи — или други сетива — и нямаше как да разбере дали умовете, които се криеха зад тях, бяха настроени приятелски или враждебно. Дори може би бяха безразлични и просто чакаха натрапниците да си отидат, за да могат да продължат своите мистериозни занимания.

Тогава Крис отново заговори на въздуха.

— Сбогом, дядо — каза той тихо, с тъжни нотки в гласа. Обръщайки се към Ван дер Берг, той добави с нормален, разговорен тон:

— Каза ми, че е време да тръгва. Сигурно ме мислиш за луд.

Ван дер Берг реши, че ще бъде най-добре да не потвърждава думите му. Така или иначе, малко след това той вече трябваше да се тревожи за нещо друго.

Флойд се взираше с безпокойство в данните, които му съобщаваха компютрите на „Бил Ц.“. След малко той каза с напълно разбираем извинителен тон:

— Съжалявам за това, което стана, Ван. Заради приземяването сме изхабили повече гориво, отколкото трябваше. Ще се наложи да променим плана на мисията.

Това, помисли си мрачно Ван дер Берг, е доста заобиколен начин да се каже: „Не можем да се върнем при «Галакси»“. Той потисна с големи усилия едно „Проклет да е дядо ти!“ и само попита:

— Е, какво ще правим тогава?

Флойд изучаваше с поглед картата и въвеждаше някакви цифри.

— Не можем да останем тук… („Защо пък не?, помисли Ван дер Берг. Така и така ще умрем, но поне можем да използваме оставащото ни време, за да научим колкото се може повече.“)… така че ще трябва да намерим подходящо място, откъдето на совалката на „Юнивърс“ ще й бъде по-лесно да ни прибере.

Ван дер Берг изпусна мислено голяма въздишка на облекчение. Как не се сети за тази възможност! Той се почувства като човек, когото са помилвали точно когато са го водели към бесилката. „Юнивърс“ би трябвало да пристигне на Европа след по-малко от четири дни; условията за живот на „Бил Ц.“ едва ли можеха да се нарекат луксозни, но бяха хиляди пъти за предпочитане пред повечето от останалите възможности, за които се сещаше.

— Трябва да се измъкнем по-далеч от това гадно време — да намерим някоя стабилна плоска повърхност — по-близо до „Галакси“, макар и да не съм сигурен, че това ще ни помогне много — е, мисля, че ще успеем да се справим. Имаме достатъчно гориво за петстотин километра полет, но не бива да рискуваме с прекосяване на морето.

За момент Ван дер Берг си помисли с копнеж за планината Зевс; толкова много неща можеха да свършат там. Но сеизмичните смущения — които непрекъснато се влошаваха с изравняването на Йо и Луцифер — изключваха напълно тази възможност. Той се чудеше дали инструментите му все още функционират. Щеше да ги провери отново веднага щом успееха да разрешат по-неотложния проблем.

— Ще летим по крайбрежието към Екватора — така или иначе, това е най-доброто място за приземяване на совалката. На радарната карта са отбелязани някои равни площи във вътрешността на сушата около шейсетия градус на запад.

— Знам. Платото Масада. („Ето още един шанс, добави мислено Ван дер Берг, да направим проучване. Никога не пропускай неочакваната възможност…“)

— Значи решаваме да бъде платото. Сбогом, Венеция. Сбогом, дядо…

* * *

Когато приглушеният рев на двигателите затихна, Крис Флойд извърши процедурите за обезопасяване на дюзите за последен път, откопча колана на седалката и протегна ръце и крака, доколкото това бе възможно в ограниченото пространство на „Бил Ц.“.

— Гледката не е чак толкова лоша — за свят като Европа — заяви той бодро. — Сега ще имаме четири дни на разположение, за да разберем дали запасите на совалките са наистина толкова лоши, колкото се твърди. Е — кой от нас ще говори пръв?

На кушетката

„Жалко, че не съм изучавал психология навремето, каза си Ван дер Берг. Сега щях да мога да изследвам параметрите на неговите халюцинации. И все пак той изглежда напълно нормален — освен ако не говорим по онази тема.“

Макар че почти всички седалки са удобни при гравитация една шеста джи, Флойд беше наклонил своята до края и бе сложил ръце зад тила. Ван дер Берг внезапно си спомни, че това е класическата позиция на пациента в дните на старата и все още не съвсем дискредитирана фройдистка психоанализа.

Той бе доволен, че спътникът му заговори пръв, донякъде от чисто любопитство, но главно защото се надяваше, че колкото по-скоро Флойд си избиеше тези глупости от главата, толкова по-бързо щеше да се излекува, или поне нямаше да представлява някаква заплаха. Но оптимизмът му не беше много голям: сигурно в дъното на цялата история се криеше някакъв много сериозен проблем, който бе успял да предизвика такава силна халюцинация.

Беше много смущаващо да открие, че мнението на Флойд напълно съвпадаше с неговото и той вече си беше поставил собствена диагноза.

— Корабната ми психическа характеристика е от степен А.1 плюс — каза той, — което означава, че дори имам възможност да преглеждам собственото си досие — само около десет процента от космонавтите имат право на това. Така че съм объркан не по-малко от теб — но въпреки всичко аз видях дядо си и той разговаря с мен. Никога не съм вярвал в призраци — кой ли пък вярва? — но това би трябвало да означава, че е мъртъв. Така съжалявам, че не можахме да се опознаем по-добре — очаквах срещата ни с нетърпение… Но сега поне ще ми остане някакъв спомен…

След малко Ван дер Берг проговори:

— Опиши ми точно какво ти каза. Крис се усмихна малко тъжно и отговори:

— Никога не съм могъл да запомням абсолютно всичко, а и бях толкова зашеметен от цялото преживяване, че едва ли бих могъл да ти предам точните думи. — Той направи пауза и на лицето му се появи израз на концентрация.

— Странно; сега като си припомням, не мисля, че говорихме с думи.

„Още по-лошо, помисли си Ван дер Берг; сега пък и телепатия, освен живот след смъртта.“ Но той само отвърна:

— Е добре, опиши ми поне същината на — ъъ — разговора. Аз изобщо не чух да казваш нещо, ако си спомняш.

— Така е. Той каза нещо от рода на: „Исках да те видя отново и съм много щастлив. Сигурен съм, че всичко ще мине добре и «Юнивърс» скоро ще ви прибере.“

„Типично сладникаво съобщение на дух, помисли си Ван дер Берг. Никога не казват нещо полезно или изненадващо — само отразяват надеждите и страховете на този, който ги чува. От подсъзнанието не излиза никаква информация…“

— Продължавай.

— Тогава го попитах къде са отишли всички — защо градът е изоставен. Той се засмя и ми даде отговор, който все още не мога да проумея. Нещо от рода на: „Зная, че не сте искали да им навредите — но когато ви видяхме да се приближавате, едва успяхме да ги предупредим. Всички…“ — и тук той използва някаква дума, която не бих могъл да произнеса, дори и да я бях запомнил — „… се скриха под водата — когато се наложи, те могат да се движат бързо! Няма да се покажат, докато не си отидете, но за щастие вятърът разсея отровата.“ Какво ли искаше да каже с това? Продуктът, който отделя совалката, е само чиста пара — от нея е съставена и по-голямата част от атмосферата им.

„Е, помисли си Ван дер Берг, предполагам, че няма закон, според който халюцинацията — подобно на съня — трябва да има някакъв логичен смисъл. Може би думата «отрова» символизира някакъв дълбоко вкоренен страх, който Крис въпреки отличната си психическа характеристика не може да преодолее. Каквото и да е, съмнявам се, че това е моя грижа. Отрова, как ли пък не! Горивната смес на «Бил Ц.» е чиста, дестилирана вода, доставена от совалките на Ганимед…

Почакай малко. Колко висока е температурата й, когато излиза от тръбите? Не бях ли чел някъде…?“

— Крис — каза предпазливо Ван дер Берг, — след като водата мине през реактора, цялата ли излиза във вид на пара?

— Че какво друго може да направи? 0, ако е много пренагрята, десет или петнайсет процента от нея се разлагат на водород и кислород.

Кислород! Ван дер Берг почувства внезапен хлад, въпреки че совалката поддържаше приятна стайна температура. Едва ли Флойд разбираше значението на това, което бе казал току-що; тази информация не влизаше в нормалната му сфера на познание.

— Знаеш ли, Крис, че за примитивните организми на Земята и най-вече за същества, живеещи в атмосфера като тази на Европа, кислородът е смъртоносна отрова?

— Шегуваш се.

— Не: той е отровен дори за нас, когато е поставен под високо налягане.

— Това го знам; преподаваха ни го в курса за водолази.

— Твоят дядо е бил прав. Все едно, че сме напръскали онзи град с иприт[38]. Е, положението не е било чак толкова лошо — кислородът поне се е разпръснал много бързо.

— Значи вече ми вярваш.

— Не съм казвал, че не ти вярвам.

— Трябваше да си луд, за да го кажеш!

Това изведнъж премахна напрежението между тях и те се посмяха добре заедно.

— Не ми каза с какво е бил облечен.

— Със старомоден халат, точно както си го спомням от детските си години. Халатът изглеждаше много удобен.

— Някакви други подробности?

— Сега като ме питаш, се сетих, че изглеждаше много по-млад и имаше повече коса, отколкото последния път, когато го видях. Така че не мисля — как да кажа, — че наистина е бил той. Това беше нещо като образ, създаден от компютър. Или синтетична холограма.

— Монолитът!

— Да — и аз това си помислих. Помниш ли как Дейв Боумън се е появил на дядо ми на борда на „Леонов“? Може би сега е дошъл неговият ред. Но защо? Той не отправи към мен някакво предупреждение, дори не ми съобщи нещо определено. Само искаше да се сбогува и да ми пожелае всичко най-добро…

За няколко мъчителни мига по лицето на Флойд се появиха бръчки; но след това той си възвърна самообладанието и се усмихна на Ван дер Берг.

— Достатъчно говорих. Сега е твой ред да ми обясниш какво прави диамант с тегло един милион тона на един свят, който е изграден предимно от лед и сяра. И дано обяснението ти да е убедително.

— Такова е — каза д-р Ролф Ван дер Берг.

Тенджера под налягане

— Когато следвах във Флагстаф — започна Ван дер Берг, — ми попадна един стар учебник по астрономия, в който пишеше: „Слънчевата система се състои от Слънцето, Юпитер — и най-различни отломки.“ Поставя Земята на мястото й, а? Но едва ли определението е справедливо към Сатурн, Уран и Нептун — тези три газообразни гиганта са големи почти колкото половината от Юпитер.

— Но най-добре ще е да започна с Европа. Както знаеш, повърхността й е била равна и покрита с лед, преди Луцифер да започне да я затопля. Най-високата й точка е била само двеста метра, а нещата не са били много по-различни дори след като ледът се е стопил и много от водата се е придвижила и е замръзнала върху Нощната страна. От 2015 година — когато започнаха нашите подробни наблюдения — до ’38 година имаше само една висока точка на цялата луна — знаем какво представлява тя.

— Наистина знаем. Но макар че го видях със собствените си очи, все още не мога да си представя монолита като стена! Все си мисля, че е изправен нагоре — или че се носи свободно в пространството.

— Вече разбрахме, че той може да направи всичко, каквото поиска — всичко, което бихме могли да си представим — и много повече.

— Е, добре, през ’37 година на Европа се случи нещо, между две наши наблюдения. Планината Зевс — висока цели десет километра — се появи съвсем внезапно.

— Вулкани с такива размери не се появяват за две седмици; освен това вулканичната активност на Европа изобщо не може да се мери с тази на Йо.

— За мен е достатъчно голяма — промърмори Флойд. — Усети ли този трус?

— А и ако беше вулкан, той щеше да изхвърли огромно количество газове в атмосферата; наистина наблюдавахме някои промени, но те бяха твърде малки, за да подкрепят тази хипотеза. Цялата работа си остана за нас пълна загадка и понеже ни беше страх да се приближим малко повече — и бяхме заети със собствените си проекти, — не направихме кой знае какво освен да развиваме фантастични теории. Но никоя от тях, както се оказа в крайна сметка, не беше по-фантастична от истината…

— За първи път това обяснение ми хрумна по време на едно случайно наблюдение през ’57 година, но не се занимах с него по-сериозно в течение на две години. Тогава доказателствата станаха още по-убедителни; ако се отнасяха до нещо по-обикновено, те щяха да бъдат напълно достатъчни.

— Но преди да повярвам, че планината Зевс е изградена от диаманти, трябваше да открия приемливо обяснение. За един добър учен — а аз се смятам за такъв — никой факт не може да бъде достатъчно убедителен, ако не е подкрепен от някаква теория. Теорията може да се окаже погрешна — в повечето случаи е така, поне с някои детайли, — но тя трябва да предостави работна хипотеза.

— А както отбеляза и ти, за диамант с тегло един милион тона в свят, изграден от лед и сяра, трябва да се намери някакво приемливо обяснение. Разбира се, сега вече то е направо очебийно и аз се чувствам като проклет глупак, задето не съм прозрял отговора още преди години. Можех да предотвратя много неприятности и да спася поне един човешки живот.

Той замълча замислено и изведнъж попита Флойд:

— Някой да ти е споменавал името на д-р Паул Кройгер?

— Не: защо? Но, разбира се, чувал съм за него.

— Просто се чудех. Случиха се доста странни неща и се съмнявам, че някога ще узнаем всички подробности около тях.

Така или иначе това вече не е тайна, така че няма значение. Преди две години изпратих на Паул поверително съобщение. О, извинявай, забравих да спомена — той ми е чичо — и в него бях направил резюме на откритията ми. Помолих го да ги обясни или да ги опровергае.

Това не му отне много време, при всички тези данни, с които разполага. За нещастие явно не е бил достатъчно предпазлив, или пък някой е следял компютърната му мрежа. Сигурен съм, че твоите хора, които и да са те, вече знаят доста по въпроса.

След два дена той успя да изрови една статия отпреди осемдесет години, публикувана в научното списание „Нейчър“ — да, тогава все още се е печатало на хартия! — която обясняваше всичко. Или почти всичко.

Статията бе написана от човек, който е работел в една от големите лаборатории на Съединените щати — американските, разбира се — САЩ все още не са съществували по това време. В тази лаборатория са създавали ядрени оръжия, така че са знаели нещичко за високите температури и налагания…

Не зная дали д-р Рос — това е името му — се е занимавал със създаването на бомби, но знанията му очевидно са го накарали да се замисли върху температурните условия в недрата на гигантските планети. В статията си от 1984 г. — извинявай, 1981 година — между другото, тя е само една страница — той е направил някои доста интересни предположения…

Рос е изтъкнал, че съществуват огромни количества въглерод — във вид на метан, CH4 — в недрата на газообразните гиганти. Той достига до седемнайсет процента от цялата им маса! Д-р Рос е изчислил, че при съществуващите в ядрата налягалия и температури — милиони атмосфери — въглеродът ще се отдели, ще потъне към центъра и — сигурно си се досетил — ще изкристализира. Теорията му е прекрасна: сигурно дори не си е представял, че може да се докаже…

И тъй, това е първа част от историята. В някои отношения втора част е още по-интересна. Би ли ми сипал още малко кафе?

— Заповядай: и мисля, че вече се досещам за втора част. Явно има нещо общо с експлозията на Юпитер.

— Не експлозия — имплозия. Юпитер просто е потънал в недрата си, а след това се е възпламенил. В някои отношения това прилича на взривяването на атомна бомба, само че тук новият стадий е стабилен — всъщност получило се е минислънце.

При имплозията стават доста странни неща; все едно, че отломките могат да преминават една през Друга и да излязат от другата страна. Какъвто и да е механизмът, парче от диамантеното ядро с размерите на планина е било изстреляно в орбита.

Сигурно е направило стотици орбитални завъртания — като е било отклонявано от гравитационните полета на всички сателити, — преди да се озове на Европа. Обстоятелствата трябва да са били изключително благоприятни — едното тяло сигурно е застигнало другото, така че скоростта на сблъсъка е била само няколко километра в секунда. Ако се бяха сблъскали фронтално — е, сега може би Европа нямаше да съществува, а какво остава за планината Зевс! Понякога ме избива студена пот като си помисля, че със същия успех тя можеше да се стовари върху колонията ни на Ганимед…

Новосъздадената атмосфера вероятно също е омекотила сблъсъка, но дори и това да е така, ударът е бил ужасяващ. Чудя се как ли се е отразил на нашите приятели от Европа? Но той със сигурност е дал началото на цяла серия от тектонични раздвижвания… които все още продължават.

— А също и политически раздвижвания — добави Флойд. — Едва сега започвам да оценявам някои от тях. Нищо чудно, че СЮАЩ са били разтревожени.

— А и не само те.

— Но нима някой сериозно си е въобразявал, че може да се добере до тези диаманти?

— Е, ние се справихме доста добре в това отношение — отвърна Ван дер Берг, посочвайки задната част на совалката. — При всички случаи, дори само психологическият ефект върху тази индустрия щеше да бъде огромен. Затова и толкова много хора искаха да знаят дали това е истина или не.

— Е, сега вече знаят. И какво ще стане по-нататък?

— Това не е мой проблем, слава Богу. Но се надявам, че съм направил доста голям принос към научния бюджет на Ганимед.

„Както и към своя собствен“ — добави той наум.

Повторна среща

— Какво те е накарало да мислиш, че съм умрял? — извика Хейуд Флойд. — Не съм се чувствал толкова добре от години насам! Замръзнал от изумление, Крис Флойд се вторачи в решетката на високоговорителя. Той почувства как го изпълва огромно въодушевление — но и известно негодувание. Някой — или нещо — му беше изиграло жестока, груба шега; но каква можеше да е причината за това?

На разстояние петдесет милиона километра оттам — и приближаващ се със стотици всяка секунда — Хейуд Флойд също беше малко възмутен. Но гласът му звучеше енергично и бодро и в него личеше радостта от това, че Крис е в безопасност.

— Имам добри новини за теб; совалката ще прибере първо вас. Ще спусне някои спешно необходими медикаменти на „Галакси“, а след това ще отскочи до „Бил Ц.“ и ще ви доведе на срещата с нашия кораб при следващата орбитална обиколка. „Юнивърс“ ще се приземи след още пет завъртания; ще можете да поздравите приятелите си, когато се качат на борда.

— Засега нямам какво да добавя — освен че горя от нетърпение да наваксаме пропуснатото време. Очаквам отговора ти след — да видим — около три минути…

За момент на борда на „Бил Ц.“ се възцари пълно мълчание; Ван дер Берг не смееше да погледне своя спътник. Тогава Флойд включи микрофона и каза бавно:

— Дядо — каква чудесна изненада! Все още не мога да се опомня. Но аз те срещнах тук, на Европа — и ти ми каза „сбогом“. Сигурен съм в това така, както съм сигурен, че току-що разговаря с мен…

Е, по-късно ще имаме предостатъчно време да говорим за това. Но спомняш ли си как Дейв Боумън разговаря с теб на борда на „Дискъвъри“? Може би и тук става дума за нещо подобно…

Сега просто ще седим тук и ще чакаме совалката да ни прибере. Чувстваме се доста удобно. От време на време ни разлюлява по някой трус, но няма причини за безпокойство. Докато се срещнем, желая ти всичко най-хубаво.

Той не можа да си спомни кога за последен път е казвал това на дядо си.

В края на първия ден совалката започна да понамирисва. В края на втория това вече не им правеше впечатление, но и двамата бяха съгласни, че храната не е чак толкова вкусна. Освен това им беше трудно да заспят и дори се обвиняваха взаимно, че хъркат.

На третия ден въпреки честите радиопредавания от „Юнивърс“, „Галакси“ и дори от Земята скуката бе започнала да ги наляга и бяха изчерпали запасите си от мръсни вицове.

Но това бе последният ден. Преди той да изтече, совалката „Лейди Жасмин“ се спусна от облаците в търсене на изгубеното си дете.

Магма

— Баас[39] — каза главният компютър в апартамента му, — получих достъп до специалната програма от Ганимед, докато спяхте. Желаете ли да я видите?

— Да — отвърна д-р Паул Кройгер. — Увеличи скоростта десет пъти. Без звук.

Той знаеше, че в началото ще има доста встъпителен материал, който можеше да прескочи и да прегледа по-късно, ако пожелае. Сега обаче искаше да стигне до съществената част колкото се може по-бързо.

Благодарностите за оказано съдействие изчезнаха и на монитора се появи Виктор Уилис, някъде на Ганимед, който жестикулираше енергично в пълно мълчание. Д-р Паул Кройгер, както много други учени, гледаше на Уилис с известно предубеждение, макар и да признаваше, че той изпълнява полезна функция.

Уилис внезапно изчезна и на негово място се появи един по-неподвижен обект — планината Зевс. Но тя, изглежда, проявяваше много по-голяма активност, отколкото е характерно за една планина; д-р Кройгер с удивление забеляза колко много се беше променила след последното предаване от Европа.

— Нормална скорост — нареди той. — Включи звука.

„… почти сто метра дневно, а наклонът се е увеличил с петнайсет градуса. Тектоничната активност е много висока — в подножието се наблюдават обширни потоци лава. С мен е д-р Ван дер Берг. Ван, какво е вашето мнение?“

„Племенникът ми изглежда в забележително добра форма, помисли си д-р Кройгер, като се има предвид какво е преживял. Момчето е от сой…“

„Кората очевидно не е могла да се възстанови от първоначалния сблъсък и сега се пропуква под увеличения натиск. Планината потъваше бавно още когато я открихме, но темповете станаха невероятно бързи за последните няколко седмици. Сега вече придвижването може да се наблюдава от ден на ден.“

„След колко време ще изчезне напълно?“

„Не ми се вярва, че това ще стане…“

Последва нова картина с променено положение на планината, а Виктор Уилис говореше зад кадър:

„Това каза д-р Ван дер Берг преди два дни. Какво ще добавите сега, Ван?“

„Ъъ — изглежда, сгреших. Това нещо се спуска надолу като асансьор. Просто не е за вярване — остава само половин километър! Не бих се ангажирал с по-нататъшни прогнози…“

„Много умно от ваша страна, Ван. Е, това се случи вчера. А сега ще ви покажем останалата част на бързи обороти до момента, в който изгубихме камерата…“

Д-р Паул Кройгер се наклони напред на стола си, наблюдавайки заключителното действие на дългата драма, в която той бе изиграл толкова малка, но и толкова важна роля.

Нямаше нужда да ускорява оборотите на видеозаписа: той бе заснет със сто пъти по-голяма от нормалната скорост. Един час беше сведен в рамките на минута — човешкият живот беше съкратен до този на пеперудата.

Планината Зевс потъваше пред очите му. Струи разтопена сяра летяха към небето с шеметна скорост, образувайки параболи от бляскаво, електрическо синьо. Приличаше на кораб, потъващ в бурното море, обгърнат от сини електрически пламъчета. Дори и зрелищните вулкани на Йо не можеха да се сравняват с този стихиен изблик.

„Най-голямото съкровище, открито досега, изчезва от погледите ни — каза Уилис с приглушен и благоговеен тон. — За съжаление, не можем да ви покажем финалните сцени. Скоро ще разберете защо.“

Образът се върна към нормална скорост. От планината бяха останали само неколкостотин метра, а изригванията около нея бяха позабавени.

Изведнъж цялата картина се наклони; визуалните стабилизатори на камерата, които досега се бяха съпротивявали храбро срещу непрестанните вибрации на почвата, загубиха неравната битка. За момент изглеждаше, че планината отново се издига, но всъщност тази илюзия бе причинена от триножника на камерата, който се сгромолясваше. Последният кадър от Европа показваше в близък план как една искряща вълна от разтопена лава поглъщаше апаратурата.

„Изчезна завинаги!, проточи жално Уилис. Богатства, несравнимо по-големи от цялата продукция на рудниците Голконда и Кимбърли! Каква трагична, сърцераздирателна загуба!“

— Ама че идиот! — изстреля д-р Кройгер. — Не разбира ли, че…

Беше дошло времето за ново писмо до списание „Нейчър“. И тази тайна вече щеше да бъде прекалено голяма, за да остане скрита.

Теория за орбиталното отклонение

От: Професор Паул Кройгер,

член на Кралското дружество и т.н.

До: Редактора, Банка с данни

на сп. „Нейчър“ (публичен достъп).

ОТНОСНО:

ПЛАНИНАТА ЗЕВС И ДИАМАНТИТЕ НА ЮПИТЕР

Както вече е добре известно, образуванието на Европа, познато под името планината Зевс, е било първоначално част от Юпитер. Предположението, че ядрата на газообразните гиганти вероятно се състоят от диаманти, е направено за първи път от Марвин Рос от Националната лаборатория „Лорънс Ливърмор“ към Калифорнийския университет в класическия му труд „Ледените наноси на Уран и Нептун — диаманти в небето?“ (сп. „Нейчър“, том 292, № 5822, стр. 435–436, 30 юли, 1981 г.) Учудващо е, че Рос не е включил в изчисленията си и Юпитер.

Потъването на планината Зевс предизвика истински хор от ридания, които смятам за абсолютно нелепи — поради причините, изложени по-долу:

Без да се впускам в подробности, които ще съобщя в следващата кореспонденция, мисля, че диамантеното ядро на Юпитер вероятно е имало първоначална маса най-малко 1028 грама. Тя е десет милиарда пъти по-голяма от тази на планината Зевс.

Въпреки че голяма част от този материал несъмнено е бил унищожен при взривяването на планетата и образуването на — очевидно изкуственото — слънце Луцифер, не е възможно планината Зевс да е единственият оцелял къс. Въпреки че голяма част от тези отломки са паднали обратно към Луцифер, значителен процент от тях вероятно са започнали да кръжат в орбита — и все още би трябвало да са там. Според елементарната теория на орбиталното отклонение те ще се връщат периодично към мястото, където са се зародили. Разбира се, не е възможно да се направи точно изчисление, но смятам, че отломки с обща маса най-малко един милион пъти по-голяма от тази на планината Зевс все още се намират в орбита някъде близо до Луцифер. Следователно загубата на един малък къс, който и бездруго имаше доста неудобно местонахождение на Европа, практически е без значение. Предлагам да се изгради колкото се може по-скоро една система от космически радари, чиято единствена задача ще бъде търсенето на тези отломки.

Въпреки че масовото производство на изключително тънки диамантени пластове съществува от 1987 г., никога не е било възможно да се произвеждат диаманти на едро. Наличието им в мегатонни количества може да преобрази напълно много индустрии и да създаде съвършено нови. В частност, както са изтъкнали Айзъкс и неговият екип преди почти сто години (вж. „Сайънс“, том 151, стр. 682–683, 1966 г.), диамантът е единственият строителен материал, от който би могъл да бъде изграден така нареченият космически асансьор; с него транспортът извън Земята ще може да се ползва при незначителни разходи. Диамантените планини, които сега се намират в орбита около сателитите на Юпитер, могат да ни отворят вратите към цялата Слънчева система; колко нищожни в сравнение с това изглеждат всички досегашни предназначения на кварцово-кристалната форма на въглерода!

За по-голяма пълнота ще спомена още едно възможно местонахождение на огромни количества диаманти — за съжаление това място е дори по-недостъпно от ядрото на някоя гигантска планета…

Беше изказано предположение, че кората на неутронните звезди вероятно до голяма степен е изградена от диаманти. Тъй като най-близката известна неутронна звезда се намира на петнайсет светлинни години оттук и има гравитация на повърхността седемдесет хиляди милиона пъти по-голяма от тази на Земята, тя едва ли би могла да бъде смятана за подходящ снабдителен източник.

Но все пак — кой ли е могъл да си представи, че един ден ще можем да докоснем ядрото на Юпитер?

Интерлюдия на Ганимед

— Тези нещастни примитивни колонисти! — оплакваше се Михайлович. — Направо съм ужасен. Нямат дори едно концертно пиано на целия Ганимед! Миниатюрната оптроника в моя синтезатор може да възпроизведе звука на всеки инструмент, но един роял „Стайнуей“ все пак си е „Стайнуей“ — точно както една цигулка „Страдивари“ си е „Страдивари“.

Оплакванията му, макар да бяха по-скоро шеговити, вече бяха предизвикали ответни действия от страна на местната интелигенция. Популярната програма „Утро на Ганимед“ дори беше отбелязала саркастично: „Като ни почетоха със своето присъствие, нашите прочути гости повдигнаха — макар и временно — културното ниво и на двата свята…“

Атаката бе насочена главно срещу Уилис, Михайлович и М’Бала, които бяха малко прекалили с ентусиазираните си намерения да просветят изостаналите туземци. Маги М. беше предизвикала голям скандал с едно доста смело описание на пламенните любовни връзки на Зевс-Юпитер с Йо, Европа, Ганимед и Калисто. Явяването му пред нимфата Европа в образа на бял бик е било доста немарливо изпълнение, а опитите му да предпази Йо и Калисто от напълно разбираемия гняв на неговата божествена съпруга Хера са били направо трогателни. Но това, което възмути много от местните жители, бе новината, че митичният Ганимед явно си е сбъркал пола.

За да бъдем справедливи, трябва да кажем, че намеренията на самоназначилите се културни аташета бяха достойни за похвала, макар и не напълно безкористни. Тъй като знаеха, че ще трябва да останат на Ганимед няколко месеца, те се опасяваха, че ще ги налегне скука, след като преминеше първоначалният ефект от новостта на ситуацията. А освен това те искаха всички около тях да се възползват от талантите им. Не всички обаче желаеха — или имаха време — да се възползват тук, на силно развитата в техническо отношение предна линия на Слънчевата система.

Ива Мерлин, от друга страна, се приспособи напълно към обстановката и се забавляваше чудесно. Въпреки че беше толкова известна на Земята, много малко от колонистите на Ганимед бяха чували за нея. Тя можеше да се разхожда из обществените коридори и херметичните куполи в централата на Ганимед, без хората да извръщат глава след нея или да си шепнат възбудено, че са я познали. Всъщност те я познаваха — но единствено като гостенката от Земята.

Грийнбърг с обичайната си скромност, която му помагаше навсякъде, се бе включил в административните и техническите структури на сателита и вече беше член на половин дузина консултантски бюра. Услугите му бяха оценявани толкова високо, че го предупреждаваха, че няма да го пуснат да си замине.

Хейуд Флойд наблюдаваше заниманията на своите спътници със спокойна усмивка, но почти не вземаше участие в тях. Най-голямата му грижа сега беше да изгради здрави връзки между себе си и Крис и да помогне на внука си в планирането на неговото бъдеще. Сега, когато „Юнивърс“ — в чиито резервоари бяха останали по-малко от сто тона гориво — се намираше на сигурно място в космопорта на Ганимед, трябваше да се свършат много неща.

Признателността, която всички от „Галакси“ изпитваха към своите спасители, направи по-лесно интегрирането на двата екипажа; когато ремонтите, контролният преглед и зареждането с гориво приключеха, те щяха да отлетят към Земята заедно. Настроението им вече се бе повишило много при новината, че сър Лорънс подготвя договор за създаването на „Галакси II“, доста по-усъвършенстван от своя предшественик — макар че конструирането му едва ли щеше да започне, преди неговите адвокати да бяха уредили спора с „Лойдс“. Застрахователите все още се опитваха да докажат, че новото престъпление — космическо отвличане — не влиза в аспектите на тяхната застрахователна политика.

Що се отнася до самото престъпление, никой не бе осъден или дори обвинен. Беше ясно, че то е било планирано в продължение на няколко години от някоя действена и мощна във финансово отношение организация. Съединените щати на Южна Африка обявиха, че нямат нищо общо със случая и че биха подкрепили едно официално разследване. Партията Бунд също изрази своето възмущение и обвини „Шака“.

Д-р Кройгер не бе изненадан от гневните, но анонимни бележки, които намираше сред пощата си, обвиняващи го в предателство. Те обикновено бяха написани на Африкаанс, но понякога в тях имаше някои дребни граматически или фразеологични грешки, което го караше да подозира, че те са част от кампания за всяване на дезинформация.

След известно обмисляне д-р Кройгер ги предаде на АСТРОПОЛ — „който сигурно вече има копия от тях“, каза си той кисело. АСТРОПОЛ му благодари, но както и бе очаквал, не направи никакъв коментар.

На няколко пъти втори помощници Флойд и Чанг и други членове от екипажа на „Галакси“ бяха канени на най-разкошните вечери в целия Ганимед от двамата загадъчни чужденци, с които Флойд вече се беше срещал. Когато по-късно поканените на тези, честно казано, разочароващи вечери обмениха мнения помежду си, те стигнаха до заключението, че хората, които ги разпитаха толкова учтиво, се опитваха да съберат някои улики срещу „Шака“, но явно не бяха стигнали много далеч.

Д-р Ван дер Берг, който бе виновникът за цялата история — и беше спечелил от нея много и в професионално, и във финансово отношение, — сега се чудеше какво да прави с новите възможности, които му бяха предоставени. Той бе получил много привлекателни предложения от различни земни университети и научни организации, но по ирония на съдбата не можеше да се възползва от тях. Беше живял твърде дълго време в условията на една шеста от земната гравитация и бе преминал медицинската граница, отвъд която не можеше да се върне.

Но Луната си оставаше една приемлива възможност; както и космическата болница „Пастьор“, обясни му Хейуд Флойд.

— Опитваме се да създадем там един космически университет — каза той — така че хората извън Земята, които не могат да живеят при степен едно джи, да могат все пак да общуват нормално със земните жители. Ще разполагаме с аудитории, зали за конференции, лаборатории — някои от тях ще бъдат съхранени само в паметта на компютър, но ще изглеждат толкова реални, че няма да можете да ги различите от истинските. Освен това ще можете да пазарувате от Земята чрез видеовръзка и така ще можете да използвате нечестно спечелените си пари.

За свое голямо учудване Флойд не само бе преоткрил внука си, но вече си имаше и племенник; той беше свързан с Ван дер Берг, както и с Крис, чрез една неповторима смесица от взаимно преживени събития. Но най-важното от тях бе загадката на видението в изоставения град на Европа под величественото присъствие на монолита.

Крис изобщо не се съмняваше в него.

— Видях те и те чух точно толкова ясно, колкото и сега — каза той на дядо си. — Но устните ти изобщо не се движеха — и най-странното е, че аз не сметнах това за необичайно. Струваше ми се напълно естествено. В цялото това преживяване имаше някакво чувство на покой. Беше някак тъжно — не, печално може би е по-точната дума. Или може би примирено.

— Сетихме се за вашата среща с Боумън на борда на „Дискъвъри“ — добави Ван дер Берг.

— Опитах се да се свържа с него по радиото, преди да се приземим на Европа. Изглеждаше малко наивно, но не можех да измисля нищо друго. Бях сигурен, че той е там независимо в каква форма.

— И не получихте ли някакъв отговор?

Флойд се поколеба. Споменът бързо избледняваше, но внезапно той си припомни нощта, когато минимонолитът се появи в каютата му.

Тогава не беше станало нищо, но от този момент нататък той знаеше със сигурност, че Крис е в безопасност и че ще се срещнат отново.

— Не — каза той бавно. — Не получих никакъв отговор. В края на краищата това може и да е било само сън.

VIII.

Царството на сярата

Огън и лед

Преди началото на ерата на планетарните проучвания в края на двайсети век много малко учени биха повярвали, че може да съществува живот на един толкова отдалечен от слънцето свят. И все пак от половин милиард години насам скритите морета на Европа изобилстваха с животински форми поне колкото земните.

Преди възпламеняването на Юпитер ледена обвивка предпазваше тези океани от вакуума над тях. В повечето случаи ледът беше дебел няколко километра, но съществуваха и по-тънки пластове, където той се пропукваше и оставяше оголени пространства. Тогава се провеждаше краткотрайна битка между две напълно враждебни стихии, които не влизаха в пряко взаимодействие на никой друг свят в Слънчевата система. Войната между Морето и Космоса неизменно завършваше с една и съща мъртва хватка; изложената на вакуума вода едновременно вреше и замръзваше, възстановявайки ледената броня.

Ако не бе влиянието на близкия Юпитер, моретата на Европа отдавна биха се превърнали в масивни ледени блокове. Гравитацията му непрекъснато мачкаше ядрото на този малък свят; силите, които караха Йо да се гърчи в конвулсии, действаха и тук, макар и с много по-малко ожесточение. Решителната схватка между планетата и сателита предизвикваше непрестанни подводни земетресения и потоци от лава, които се втурваха с изумителна скорост през равнините на морските бездни.

Навсякъде из тези равнини бяха пръснати безброй оазиси, всеки от които се простираше на неколкостотин метра около богати на минерали солени извори, бликащи от недрата на спътника. Натрупвайки своите химикали в една объркана плетеница от тръби и комини, те понякога сътворяваха природни пародии на рушащи се замъци или готически катедрали, от които бликаха черни парливи течности — бавно и ритмично, като че ли тласкани от биенето на някакво могъщо сърце. А както и кръвта, те бяха автентични признаци на живота.

Клокочещите потоци изтласкваха обратно смъртоносния студ, който се спускаше отгоре, и образуваха острови на топлината върху морското дъно. Също толкова важен бе фактът, че те извличаха от недрата на Европа всички химикали, необходими за поддържането на живота. Тук в една среда, която при други обстоятелства би била напълно враждебна, имаше енергия и храна в изобилие. Подобни геотермични извори бяха открити и в океаните на Земята през същото десетилетие, в което човечеството за пръв път бе отправило поглед към сателитите на Галилей.

В тропическите зони близо до изворите живееха десетки хиляди крехки, паякообразни създания, които бяха тукашният еквивалент на растения, макар че почти всички можеха да се движат. Между тях пълзяха чудновати охлюви и червеи, някои от които се хранеха с „растенията“, а други получаваха храната си направо от изобилстващите на минерали води около тях. На по-големи разстояния от източника на топлина — подводния огън, около който се грееха всички тези същества — имаше и по-издръжливи, по-силни организми, които доста приличаха на морски раци и паяци.

Цели армии от биолози биха могли да прекарат няколко човешки живота в изучаване на един-единствен малък оазис. За разлика от земните морета през палеозойската ера, скритите океани на Европа не представляваха стабилна природна среда и затова еволюцията тук се бе развила бързо, създавайки многобройни фантастични форми на живот. Но всички те бяха обречени на смърт по едно или друго време; рано или късно всеки един от тези фонтани на живота отслабваше и пресъхваше, а силите, които го подхранваха, съсредоточаваха вниманието си на друго място. Морските дълбини бяха осеяни с доказателства за тези трагедии — навсякъде имаше гробища, пълни със скелети и покрити с минерални останки, където цели глави са били заличени от книгата на живота.

Имаше огромни раковини с форма на тромпети, по-големи от възрастен човек. Имаше миди с най-различни форми — с две и дори с три черупки. Имаше и спираловидни каменни образувания с диаметър няколко метра, които, изглежда, бяха точният аналог на красивите амонити, така загадъчно изчезнали от земните океани в края на периода Креда.

На много места в морските дълбини горяха огньове, а реки от разтопена лава се носеха десетки километри през подводните долини. Налягането при такава дълбочина бе толкова голямо, че водата, която влизаше във взаимодействие с нажежената магма, не можеше да се превърне в пара и двете течности съжителстваха заедно в едно неспокойно примирие.

Тук, на един друг свят и с чуждопланетни актьори, се беше разиграло нещо като историята на Египет, дълго преди човекът да се появи на Земята. Така както реката Нил беше вдъхнала живот на една малка част от пустинята, така и тези топли реки бяха съживили дълбините на Европа. Покрай техните брегове, в рамките на ивици, които рядко бяха по-широки от километър, едни след други се бяха развивали, процъфтявали и отмирали различни форми на живот. Някои от тях бяха оставили след себе си и паметници под формата на купчини камъни или причудливи канали, издълбани в морското дъно.

Покрай тесните ивици на плодородие в пустините на дълбините цели култури и примитивни цивилизации бяха преживели своя възход и упадък. А останалият свят изобщо не бе разбрал за това, защото всички тези оазиси на топлината бяха изолирани един от друг също като планетите. Съществата, които се грееха в топлината на реките от лава и намираха прехрана край топлите извори, не можеха да прекосят враждебната пустош между своите самотни острови. Ако те бяха създали свои историци и философи, всяка култура щеше да бъде убедена, че е сама във вселената.

И всяка от тях бе обречена. Освен че източниците на енергия бяха непостоянни и непрекъснато се местеха, приливните сили, които ги подхранваха, постепенно отслабваха. Дори и да успееха да развият своя разум, жителите на Европа трябваше да загинат при окончателното замръзване на техния свят.

Те бяха хванати в капан между огън и лед — докато най-накрая Луцифер експлодира в небето над тях и съживи вселената им.

А една огромна правоъгълна фигура, черна като нощта, се материализира край брега на новосъздадения континент.

Триединство

„Справихте се много добре. Сега те няма да се изкушат да се върнат отново.“

„Постепенно научавам много неща; но все още ми е мъчно, че старият ми живот си отива.“

„И това ще премине; аз също се върнах на Земята, за да видя отново хората, които някога обичах. Но сега зная, че има и неща, по-велики от Любовта.“

„Кои са те?“

„Състраданието е едно от тях. Справедливостта. Истината. А има и други.“

„За мен не е трудно да приема това. За своя вид аз бях много стар човек: Увлеченията на младостта ми отдавна са угаснали. А какво ще стане с — с истинския Хейуд Флойд?“

„И двамата сте еднакво истински. Но той скоро ще умре, без никога да разбере, че е станал безсмъртен.“

„Какъв парадокс — но мога да го проумея. Ако това чувство просъществува, може би един ден ще ви бъда признателен. На вас ли трябва да благодаря — или на монолита? Онзи Дейвид Боумън, с когото се срещнах преди цяла вечност, не притежаваше такива сили.“

„Така е; много неща се случиха през това време. Хал и аз придобихме много нови знания.“

„Хал! Той тук ли е?“

„Тук съм, д-р Флойд. Не очаквах, че ще се срещнем отново, особено по такъв начин. Да изработя вашето ехо беше интересна задача за мен.“

„Моето ехо? О — разбирам. Защо го направихте?“

„Когато получихме съобщението ви, двамата с Хал разбрахме, че можете да ни бъдете полезен тук.“

„Полезен — на вас?“

„Да, макар и да ви се вижда странно. Вие притежавате много знания и опит, които ни липсват. Можете да го наречете мъдрост.“

„Благодаря ви. Добре ли беше, че се появих на своя внук?“

„Не: това причини много неудобства. Но беше породено от състрадание. Трябва да се преценява кое е по-важно.“

„Казахте, че се нуждаете от помощта ми. За какви цели?“

„Въпреки всичко, което сме научили, все още има много неща, които ни убягват. Хал картографира вътрешните системи на монолита и можем да управляваме някои от най-простите. Той е уред, който има много предназначения. Първичната му функция, изглежда, е да служи като катализатор на разума.“

„Да — предполагахме такова нещо. Но нямахме доказателства.“

„Вече има такива, защото успяхме да се доберем до неговите спомени — или някои от тях. Преди четири милиона години в Африка той е дал на едно племе гладуващи маймуни тласъка, който постепенно е довел до превръщането им в човешки вид. Сега повтори същия експеримент и тук — но на една ужасяваща цена.“

„Когато Юпитер бе превърнат в слънце, за да може този свят да осъзнае своите възможности, една друга биосфера бе унищожена. Нека ви я покажа такава, каквато я видях някога…“

Докато падаше през бучащото сърце на Голямото Червено Петно, а мълниите на неговите гръмотевични бури, обхващащи цели континенти, проблясваха около него, той разбра защо е оцеляло през вековете, въпреки че беше съставено от много по-прости газове от онези, които образуваха ураганите на Земята. Тънкият писък на водородния вятър заглъхна, когато той потъна в по-спокойни дълбини, и снежни восъчни парцали, някои от които вече се сливаха в едва забележими планини от въглеводородна пяна — заваляха от висините. Вече беше достатъчно топло, за да съществува вода в течно състояние, но тук нямаше океани; тази среда, изградена изцяло от газове, бе твърде разредена, за да може да ги задържи.

Той се спускаше през нови и нови облачни слоеве, докато най-накрая навлезе в област с такава чистота, че дори и човешкото око би могло да обхване район с диаметър повече от хиляда километра. Това бе само едно малко въртопче в огромната спирала на Голямото Червено Петно; то криеше тайна, за която хората предполагаха отдавна, но не бяха имали възможност да я докажат.

В подножието на плаващите планини от пяна се движеха десетки хиляди малки облачета с изпъкващи очертания, всички с приблизително еднакви размери и нашарени с червеникавокафяви петна. Те бяха малки единствено в сравнение с нечовешките мащаби на заобикалящата ги среда; най-малкото от тях би могло да обгърне един средно голям град. Те очевидно бяха живи, защото се придвижваха бавно, но упорито по склоновете на въздушните планини, като пасяха по тях подобно на гигантски овце. Сигнализираха си в метровия обхват; радиогласовете им бяха слаби, но се чуваха ясно сред пращенето и сътресенията на Юпитер.

Те не бяха нищо друго, освен живи газови балони, които се носеха в тясната ивица между замръзналите висини и пламтящите дълбини. Тясна — наистина, но тази територия беше много по-голяма от цялата биосфера на Земята.

Те не бяха сами. Между тях се придвижваха бързо други същества, толкова малки, че едва се забелязваха. Някои имаха почти необичайна прилика със земните самолети и бяха с приблизително същите размери. Но те също бяха живи — може би бяха хищници, може би паразити — или дори може би пастири…

… имаше и реактивни торпеда, подобни на сепиите от земните океани, които преследваха и поглъщаха огромните газови балони. Но те не бяха беззащитни; някои от тях се отбраняваха с електрически мълнии и пипала, снабдени с нокти, които приличаха на триони, дълги един километър.

Имаше и още по-странни фигури, които представяха почти всички възможни геометрични форми — чудновати прозрачни хвърчила, четиристенни, сфери, многостенни, плетеници от усукани ленти… Те представляваха гигантския планктон в атмосферата на Юпитер и бяха създадени, за да се носят като воали в издигащите се въздушни течения, докато успееха да се възпроизведат; тогава бяха помитани в дълбините, където се овъгляваха и рециклираха в ново поколение.

Той разглеждаше един свят, чиято площ бе сто пъти по-голяма от тази на Земята. И макар че видя много чудеса, тук нямаше нищо, което да загатва за наличието на разум.

Радиогласовете на огромните балони предаваха само прости съобщения, които предупреждаваха или излъчваха страх. Дори и хищниците, които би трябвало да развият по-висока степен на организация, бяха като акулите в океаните на Земята — безмозъчни автомати.

И въпреки смайващите си размери и разнообразие биосферата на Юпитер представляваше един нестабилен свят на мъгли и пяна, на тънки копринени нишки и хартиени тъкани, родени от непрекъснатия снеговалеж на нефтохимични продукти, образувани от светкавиците в горните слоеве на атмосферата. Повечето от неговите съставки не бяха по-устойчиви от сапунени мехури; и най-ужасяващите хищници на този свят можеха да бъдат разкъсани на парчета дори от най-слабото земно месоядно животно…

„И всички тези чудеса са били унищожени — за да се създаде Луцифер?“

„Да. Съществата от Юпитер бяха претеглени на везните срещу тези от Европа — и се оказаха по-слаби. Вероятно в тази газообразна среда те никога нямаше да могат да развият истински разум. Но дали това трябваше да ги обрече на гибел? Хал и аз все още се опитваме да отговорим на този въпрос; това е една от причините, поради които се нуждаем от помощта ви.“

„Но как можем да се сравняваме с монолита, който унищожи Юпитер?“

„Той е просто един уред: има голяма интелигентност — но няма съзнание. Въпреки цялата мощ, с която разполага, вие, Хал и аз сме по-висши същества от него.“

„Много ми е трудно да го повярвам. Във всеки случай нещо трябва да е създало монолита.“

„Веднъж вече се срещнах с него — или поне с тази част, която можах да понеса, — когато «Дискъвъри» се приближи до Юпитер. То ме изпрати в състоянието, в което сега се намирам, за да служа на целите, които си поставя за тези светове. Повече не сме се срещали; сега сме сами — поне за известно време.“

„Това ме успокоява. Монолитът ми е напълно достатъчен.“

„Но сега възникна по-голям проблем. Нещо се е объркало.“

„Не мислех, че все още мога да изпитвам страх…“

„Когато планината Зевс падна, тя можеше да унищожи целия този свят. Сблъсъкът не беше предвиден — всъщност беше непредвидим. Никакви изчисления не биха могли да предскажат такова събитие. Планината опустоши обширни площи от морското дъно на Европа, като унищожи цели видове — включително и някои, на които възлагахме големи надежди. Самият монолит се преобърна. Може дори да се е повредил, а програмите му да са объркани. Несъмнено те не успяха да предвидят всички вероятности; а и как ли биха могли в една Вселена, която е почти безкрайна и където Случайността винаги може да провали и най-прецизните планове?“

„Това е вярно — както за хората, така и за монолитите.“

„Ние тримата трябва да направляваме онова, което не може да бъде предвидено, както и да бъдем пазители на този свят. Вече се срещнахте със Земноводните; сега трябва да се запознаете с Юмруците със силициева броня, които обитават реките от лава, и Скитниците, които събират урожая на морето. Задачата ни е да им помогнем да открият пълните си възможности — може би тук, а може и на друго място.“

„А човечеството?“

„Имаше мигове, в които се изкушавах да се намеся в човешките дела — но предупреждението, отправено към човечеството, се отнася и до мен.“

„Ние не му се подчинихме както трябваше.“ „Но достатъчно. А междувременно имаме много работа, преди краткото лято на Европа да свърши и отново да дойде дългата зима.“ „С колко време разполагаме?“

„Съвсем малко; няма и хиляда години. И не трябва да забравяме за съществата от Юпитер.“

3001

В полунощ на площада на ООН

Прочутата сграда, извисяваща се самотно и величествено над короните на дърветата в Централен Манхатън, се беше променила незначително за последните хиляда години. Тя представляваше част от световната история и затова бе запазена в знак на почит. Както всички исторически паметници, тя отдавна бе покрита със свръхтънък диамантен слой и сега бе неподвластна на разрухата на вековете.

Всеки, който бе присъствал на първото Общо събрание на ООН, едва ли би могъл да предположи, че са изминали повече от девет века. Но може би щеше да го заинтригува гладкия черен правоъгълник, стоящ насред площада, който почти наподобяваше формата на самата сграда на Обединените нации. Ако — както всички останали — протегнеше ръка да го докосне, щеше да остане изненадан от странния начин, по който пръстите му се плъзгат върху черната като абанос повърхност.

Но той щеше да бъде много по-изненадан — или направо изпълнен с благоговейно възхищение — при вида на промените в небесата…

Последните туристи си бяха отишли преди час и площадът бе съвсем пуст. Небето беше безоблачно и се виждаха някои от по-ярките звезди; всички по-малки бяха скрити от малкото слънце, което светеше и в полунощния час.

Лъчите на Луцифер грееха не само върху черното стъкло, от което бе изградена древната сграда, но и върху тънката сребриста дъга, която опасваше южния хоризонт. Върху нея и около нея се придвижваха малки светлинки, много бавно, докато търговските пратки на Слънчевата система пристигаха и заминаваха между световете, обикалящи около двете й слънца.

И ако човек се вгледаше много внимателно, можеше да различи тънката нишка на Панамската кула, една от шестте централни линии, изградени от диаманти, които свързваха Земята с разпръснатите й деца; тя се извисяваше на височина двайсет и шест хиляди километра от Екватора, за да се пресече с Околосветския пръстен.

Внезапно, почти толкова бързо, колкото се бе родил, Луцифер започна да избледнява. Нощта, която човечеството не бе виждало в продължение на трийсет поколения, отново завладя небето. Прокудените звезди се завърнаха.

И за втори път през изминалите четири милиона години монолитът се пробуди.

Допълнение

Откакто този ръкопис бе завършен, се случиха някои странни неща. Смятах, че пиша фантастика, но може и да съм сгрешил. Съдете сами по последователността на събитията:

1. В „2010…“ космическият кораб „Леонов“ е задвижван от „Двигателя на Сахаров“.

2. Половин век по-късно, в „2061: Одисея трета“, глава 8, космическите кораби се задвижват от „студена“ реакция с катализатор мюон, открита от Луис Алварес и неговия екип през 50-те години (вж. автобиографията му „Алварес“ на нюйоркското издателство „Бейсик Букс“. 1987 г.).

3. Според броя на „Сайънтифик Америкън“ от юли 1987 г. д-р Сахаров работи в момента над производство на ядрена енергия, което се базира на „… «студена» ядрена реакция с катализатор мюон, която използва свойствата на една екзотична елементарна частица с кратък живот, свързана с електрона… Привържениците на «студената ядрена реакция» изтъкват, че всички ключови реакции се осъществяват най-добре при температура 900 градуса по Целзий…“

(„Лондон Таймс“, 17 август 1987 г.)

Сега очаквам с голям интерес коментарите на академик Сахаров и д-р Алварес…

Артър Ч. Кларк

10 септември, 1987 г.

Книга четвърта

3001: Последната одисея

На

Черийн, Тамара и Мелинда —

дано вашият век

е много по-щастлив от моя

Пролог

Първородните

Да ги наречем „първородните“. Макар в тях да нямаше абсолютно нищо човешко, те бяха от плът и кръв и когато се вглеждаха в глъбините на космоса, ги изпълваха благоговение и почуда — и самота. И веднага щом придобиха тази способност, започнаха да дирят другари сред звездите.

По време на търсенията си те се сблъскаха с живот в различни форми и наблюдаваха пътищата на еволюцията на хиляди светове. Виждаха колко често първите бледи искрици на разума трепват и угасват в космическата нощ.

И тъй като в цялата галактика не бяха открили нищо по-безценно от Разума, те навсякъде насърчаваха появата му. Превърнаха се в орачи на звездните ниви — сееха и понякога жънеха.

А понякога се налагаше безпристрастно да изкореняват плевелите.

Огромните динозаври отдавна бяха изчезнали. Тяхното обещаващо утро беше помрачено от случаен, сполетял ги от космоса удар, когато изследователският кораб навлезе в Слънчевата система след пътуване, продължило хиляда години. Той профуча покрай ледените външни планети, за кратко спря над пустините на умиращия Марс и после погледна надолу към Земята.

И търсачите видяха под себе си свят, който гъмжеше от живот. Години наред те изследваха, събираха и класифицираха. Когато научиха всичко възможно, започнаха да променят. Намесиха се в съдбата на много видове и на сушата, и в морето. Но в продължение на поне милион години нямаше да са в състояние да разберат кой от експериментите им ще донесе плодове.

Те бяха търпеливи, но все пак не бяха безсмъртни. В тази вселена със стотици милиарди слънца имаше толкова много неща за правене, а ги зовяха и други светове. И те за пореден път поеха из бездните с пълното съзнание, че никога не ще се върнат обратно по същия път. Не че се налагаше: помощниците, които оставиха след себе си, щяха да довършат останалото.

На Земята дойдоха и си отидоха ледниците, а над тях неизменната луна продължаваше да пази тайната си от звездите. С ритъм, по-бавен от полярния лед, вълните на цивилизацията заливаха и се отдръпваха от галактиката. Възхождаха и загиваха странни, величествени и ужасни империи, които предаваха своите познания на наследниците си.

И ето че еволюцията сред звездите пое към нова цел. Първите изследователи на Земята отдавна бяха достигнали границите на плътта и кръвта — веднага щом техните машини станаха по-добри от телата им, настана време да се преместят в тях. Те прехвърлиха първо мозъците, а сетне и мислите си в сияйни нови домове от метал и скъпоценен камък. И отново се понесоха из галактиката. Вече не строяха космически кораби. Самите те бяха такива.

Но епохата на живите машини скоро отмина. В безконечните си експерименти те се бяха научили да съхраняват познанията в тъканта на самия космос и да запазват мислите си за вечността в ледени решетки от светлина.

И така, те се преобразиха в чиста енергия, изхвърлените им на хиляди светове празни коруби за кратко потръпнаха в безмозъчен предсмъртен танц, а после се превърнаха в прах.

Сега бяха господари на галактиката и можеха да се носят сред звездите, или като нежна мъгла да се промъкват през самите цепнатини в пространството. Макар най-после да бяха свободни от тиранията на материята, те не бяха забравили съвсем произхода си от топлата тиня на отдавна изчезнало море. И чудните им уреди все още продължаваха да функционират, за да наблюдават експерименти, започнати отдавна, години по-рано.

Но вече не бяха винаги покорни на заповедите на своите творци — подобно на всички материални неща, те нямаха имунитет за покварата на Времето и неговата търпелива, вечно послушна Ентропия.

А понякога търсеха и се стремяха към свои собствени цели.

I. Стар сити

1. Кометният каубой

Капитан Димитри Чандлър [М21.04.2973/93.106/ Марс/Косм.акад.3005] — или Дим за най-добрите му приятели — беше основателно ядосан. Съобщението от Земята бе стигнало за шест часа до космическия влекач „Голиат“, който се намираше отвъд орбитата на Нептун. Ако беше закъсняло с още десет минути, можеше просто да отговори „Съжалявам, сега не мога да тръгна, току-що започнахме да разгръщаме слънчевия щит“.

Това извинение щеше да е напълно достатъчно: обвиването на кометното ядро в огледален пласт с дебелина само няколко молекули, но широк километри, не беше работа, която можеш да изоставиш по средата.

И все пак нямаше да е зле да се подчини на това смешно искане: вече бе ужасно близо до слънцето, макар и не по негова вина. Събирането на лед от пръстените на Сатурн и насочването му към Венера и Меркурий, където се нуждаеха от вода, беше започнало около 2700-та година — три века по-рано. Капитан Чандлър никога не бе успявал да открие някаква съществена разлика в картините на „преди и след“, които слънчевите еколози винаги описваха, за да обосноват обвиненията си срещу този космически вандализъм. Но все още чувствително към екологичните катастрофи от предишните векове, общественото мнение наклони везните в другата посока и при гласуването бюлетината с „Долу ръцете от Сатурн!“ получи огромно мнозинство. В резултат на това Чандлър вече не беше събирач сред пръстените, а кометен каубой.

Така че сега се намираше на значителна част от разстоянието до Алфа Кентавър и събираше комети, отклонили се от Куйперовия пояс. Тук определено имаше достатъчно лед, за да покрие Меркурий и Венера с дълбоки океани, но навярно щяха да са нужни векове, за да угасят адските им огньове и да ги направят годни за живот. Слънчевите еколози, разбира се, продължаваха да протестират срещу това, макар че вече не бяха толкова ентусиазирани. Милионите жертви на цунами, предизвикано от тихоокеанския астероид през 2304-та — каква ирония, че ако астероидът беше паднал на сушата, щетите щяха да са далеч по-малки! — напомняха на всички бъдещи поколения, че човешката раса носи прекалено много яйца само в една крехка кошница.

Е, каза си Чандлър, и без това щяха да минат петдесет години, докато тази пратка достигне предназначението си, така че едноседмичното забавяне едва ли щеше да има съществено значение. Но щеше да му се наложи отново да прави всички изчисления за въртенето, центъра на маса и тласкателните вектори и после да ги праща обратно на Марс за проверка. Не беше зле внимателно да правиш сметките си, преди да насочиш милиарди тонове лед по орбита, която може да го отведе съвсем близо до Земята.

Както толкова често преди, погледът на капитан Чандлър се зарея към древната снимка над бюрото му. На нея се виждаше тримачтов параход, миниатюрен в сравнение с извисяващия се над него айсберг — всъщност точно като „Голиат“ в този момент.

Често си бе мислил колко невероятен е фактът, че само един-единствен, макар и дълъг живот запълва пропастта между онзи примитивен „Дискавъри“ и кораба, пътувал под същото име до Юпитер! И какво ли щяха да разберат от гледката от мостика му онези някогашни антарктически изследователи?

Със сигурност щяха да загубят ориентация, защото ледената стена, до която се носеше „Голиат“, се простираше докъдето стигат очите и нагоре, и надолу. А и този лед изглеждаше странно — нямаше нищо общо с безукорната белота и синева на замръзналите полярни морета. Дори изглеждаше мръсен — какъвто всъщност и беше. Защото само деветдесетина процента от него бяха вода: останалата част представляваше дяволска смес от въглеродни и серни съставки, повечето от които стабилни само при температура малко над абсолютната нула. Разтопяването му можеше да донесе неприятни изненади — както гласеше прословутата реплика на известен астрохимик: „Кометите имат лош дъх“.

— Капитанът до целия екипаж — каза Чандлър. — Настъпи малка промяна в програмата. Помолиха ни да отложим операцията, за да проучим обект, засечен от радара на космическата охрана.

— Известни ли са подробности? — попита някой, когато масовото пъшкане по корабния интерком заглъхна.

— Почти никакви, но предполагам, че става дума за поредния проект на комисията по посрещането на новото хилядолетие, който са забравили да прекратят.

Ново изпъшкване: на всички вече им бе дошло до гуша от безкрайните тържества по случай края на третото хилядолетие. Беше се разнесла всеобща въздишка на облекчение, когато 1 януари 3001-ва премина спокойно и човешката раса можеше да възобнови нормалния си живот.

— Така или иначе, сигурно пак е поредната фалшива тревога, като миналия път. Ще се върнем на работа колкото можем по-скоро. Край.

Това бе третото гонене на Михаля, мрачно си помисли Чандлър, в което участваше по време на кариерата си. Въпреки многовековните изследвания Слънчевата система все още носеше изненади и навярно космическата охрана имаше основания за искането си. Надяваше се само някой идиот с развинтена фантазия за пореден път да не е видял легендарния Златен астероид. Ако изобщо съществуваше — в което Чандлър не вярваше нито за миг — той не би представлявал нещо повече от минералогичен куриоз: действителната му стойност щеше да е далеч по-ниска от тази на леда, който насочваха към слънцето, за да пратят живот на пустинни светове.

Имаше обаче и друга вероятност, която Чандлър приемаше съвсем сериозно. Човешката раса вече беше пръснала роботизираните си сонди на разстояние от сто светлинни години в космоса — а монолитът на Тайхо бе достатъчен, за да напомня, че същото са правили и много по-древни цивилизации. В Слънчевата система спокойно можеше да има и други неща, дело на извънземни. Капитан Чандлър подозираше, че космическата охрана има нещо подобно предвид: иначе едва ли щеше да отклони космически влекач I клас, за да го прати след някакъв неопределен радарен сигнал.

Пет часа по-късно отправилият се в търсене „Голиат“ засече обекта в края на обхвата си — дори след отчитане на разстоянието, той изглеждаше разочароващо малък. Когато обаче стана по-ясен и силен, сигналът започна да разкрива особеностите на метален предмет, навярно дълъг около два метра. Той се движеше по орбита, водеща извън Слънчевата система, затова Чандлър беше почти сигурен, че става дума за един от безбройните боклуци, които през последното хилядолетие човечеството бе изхвърлило към звездите — и които някой ден можеха да останат единствени свидетелства за съществуването на човешката раса.

После се приближиха достатъчно за директно наблюдение и капитан Чандлър с благоговейно удивление разбра, че някой търпелив историк все още събира най-ранните сведения за Космическата ера. Колко жалко, че компютрите му бяха дали отговора само с няколко години закъснение за тържествата по случай новото хилядолетие!

— Тук „Голиат“ — гордо и тържествено излъчи към Земята Чандлър. — Приемаме на борда хилядолетен астронавт. И вече се досещам кой е той.

2. Събуждането

Франк Пул се събуди, но не си спомняше нищо. Не беше сигурен дори как се казва.

Очевидно се намираше в болнична стая: подсказваха го най-първичните му сетива, макар че очите му все още бяха затворени. Всеки дъх носеше слабия и не съвсем неприятен мирис на антисептици във въздуха и разбуждаше спомени за времето, когато — разбира се! — като безразсъден хлапак си бе счупил ребро в шампионата на Аризона по делтапланеризъм.

И оттук си спомни всичко останало. „Аз съм заместник-командир Франк Пул, офицер от екипажа на ККСАЩ[40] «Дискавъри», изпълняващ строго секретен полет към Юпитер…“

Сякаш леден юмрук сграбчи сърцето му. Като на филм, включен на бавни обороти, той си спомни онази избягала космическа капсула, която се носеше към него, протегнала металните си щипци. После и безшумния удар — и не толкова безшумното съскане на изтичащия от скафандъра му въздух. След това — последен спомен за безпомощно въртене в космоса в напразен опит да свърже откъснатия си въздушен маркуч.

Е, какъвто и загадъчен инцидент да се беше случил със средствата за управление на космическата капсула, сега се намираше в безопасност. Сигурно Дейв бе успял да го спаси, преди недостигът на кислород да му нанесе непоправими мозъчни увреждания.

„Добрият стар Дейв! — каза си той. — Трябва да му благодаря… чакай малко!… Очевидно вече не съм на борда на «Дискавъри»… Със сигурност не съм бил в безсъзнание чак толкова дълго, че да ме върнат обратно на Земята!“

Обърканите му мисли внезапно бяха прекъснати от появата на три медицински сестри, едната от които старша, облечени в древната униформа на своята професия. Изглеждаха малко изненадани: Пул се зачуди дали не се е събудил по-рано от предвиденото и тази идея му донесе детинско задоволство.

— Привет! — след няколко опита каза той. Гласните му струни като че ли бяха ръждясали. — Как съм?

Старшата сестра му се усмихна и притисна показалец към устните си в очевидно нареждане „Не се опитвайте да говорите“. После двете сестри бързо и с отработена вещина се засуетиха около него и премериха пулса, температурата и рефлексите му. Когато едната от тях повдигна дясната му ръка и отново я пусна, Пул забеляза нещо странно. Дланта му бавно падна и като че ли не тежеше колкото обикновено. Същото се отнасяше и за тялото му, когато се помъчи да се размърда.

„Значи трябва да съм на някоя планета — помисли си той. — Или на космическа станция с изкуствена гравитация. Определено не съм на Земята — тежестта ми не е достатъчна.“

Тъкмо се канеше да зададе очевидния въпрос, когато старшата сестра притисна нещо отстрани на шията му. Пул усети леко изтръпване и отново потъна в безпаметен сън. Точно преди да заспи, имаше време за една последна объркана мисъл.

„Колко странно: те не казаха нито дума през цялото време, докато бяха при мен.“

3. Възстановяването

Когато отново се събуди и завари сестрите, изправени до леглото му, Пул се почувства достатъчно силен, за да попита:

— Къде съм? Поне това можете да ми кажете!

Трите жени размениха поглед. Очевидно не бяха сигурни какво да правят. После старшата сестра отговори, като много бавно и внимателно произнасяше думите:

— Всичко е наред, господин Пул. След малко ще дойде професор Андерсън… Той ще ви обясни.

„Какво да ми обясни? — с известно раздразнение си помисли Пул. — Но тя поне говори на английски, макар че не мога да разбера с какъв акцент…“

Андерсън трябва вече да беше на път, защото вратата се отвори само няколко секунди по-късно — и Пул зърна за миг малка тълпа любопитни зяпачи, които надничаха към него. Започваше да се чувства като ново животно в зоологическа градина.

Професор Андерсън бе дребен, подвижен човек, чието лице изглежда обединяваше основни особености на няколко раси — китайска, полинезийска и нордическа — по извънредно смущаващ начин. Той поздрави Пул с вдигане на дясната си ръка, после изненадващо се ръкува с него с такава странна колебливост, сякаш изпълняваше някакво съвършено несвойствено му движение.

— Радвам се да видя, че изглеждате толкова добре, господин Пул… За нула време ще ви вдигнем на крака.

И пак онзи странен акцент и бавно изговаряне на думите — но увереното му поведение край болничното легло беше присъщо за всички лекари, винаги и навсякъде.

— Радвам се да го чуя. А сега навярно можете да ми отговорите на няколко въпроса…

— Разбира се, разбира се. Само след миг.

Андерсън заговори на старшата сестра толкова бързо и тихо, че Пул успя да долови само отделни думи, няколко от които му бяха напълно непознати. После тя кимна на едната от другите две сестри. Жената отвори стенен шкаф и извади тънка метална лента, която обви около главата му.

— За какво служи това? — попита той, като онези трудни, толкова досадни за лекарите пациенти, които винаги искат да знаят какво точно им правят. — За ЕЕГ ли?

Професорът, старшата и двете сестри изглеждаха еднакво озадачени. После по лицето на Андерсън бавно плъзна усмивка.

— А… електро… енцеф… ало… грама — бавно каза той, сякаш изтегляше думата от дълбините на паметта си. — Напълно прав сте. Просто искаме да проверим мозъчните ви функции.

„Мозъкът ми ще си функционира отлично, ако ме оставите да го използвам — мислено измърмори Пул. — Но поне, изглежда, стигнахме донякъде — най-после.“

— Господин Пул — с все същия сковано официален глас рече Андерсън, сякаш говореше на чужд език, — вие, разбира се, знаете, че… пострадахте… след сериозен инцидент по време на работа извън „Дискавъри“.

Пул кимна в знак на съгласие.

— Започвам да подозирам — сухо отвърна той, — че това „пострадал“ малко омаловажава случилото се.

Андерсън видимо се отпусна и по лицето му бавно плъзна усмивка.

— Съвсем прав сте. Кажете ми какво според вас е станало.

— Ами, в най-добрия случай, след като съм загубил съзнание, Дейв Боумън ме е спасил и ме е върнал на кораба. Как е Дейв? Никой ли няма да ми каже нищо?

— Всяко нещо с времето си… а в най-лошия случай?

Като че леден вятър леко полъхна по тила на Франк Пул. Подозрението, което бавно се оформяше в ума му, започна да се превръща в увереност.

— Че съм умрял, но че са ме върнали тук — където и да се намирам — и че вие сте успели да ме съживите. Благодаря ви…

— Точно така. И се намирате на Земята. Е, поне съвсем близо до нея.

Какво искаше да каже с това „съвсем близо до нея“? Тук определено имаше гравитационно поле — така че навярно се намираше в бавно въртящото се колело на орбитираща космическа станция. Нямаше значение: в момента имаше да мисли за нещо много по-важно.

Пул бързо нахвърля наум няколко сметки. Ако Дейв го беше поставил в хибернакулума, ако бе съживил останалите от екипажа, за да довършат мисията до Юпитер — хей, та той можеше да е „мъртъв“ вече пет години!

— Коя дата сме днес? — колкото може по-спокойно попита Пул.

Професорът и старшата сестра размениха поглед. Пул отново усети онзи хладен вятър по тила си.

— Трябва да ви кажа, господин Пул, че Боумън не ви е спасил. Той решил — и ние не можем да го обвиняваме — че сте безвъзвратно мъртъв. Освен това бил изправен пред отчаяно сериозна криза, която застрашавала собствения му живот… И така, вие сте продължили да се носите из космоса, минали сте покрай системата на Юпитер и сте се насочили навън към звездите. За щастие сте били толкова много под точката на замръзване, че не е имало никакъв метаболизъм — но е почти чудо, че изобщо са ви открили. Вие сте един от най-големите късметлии на Земята. Не — на света!

„Нима? — мрачно се запита Пул. — Пет години, наистина! А можеше да е цял век — или пък още повече.“

— Кажете ми всичко — настоя той.

Професорът и старшата сестра сякаш се консултираха с невидим монитор: когато двамата се спогледаха и си кимнаха в знак на съгласие, Пул предположи, че всички са включени в болничната информационна верига, свързана с лентата, която бяха поставили на главата му.

— Франк — каза проф. Андерсън, като бързо възприе ролята на дългогодишен семеен лекар, — за теб това ще е ужасен шок, но ти си в състояние да го приемеш — и колкото по-скоро научиш, толкова по-добре. Наближава началото на четвъртото хилядолетие. Повярвай ми — ти си напуснал Земята почти преди хиляда години.

— Вярвам ви — спокойно отвърна Пул. После, за негово огромно раздразнение, стаята се завъртя наоколо му и той изпадна в несвяст.

Когато се върна в съзнание, откри, че вече не е в мрачна болнична стая, а в луксозен апартамент с приятни — и постоянно променящи се — изображения по стените. Някои от тях представляваха прочути и познати картини, други показваха сухоземни и морски пейзажи, които можеха да са от собственото му време. Нямаше нищо чуждо или тревожно — това, предполагаше Пул, щеше да дойде по-късно.

Настоящата му среда очевидно беше грижливо програмирана: той се зачуди дали някъде има еквивалент на телевизионен екран (колко канала ли имаха през третото хилядолетие?), но не успя да забележи край леглото си нито следа от каквито и да е средства за управление. В този нов свят имаше толкова много неща, които искаше да научи: Пул бе дивак, внезапно озовал се в цивилизацията.

Но първо трябваше да възвърне силите си. А и да научи езика — дори появата на звукозаписа, вече на повече от век по време на раждането на Пул, не беше успяла да предотврати настъпването на сериозни промени в граматиката и произношението. А имаше и хиляди нови думи, предимно в областта на науката и техниката, макар че той често успяваше да се досети за значението им.

По-досадни обаче бяха безбройните известни и неизвестни лични имена, които се бяха натрупали през това хилядолетие и които не означаваха нищо за него. Седмици наред, докато не събра достатъчна база данни, повечето от разговорите му трябваше да се прекъсват от кратки биографии.

Колкото повече укрепваха силите му, толкова повече нарастваше и броят на посетителите му, макар и винаги под зоркия поглед на професор Андерсън. Това бяха медици, учени от няколко дисциплини и — от най-голям интерес за него — командири на космически кораби.

Нямаше какво толкова да каже на лекарите и историците, което да не е записано някъде в гигантските бази данни на човечеството, но често беше в състояние да им покаже преки пътища и да им представи нов поглед към събитията от собственото му време. Въпреки че всички се отнасяха към него с изключително уважение и търпеливо го изслушваха, докато се мъчеше да отговаря на въпросите им, те, изглежда, нямаха желание да отговарят на неговите. Пул започна да усеща, че е жертва на прекалена закрила от културен шок и полу на шега се зачуди как би могъл да избяга от апартамента си. В малкото мигове, в които оставаше сам, той без изненада откриваше, че вратата е заключена.

И тогава появата на д-р Индра Уолис промени всичко. Въпреки името й, нейният основен расов компонент, изглежда, бе японски — имаше моменти, в които Пул със съвсем мъничко въображение можеше да си я представи като съвършена гейша. Това едва ли беше подходящ облик за прочута историчка, оглавяваща катедра в университет, който все още се гордееше с истинския си бръшлян[41]. Тя бе първият му посетител, свободно владеещ английския от собственото му време, затова с радост се запозна с нея.

— Господин Пул — с чисто делови глас започна д-р Уолис, — назначена съм за ваш официален водач и — нека се изразя така — наставник. Специализирала съм вашата епоха. Дисертацията ми беше посветена на „Гибелта на националната държава, 2000 — 2050 г.“. Смятам, че в много отношения можем да сме от полза един на друг.

— Сигурен съм в това. Първо бих желал да ме изведете оттук, за да видя малко от вашия свят.

— Точно това възнамерявам да сторя. Но преди това трябва да ви дадем идентификация. Дотогава ще сте… как се казваше? Никой. Почти няма да сте в състояние да идете където и да е или да направите каквото и да е. Никое входящо устройство няма да разпознава съществуването ви.

— Точно както и очаквах — с кисела усмивка отвърна Пул. — Започна да става така още по мое време — и на много хора тази идея не им допадаше.

— На някои все още не им допада. Те бягат и живеят в пустошта — сега на Земята има много повече необитаеми райони, отколкото през вашия век! Но винаги носят със себе си комуникаторите си, за да могат да повикат за помощ веднага щом изпаднат в беда. Средното време е около пет дни.

— Много жалко. Човешката раса явно върви към упадък.

Той предпазливо я изпитваше, като се мъчеше да определи границите на търпението й и да скицира чертите на характера й. Очевидно щяха да прекарат заедно много време и щеше да му се наложи да разчита на нея за стотици неща. И все пак Пул дори не бе сигурен дали изобщо ще я хареса: тя навярно го възприемаше просто като очарователен музеен експонат.

За негова огромна изненада, д-р Уолис се съгласи с критиката му.

— Възможно е — поне в някои отношения. Навярно сме физически по-слаби, но сме по-здрави и по-приспособени, отколкото повечето хора, живели до този момент. Могъщият дивак винаги е бил само мит.

Тя се приближи до малка правоъгълна плочка, монтирана на вратата на равнището на очите. Беше голяма приблизително колкото някое от безбройните списания, изобилствали през далечната епоха на печатното слово, и Пул забеляза, че, изглежда, във всяка стая имаше поне една такава. Обикновено бяха празни, но понякога по тях бавно течаха текстове, съвършено безсмислени за него, дори когато повечето от думите му бяха познати. Веднъж плочката в неговия апартамент бе издала настойчиво пиукане, което той пренебрегна, решавайки, че някой друг ще се справи с проблема, какъвто и да е той. За щастие звукът спря също толкова внезапно, колкото беше и започнал.

Д-р Уолис допря длан до плочката и след няколко секунди я отдръпна. Тя погледна към Пул и усмихнато рече:

— Елате и вижте това.

Надписът, който внезапно се появи, бе напълно разбираем. Той бавно го прочете:

„УОЛИС, ИНДРА [Ж03.11.2970/31.885//ИСТ.ОКСФОРД]“

— Предполагам, че това означава „Жена, родена на 11 март 2970-та“. И че работите в Историческия факултет в Оксфорд. А предполагам, че „31.885“ е личен идентификационен номер. Прав ли съм?

— Отлично, господин Пул. Виждала съм някои от вашите имейл адреси и номера на кредитни карти — ужасни върволици от буквеноцифрени безсмислици, които никой не би могъл да запомни! Но всички знаем рождената си дата и тя съвпада с тази на не повече от още 99 999 души. Така че се нуждаете само от петцифрено число… и всъщност няма никакво значение, даже да го забравите. Както виждате, то е част от вас.

— Имплантант?

— Да — наночип, имплантиран при раждането, по един във всяка длан. Дори няма да усетите вкарването им. Но вие ни изправихте пред малък проблем…

— Какъв проблем?

— Четящите автомати, с които ще се срещате през повечето време, са прекалено просто устроени, за да повярват на рождената ви дата. Така че с ваше разрешение, ние я преместихме с хиляда години напред.

— Имате разрешението ми. А останалата част от идентификацията?

— Не е задължителна. Можете да я оставите празна, да дадете настоящите си интереси и местожителство — или да я използвате за лични послания, глобални или конкретни.

Някои неща, Пул бе абсолютно сигурен, изобщо не се бяха променили през вековете. Огромна част от тези „конкретни“ послания наистина щяха да са съвсем лични.

Зачуди се дали през тази епоха все още съществуват самозвани или държавни цензори — и дали усилията им за повишаване на морала на другите хора са постигнали по-голям успех, отколкото по негово време.

Щеше да му се наложи да попита д-р Уолис за това, когато я опознаеше по-добре.

4. Стая с изглед

— Франк, професор Андерсън смята, че си достатъчно силен, за да излезеш на малка разходка.

— Много се радвам да го чуя. Чувала ли си израза „да подивееш между четири стени“?

— Не, но се досещам какво означава.

Пул дотолкова се беше приспособил към ниската гравитация, че широките крачки, които правеше, му се струваха напълно нормални. Половин g, бе преценил той — точно колкото да ти даде усещане за отлично физическо състояние. По пътя си срещаха съвсем малко хора, всички непознати, но всеки един от тях ги поздравяваше с усмивка. „Вече трябва да съм една от най-известните личности на този свят — с нотка на самодоволство си каза Пул. — Това би трябвало да ми е от огромна полза — когато реша какво да правя с остатъка от живота си. Поне още един век, ако мога да вярвам на Андерсън…“

Коридорът, по който вървяха, беше абсолютно безличен, освен обозначените с номера врати, всяка от които с универсалните идентификационни плочки. Пул бе следвал Индра навярно двеста метра, когато внезапно се закова на място, шокиран, защото не беше проумял нещо толкова невероятно очевидно.

— Тази космическа станция трябва да е огромна! — възкликна той.

Индра му се усмихна.

— По твое време не се ли е казвало „Още нищо не си зърнал“?

— „Не си видял“ — разсеяно я поправи той. Продължаваше да се опитва да прецени размерите на тази структура, когато го връхлетя поредната изненада. Кой би могъл да си представи космическа станция, достатъчно голяма, за да има метро — наистина миниатюрно, само с една мотриса със седалки за дванайсет пътника.

— Трета наблюдателна зала — нареди Индра и те безшумно и бързо потеглиха от станцията.

Пул погледна към китката си, за да види часа на сложната лента, чиито функции продължаваше да проучва. Една от по-незначителните изненади бе, че сега целият свят използва универсално време: объркващата разпокъсаност на часовите зони беше изличена от настъпването на глобалните комуникации. През двайсет и първи век много се бе приказвало за това и дори имаше предложение слънчевото време да се замени със звездно. В такъв случай през годината слънцето щеше да прави еднакви обиколки около часовника и да залязва точно по онова време, по което е изгряло шест месеца по-рано.

От това обаче не се беше получило нищо — нито пък от още по-настойчивите опити за реформиране на календара. Както цинично бе заявено, тази работа щеше да почака постигането на съществен технологичен напредък. Някой ден със сигурност щеше да бъде поправена една от дребните Божии грешки и орбитата на Земята да бъде променена така, че всяка година да се дели на дванайсет месеца с по трийсет абсолютно еднакви дни…

Доколкото можеше да прецени по скоростта и изтеклото време, трябва да бяха изминали поне три километра, преди мотрисата безшумно да спре, вратите да се отворят и приятен механичен глас да съобщи:

— Насладете се на приятната гледка. Днес облачната покривка е трийсет и пет процента.

„Поне сме по-близо до външната стена“ — помисли си Пул. Но тук го очакваше поредната загадка — въпреки изминатото разстояние, и силата, и посоката на гравитацията оставаха неизменни! Не можеше да си представи въртяща се космическа станция, толкова огромна, че g-векторът да не се повлияе от такова изместване… Можеше ли в крайна сметка наистина да е на някоя планета? Но на който и да е друг обитаем свят в Слънчевата система щеше да се чувства по-лек — много по-лек.

Когато външната врата на станцията се отвори и той се озова в малък херметичен шлюз, Пул осъзна, че наистина трябва да е в космоса. Но къде бяха скафандрите? Той тревожно се огледа: прекалената близост с вакуума, гол и незащитен, бе против всичките му инстинкти. Стигаше му и онова преживяване…

— Почти стигнахме — успокоително каза Индра.

Отвори се и последната врата и погледът му потъна в абсолютната чернота на космоса през огромен прозорец, заоблен и вертикално, и хоризонтално. Почувства се като златна рибка в аквариум. Надяваше се, че проектантите на това дръзко произведение на инженерното изкуство са знаели какво правят. Сега със сигурност разполагаха с по-добри строителни материали, отколкото по негово време.

Макар че навън трябва да блестяха звезди, приспособените му към светлината очи не можеха да видят зад огромния заоблен прозорец нищо повече, освен черна празнота. Когато понечи да се приближи към него, за да разшири полезрението си, Индра го задържа и посочи право напред.

— Вгледай се внимателно — каза тя. — Не виждаш ли?

Пул премигна и впери поглед в нощта. Сигурно беше илюзия — дори, не дай Боже, цепнатина в прозореца!

Той завъртя глава. Не, беше самата истина. Но какво можеше да е това? Спомняше си Евклидовата дефиниция: „Линията има дължина, но не и дебелина“.

Защото по цялата височина на прозореца и очевидно над и под него, минаваше светла нишка, съвсем лесно забележима, когато я потърсеше с очи, и все пак толкова едноизмерна, че за нея не се отнасяше даже определението „тънка“. Тя обаче не бе напълно безлична: на неравни разстояния по дължината й имаше едва видими по-ярки точици, като капки вода по паяжина.

Пул се приближи към прозореца и гледката продължи да се разширява, докато накрая можеше да види какво лежи под него. Беше му достатъчно познато — целият европейски континент и голяма част от Северна Африка, точно както многократно ги бе виждал от космоса. Значи в крайна сметка се намираше в орбита — навярно екваториална и на височина поне хиляда километра.

Индра го наблюдаваше с иронична усмивка.

— Приближи се до прозореца — съвсем тихо каза тя. — Така че да можеш да погледнеш право надолу. Надявам се, че не ти се завива свят от високо.

„Колко тъпо да кажеш такова нещо на астронавт — помисли си той, докато вървеше напред. — Ако имах такъв проблем, изобщо нямаше да съм в този бизнес…“

Едва се бе доближил, когато извика „Боже мой!“ и неволно отстъпи назад от прозореца. После се взе в ръце и се осмели отново да погледне.

Гледаше надолу към далечното Средиземно море от фасадата на цилиндрична кула, чиято плавно заоблена стена говореше за диаметър от няколко километра. Но това не бе нищо в сравнение с височината й, защото сградата продължаваше все надолу и надолу — и накрая изчезваше в мъглите някъде над Африка. Пул предположи, че стига чак до земната повърхност.

— На каква височина се намираме? — промълви той.

— Две хиляди километра. Но сега погледни нагоре.

Този път шокът не беше толкова силен: той предполагаше какво ще види. Кулата продължаваше нагоре и се превръщаше в блестяща нишка на фона на космическата чернота. Пул не се съмняваше, че стига чак до геостационарна орбита на трийсет и шест хиляди километра над екватора. По негово време такива фантазии бяха добре познати: не бе и сънувал, че ще ги види реализирани, но сега бяха пред очите му.

Той посочи към далечната нишка, която се издигаше от хоризонта на изток.

— Това трябва да е друга кула.

— Да — Азиатската кула. За тях ние трябва да изглеждаме по абсолютно същия начин.

— Колко са?

— Само четири, разположени на равни разстояния по екватора. Африка, Азия, Америка, Тихоокеаника. Последната е почти празна — завършени са само неколкостотин етажа. Няма какво друго да се види, освен вода…

Пул все още асимилираше тази изумителна идея, когато му хрумна смущаваща мисъл.

— По мое време вече имаше хиляди сателити на всевъзможна височина. Как избягвате сблъсъците?

Индра леко се смути.

— Знаеш ли, никога не съм мислила за това, не е в моята област. — Тя замълча за миг, очевидно ровеше из паметта си. После лицето й грейна.

— Струва ми се, че преди векове е имало голяма операция по прочистването им. Просто под стационарна орбита няма каквито и да е сателити.

„Логично“ — каза си Пул. Няма и нужда от тях — четирите гигантски кули могат да изпълняват всичко необходимо, някога осигурявано от хиляди сателити и космически станции.

— И никога не е имало инциденти — сблъсъци с космически кораби, излитащи от Земята или влизащи обратно в атмосферата, така ли?

Индра изненадано го погледна.

— Вече няма. — Тя посочи към тавана. — Всички космодруми са там, където трябва — горе във външния пръстен. Струва ми се, че последната ракета е излетяла от земната повърхност преди четиристотин години.

Пул все още смилаше това, когато вниманието му привлече едва забележима аномалия. Обучението му като астронавт го беше направило бдителен за всичко, излизащо извън границите на обичайното: в космоса това можеше да се окаже въпрос на живот и смърт.

Слънцето беше високо и не се виждаше, но лъчите му струяха през огромния прозорец и обагряха пода със сияйна ивица светлина. Под ъгъл я прерязваше друга, много по-бледа лента, така че рамката на прозореца хвърляше двойна сянка.

Пул трябваше почти да застане на колене, за да може да погледне нагоре към небето. Беше си мислил, че вече нищо не е в състояние да го изненада, но видът на две слънца за миг го лиши от дар слово.

— Какво е това? — възкликна той, когато дишането му се възстанови.

— А, не ти ли казах? Това е Луцифер.

— Земята има още едно слънце, така ли?

— Ами, то не ни дава много топлина, но изхвърли Луната от бизнеса… Преди Втората мисия да замине да те търси, това е била планетата Юпитер.

„Знаех си, че ще се наложи да уча много за този нов свят — каза си Пул. — Но изобщо не съм си представял колко точно.“

5. Учението

Пул беше едновременно изумен и възхитен, когато в стаята му докараха телевизор и го поставиха до леглото му. Възхитен, защото страдаше от слаб информационен глад — и изумен, защото този модел бе остарял още по негово време.

— Трябваше да обещаем на музея, че ще го върнем — съобщи му старшата сестра. — И предполагам, че знаете как да го използвате.

Докато си играеше с дистанционното управление, Пул усети, че го обзема остър пристъп на носталгия. Малко други предмети можеха да го върнат към детството му и към дните, в които повечето телевизори бяха прекалено глупави, за да разбират команди, изречени на глас.

— Благодаря ви, сестро. Кой е най-добрият новинарски канал?

Въпросът му очевидно я озадачи, после лицето й грейна.

— А, разбирам какво искате да кажете. Но професор Андерсън смята, че още не сте съвсем готов. Затова от Архивите събраха някои неща, които ще ви накарат да се почувствате у дома.

Пул се зачуди за миг какви ли са информационните носители през тази епоха. Все още си спомняше компактдисковете, а неговият ексцентричен стар чичо Джордж беше горд притежател на отбрана колекция дългосвирещи плочи. Но тази технологична надпревара трябваше да е свършила преди векове — по обичайния дарвинистки начин с оцеляването на най-годните.

Трябваше да признае, че изборът наистина е направен добре — от някой (Индра?) запознат с началото на двайсет и първи век. Нямаше нищо смущаващо — нито войни, нито насилие и съвсем малко бизнес и политика, вече загубили каквото и да е значение. Имаше няколко леки комедии, спортни срещи (откъде ли знаеха, че си е падал по тениса?), класическа и попмузика и документални филми за дивата природа.

Освен това онзи, който беше събрал материалите, трябва да притежаваше чувство за хумор, иначе не би включил епизоди от всеки сериал на „Стар Трек“. Като съвсем малък, Пул се бе срещал и с Патрик Стюърт, и с Ленърд Нимой: чудеше се какво ли биха си помислили те, ако можеха да научат съдбата на момчето, срамежливо помолило ги за автограф.

Скоро след като започна да проучва — през повечето време на бързи обороти — тези реликви от миналото, му хрумна потискаща мисъл. Някъде беше чел, че към края на века — на неговия век! — едновременно са излъчвали приблизително петдесет хиляди телевизионни станции. Ако този брой се бе запазил — а можеше и да се е увеличил многократно — до този момент в ефира трябва да бяха излъчени милиони ТВ часове. Дори най-закоравелият циник би признал, че навярно си струва да се видят поне един милиард часа… и че милиони биха задоволили даже най-високите стандарти. Как да открие тези няколко игли в толкова гигантска копа сено?

Тази мисъл беше толкова поразителна — всъщност толкова деморализираща — че след седмица все по-безцелно прехвърляне на каналите Пул помоли да отнесат телевизора. Навярно за щастие, той имаше все по-малко време за себе си.

Не съществуваше опасност да се отегчи, благодарение на постоянната върволица не само сериозни учени, но и любопитни — и вероятно влиятелни — граждани, успели да се промъкнат през дворцовата стража, поставена от старшата сестра и професор Андерсън. Въпреки това се зарадва, когато един ден телевизорът отново се появи — започваше да страда от симптомите на затваряне в себе си — и този път реши да прояви повече избирателност.

Крехката антика бе придружавана от Индра Уолис, която широко се усмихваше.

— Открихме нещо, което непременно трябва да видиш, Франк. Ние смятаме, че ще ти помогне да се приспособиш — във всеки случай сме сигурни, че ще ти достави удоволствие.

Пул винаги бе смятал тази забележка за гаранция за досада и се приготви за най-лошото. Но началото мигновено прикова вниманието му и го върна към някогашния му живот така, както биха могли малко други неща. Той незабавно позна един от най-прочутите гласове на неговото време и си спомни, че е гледал същата тази програма.

— Атланта, 31 декември 2000-на…

Тук е Си Ен Ен Интернешънъл, пет минути преди зората на Новото хилядолетие, с всички негови неизвестни опасности и обещания…

Но преди да се опитаме да прекрачим в бъдещето, нека хвърлим поглед хиляда години назад и се запитаме: „Възможно ли е някой, живял през 1000-та година след Христа, дори бегло да си представи нашия свят или да го разбере, ако по някакво вълшебство се прехвърли през вековете?“ Почти всички технически средства, които днес приемаме за даденост, са изобретени към самия край на нашето хилядолетие — повечето през последните двеста години. Парната машина, електричеството, телефоните, радиото, телевизията, киното, авиацията, електрониката — и през един-единствен човешки живот, ядрената енергия и космическото пътуване. Какво биха могли да разберат от всичко това дори най-великите умове на миналото? Колко време Архимед или Леонардо биха запазили разума си, ако внезапно се озовяха в нашия свят? Изкусително е да смятаме, че ако се прехвърлим хиляда години напред в бъдещето, ние бихме се справили по-добре. Фундаменталните научни открития вече със сигурност са направени: макар че ще има сериозен напредък в технологията, възможно ли е да съществуват устройства, толкова вълшебни и неразбираеми за нас, колкото биха били джобният калкулатор или видеокамерата за Исак Нютон? Навярно нашата епоха наистина е съвсем различна от предишните. Телекомуникациите, способността за запис на изображения и звуци, някога безвъзвратно загубвани, надпреварата за въздуха и космоса — всичко това е създало цивилизация, далеч надхвърляща и най-дръзките фантазии на миналото. И не по-малко важно е, че Коперник, Нютон, Дарвин и Айнщайн дотолкова са променили начина ни на мислене и възгледите ни за вселената, че дори за най-блестящите от предците си ние може би бихме изглеждали като същества от друг вид. И дали след хиляда години потомците ни ще гледат на нас със същото съжаление, с което ние се отнасяме към нашите невежи, суеверни и покосявани от болести предци? Смятаме, че знаем отговорите на въпросите, които те дори не биха могли да зададат: но какви ли изненади ни готви третото хилядолетие? Е, ето че настъпва…

Огромна камбана започна да отмерва ударите до полунощ. Последната вибрация отекна и стихна…

— Да, така беше. Сбогом, чудесен и ужасен двайсети век…

После образът се пръсна на безброй фрагменти и думата взе друг коментатор. Той говореше с акцент, който вече беше съвсем разбираем за Пул и който мигновено го върна в настоящето.

— Сега, в първите минути на 3001 година можем да отговорим на въпроса от миналото… Хората от 2001-ва, които току-що видяхте, не биха се чувствали в нашето време толкова поразени, колкото някой от 1001-ва в тяхното. Те биха очаквали много от нашите технологични постижения — сателитните градове и колониите на Луната и планетите. Дори може би биха останали разочаровани, защото все още не сме безсмъртни и сме пратили сонди само до най-близките звезди…

Индра внезапно изключи записа.

— По-късно ще видиш останалото, Франк — вече започваш да се уморяваш. Но се надявам, че това ще ти помогне да се приспособиш.

— Благодаря ти, Индра. Ще трябва да се наспя и да смеля всичко това. Но то определено доказва нещо.

— Какво?

— Трябва да съм благодарен, че не съм някой от хиляда и първа година, озовал се в две хиляди и първа. Това би било почти квантов скок: не вярвам някой да е в състояние да се приспособи към него. Аз поне зная за електричеството и няма да умра от страх, ако някой образ започне да ми говори.

„Надявам се — помисли си Пул, — че тази увереност е оправдана. Някой някога беше казал, че всяка достатъчно съвършена техника не може да се различи от вълшебството. Дали в този нов свят и аз ще се сблъскам с вълшебство — и дали ще успея да го приема?“

6. Мозъчната шапка

— Страхувам се, че ще трябва да вземете мъчително решение — каза професор Андерсън с усмивка, която неутрализира подчертаната сериозност на думите му.

— Мога да се справя, докторе. Просто ми го кажете направо.

— Преди да ви поставим мозъчната шапка, главата ви трябва да е напълно гола. Това е дилемата. При скоростта, с която расте косата ви, ще се налага да ви бръснат поне веднъж месечно. А можем да я отстраним и завинаги.

— Как се прави това?

— С лазер. Унищожават се фоликолите в корените.

— Хмм… процесът обратим ли е?

— Да, но е сложен и болезнен, и отнема седмици.

— Тогава преди окончателно да реша, ще видя как ми понася да съм плешив. Не мога да забравя какво се е случило със Самсон.

— С кого?

— Герой от прочута стара книга. Приятелката му отрязала косата му, докато спял. Когато се събудил, цялата му сила го била напуснала[42].

— Сега си спомням — съвсем очевидна медицинска символика!

— Все пак не бих имал нищо против да се разделя с брадата си — ще се радвам веднъж завинаги да престана да се бръсна.

— Ще се погрижа за това. А каква перука ще искате?

Пул се засмя.

— Не съм особено суетен — предполагам, че ще ми е досадно и навярно няма да си правя труда да нося перука. Във всеки случай мога да реша този въпрос и по-късно.

Когато с известно закъснение го откри, фактът, че всички през тази епоха са изкуствено обезкосмени, изненада Пул. За първи път се сблъска с него, когато две от медицинските сестри без какъвто и да е признак на срам свалиха разкошните си плитки точно преди неколцина също толкова плешиви лекари да влязат, за да му направят микробиологични тестове. Никога не се бе оказвал сред толкова много плешиви хора и отначало предположи, че това е поредната стъпка в безкрайната война на медиците срещу микробите.

Както много от догадките му, тази се оказа абсолютно погрешна и когато научи действителната причина, той се забавляваше, като броеше колко често косата на посетителите му е истинска. Отговорът беше: „Рядко при мъжете и никога при жените“. Това очевидно бе велика епоха за перукерите.

Професор Андерсън не губи време: този следобед сестрите намазаха главата на Пул с някакъв зловонен крем и когато час по-късно се погледна в огледалото, не успя да се познае. „Е — помисли си той, — навярно в края на краищата перуката не е чак толкова лоша идея…“

Поставянето на мозъчната шапка отне малко повече време. Първо трябваше да му вземат мярка, което изискваше да седи неподвижен в продължение на няколко минути, докато веществото засъхне. Докато сестрите с абсолютно непрофесионален кикот полагаха мъчителни усилия да го освободят, Пул искрено очакваше да му кажат, че главата му е с неподходяща големина.

— Ох, боли! — оплака се той.

После дойде самата шапка, метален шлем, който плътно обхващаше черепа му чак до ушите. Хрумна му носталгична мисъл: „Ех, сега да можеха да ме видят еврейските ми приятели!“ Няколко минути по-късно дотолкова свикна с него, че не усещаше присъствието му.

Вече беше готов за инсталирането — процес, представляващ инициация за почти цялата човешка раса в продължение на повече от половин хилядолетие, с нещо сходно на благоговение, осъзна Пул.

— Няма нужда да затваряте очи — каза специалистът, представен му с пищната титла „мозъчен инженер“. — Когато инсталирането започне, всичките ви сетива ще бъдат изключени. Даже очите ви да са отворени, няма да виждате нищо.

„Чудя се дали всички са толкова нервни в този момент — запита се Пул. — Това ли е последният миг, в който ще контролирам собствения си ум? И все пак вече се научих да се доверявам на техниката на тази епоха — досега не ме е подвеждала. Разбира се, както гласи старата поговорка, винаги има първи път…“

Както му бяха обещали, той не усети нищо друго, освен леко изтръпване, когато безбройните нанопроводници проникнаха през скалпа му. Всичките му сетива действаха съвършено нормално — когато огледа познатата си стая, всичко се намираше точно там, където трябваше.

Мозъчният инженер — чиято шапка, също като тази на Пул, беше свързана с уред, който спокойно би могъл да мине за лаптоп от двайсети век — окуражително му се усмихна.

— Готов ли сте? — попита той.

Имаше моменти, когато най-много подхождаха старите клишета.

— Също толкова, колкото бих могъл да съм някога — отвърна Пул.

Светлината бавно избледня — или поне така му се стори. Настана тежка тишина и дори слабата гравитация на Кулата отпусна хватката си. Той бе ембрион и плуваше в безлика празнота, макар и не в пълен мрак. Беше виждал такава едва доловима, почти ултравиолетова тъмнина в самия край на нощта само веднъж в живота си — когато се спусна повече от разумното по отвесна скала откъм външната страна на Големия бариерен риф. Поглеждайки надолу към стотиците метри кристална бездна, Пул изпита такова усещане за дезориентация, че за миг го обзе паника и едва не включи устройството за изплуване. Естествено, не спомена нищо за инцидента на лекарите от Космическата агенция…

Някъде много далеч в огромната празнота, която го обгръщаше, заговори глас. Но той не стигаше до него през ушите му, а тихо звучеше в отекващите лабиринти на мозъка му.

— Започва калибрирането. От време на време ще ви задават въпроси — можете да отговаряте наум, но навярно ще е по-добре да е на глас. Разбирате ли?

— Да — отвърна Пул и се зачуди дали устните му наистина се движат. Нямаше как да го установи.

В празнотата се появи нещо — решетка от тънки линии като огромен лист милиметрова хартия. Тя се простираше нагоре и надолу, надясно и наляво до края на полезрението му. Той се помъчи да помръдне глава, но образът не се промени.

По решетката запремигваха цифри, прекалено бързо, за да може да ги чете — но навярно някаква верига ги записваше. Пул не успя да се сдържи и се усмихна (наистина ли бузите му се помръднаха?) на това колко позната е процедурата. Също като компютърния преглед при всеки очен лекар по негово време.

Решетката изчезна и на нейно място се появиха гладки пластове цвят, изпълващи цялото му полезрение. В продължение на няколко секунди те премигваха от единия край на спектъра до другия.

— Можех и сам да ви го кажа — мислено измърмори Пул. — Цветовото ми зрение е отлично. Малко по-слабо от слуха ми, предполагам.

И беше съвсем прав. Слаб барабанен звън постепенно набра темпо, докато достигна най-ниското доловимо за слуха „до“, после запрепуска нагоре по гамата, докато изчезна извън звуковата бариера за човешките същества, за да навлезе на територията на прилепите и делфините.

Това бе последният от простите тестове. За кратко го изпълниха миризми и вкусове, повечето от които приятни, но някои изключително противни. После се превърна — или поне така му се стори — в марионетка на невидими конци.

Пул предположи, че проверяват невромускулния му контрол. Надяваше се да няма крайни прояви — в противен случай би изглеждал като някой в последен стадий на хорея[43]. За миг дори получи силна ерекция, но не беше в състояние да провери дали в действителност е така. После изпадна в безпаметен сън.

Или само сънуваше, че спи? Когато се събуди, нямаше представа колко време е минало. Шлемът вече го нямаше, както и мозъчният инженер с неговата апаратура.

— Всичко мина чудесно — просия старшата сестра. — Ще са нужни няколко часа, докато проверят дали няма някакви аномалии. Ако данните ви са кейо — искам да кажа окей, утре ще имате мозъчна шапка.

Пул оценяваше усилията на антуража му да учи архаичен английски, но му се искаше старшата сестра да не е допускала тази грешка.

Когато дойде моментът за окончателното поставяне, той се чувстваше почти като дете, канещо се да разкъса обвивката на прекрасна нова играчка под коледната елха.

— Няма да се наложи пак да ви подлагаме на всички онези настройки — увери го мозъчният инженер. — Разтоварването ще започне незабавно. Ще ви направя петминутна демонстрация. Просто се отпуснете и се наслаждавайте.

Обля го нежна, успокоителна музика — макар да беше нещо много познато от собственото му време, Пул не успя да го разпознае. Пред очите му се носеше мъгла, която се разделяше, докато вървеше сред нея…

Да, той вървеше! Илюзията бе абсолютно убедителна — можеше да усети докосването на краката си до земята, а след като музиката утихна, чуваше слаб вятър, веещ из огромните дървета, които сякаш го обграждаха отвсякъде. Разпозна ги като калифорнийски секвои и се надяваше, че наистина все още съществуват някъде по Земята.

Вървеше с енергична крачка — прекалено бързо, сякаш искаше да измине колкото може по-голямо разстояние. И все пак не усещаше каквото и да е усилие — като че ли се намираше в чуждо тяло. Усещането беше подсилено от факта, че нямаше власт над движенията си. Когато се опитваше да спре или да промени посоката, не се случваше нищо. И Пул се остави на течението.

Това нямаше значение — наслаждаваше се на новото изживяване — и осъзнаваше колко силно би могъл да се пристрасти към него. „Машините за сънища“, които мнозина учени от неговия век бяха предвиждали — често с тревога — сега бяха част от ежедневния живот. Пул се зачуди как човечеството е успяло да оцелее: бяха му казали, че милиони са загинали с пламнали мозъци.

Разбира се, той нямаше да се поддаде на такива изкушения! Щеше да използва това прекрасно устройство, за да научи повече за света на третото хилядолетие и за минути да придобие нови умения, чието усъвършенстване иначе би му отнело години. Е, от време на време можеше да използва мозъчната шапка само за удоволствие…

Стигна до края на гората и погледът му се зарея над широка река. Без колебание нагази в нея и не усети каквато и да е тревога, когато водата покри главата му. Наистина, струваше му се малко странно, че може да продължава да диша нормално, но още по-забележителен бе фактът, че е в състояние отлично да вижда в среда, в която голото човешко око не е способно да се фокусира. Можеше да преброи всяка люспица на великолепната пъстърва, която мина покрай него, очевидно без да забелязва този странен натрапник.

Русалка! Е, винаги беше мечтал да види русалка, но смяташе, че са морски създания. Навярно понякога плуваха нагоре по течението — като сьомгата, за да родят децата си? Тя изчезна, преди да успее да я попита, за да потвърди или отхвърли тази революционна теория.

Реката завършваше с прозрачна стена — той пристъпи през нея и се озова в пустинята под изгарящото слънце. Лъчите му безмилостно го жареха — и все пак можеше да гледа право към него. Дори успя да види — с неестествена яснота — архипелаг от слънчеви петна в единия му край. И — това определено не бе възможно! — зърна ефирната прелест на короната, напълно невидима, освен по време на пълна елипса, разперена като лебедови криле от двете страни на слънцето.

Всичко постепенно потъна в мрак: натрапчивата музика се завърна и заедно с нея блажената прохлада на познатата му стая. Той отвори очи (изобщо беше ли ги затварял?) и завари нетърпелива публика, очакваща реакцията му.

— Прекрасно! — почти благоговейно въздъхна Пул. — Някои неща изглеждаха… ами по-реални от действителните!

После любопитството на инженера, който изобщо не си правеше труда да го крие, започна да го дразни.

— Дори тази кратка демонстрация трябва да е съдържала огромно количество информация. Как се съхранява?

— В тези плочки — същите, които използва аудиовизуалната ви система, но с много по-голям капацитет.

Мозъчният инженер му подаде малък квадрат, очевидно направен от стъкло и посребрен от едната страна. Имаше почти същата големина, колкото компютърните дискети от младостта му, но беше два пъти по-тънък. Докато Пул го въртеше в ръце и се опитваше да види нещо в прозрачната му вътрешност, от време на време зърваше проблясъци във всички цветове на дъгата, но нищо повече.

Съзнаваше, че държи крайния продукт на хилядолетното развитие на електрооптичната технология — както и на други технологии, несъществували през неговата епоха. И не бе изненадващо, че на пръв поглед много прилича на устройствата, които познаваше. Повечето от предметите в ежедневния живот имаха подходяща форма и размери — ножове и вилици, книги, ръчни инструменти, мебели. Същото се отнасяше и за подвижната памет на компютрите.

— Какъв е капацитетът му? — попита Пул. — По мое време бяхме стигнали до един терабайт за нещо с тази големина. Сигурен съм, че сте много по-далеч от нас.

— Не чак толкова, колкото си мислите — съществуват граници, разбира се, определени от структурата на материята. Между другото, какво беше „терабайт“? Боя се, че съм забравил.

— Засрамете се! Кило, мега, гига, тера… това е десет на дванайсета степен байта. После идва петабайт — десет на петнайсета — повече не си спомням.

— Горе-долу оттам започваме. Това е достатъчно, за да запишеш всичко, което можеш да преживееш през живота си.

Удивителна мисъл, и все пак не би трябвало да е толкова изненадваща. Пихтиестата маса в човешкия череп не бе много по-голяма от плочката, която Пул държеше в ръка, и не можеше да е по-ефикасна като устройство за съхраняване на информация — трябваше да се справя с толкова много други задължения.

— И това не е всичко — продължи мозъчният инженер. — С известно компресиране на данните, тя може да съхранява не само спомени — но и самата личност.

— И отново да я възпроизвежда, така ли?

— Разбира се — въпрос единствено на наномонтаж.

„И аз така чух — каза си Пул, — но изобщо не го повярвах.“

Някога в неговия век беше изглеждало достатъчно невероятно, че цялото дело на който и да е велик творец може да се запише само на един мъничък диск.

А сега, нещо също толкова малко можеше да побере и самия творец.

7. Въвеждане в обстановката

— Щастлив съм — каза Пул, — че след всички тези векове Смитсъновият институт все още съществува.

— Сигурно няма да го познаете — отвърна гостът, който се беше представил като д-р Алъстеър Ким, директор на Института по астронавтика. — Особено сега, когато е пръснат из цялата Слънчева система. Основните извънземни сбирки са на Марс и Луната и много от експонатите, които законно ни принадлежат, все още пътуват към звездите. Някой ден ще ги настигнем и ще ги върнем у дома. Особено сме нетърпеливи да вземем „Пайъниър 10“ — първият създаден от човека предмет, напуснал Слънчевата система.

— Струва ми се, че и аз съм щял да го последвам, когато са ме открили.

— Извадили сте късмет — а и ние. Може би ще успеете да хвърлите светлина върху много неща, които не знаем.

— Честно казано, съмнявам се, но ще направя всичко по силите си. Не си спомням нищо за времето, след като онази побесняла космическа капсула ме връхлетя. Макар все още да ми се струва невероятно, казвали са ми, че за това е бил виновен Хал.

— Така е, но това е сложен въпрос. Всичко, което сме успели да научим, е на този запис — двайсетина часа, но навярно можете да прехвърлите голяма част от него на бързи обороти.

Вие, разбира се, знаете, че Дейв Боумън е излязъл с втората капсула, за да ви спаси — но после се озовал заключен извън кораба, защото Хал отказал да отвори вратите на шлюза.

— Защо, за Бога?

Д-р Ким леко потръпна. Пул не за пръв път забелязваше такава реакция.

(„Трябва да внимавам за езика си — помисли си той. — Изглежда, в тази култура «Бог» е мръсна дума — трябва да питам Индра.“)

— В инструкциите на Хал е имало сериозна програмна грешка — бил му е предоставен контрол върху аспекти от мисията, за които вие с Боумън не сте знаели. Всичко е в записа… Във всеки случай, той също прекъснал животоподдържащите системи на тримата хибернавти — екипаж Алфа — и Боумън трябвало да изхвърли труповете им в космоса.

„Значи двамата с Дейв сме били Бета екипаж — още нещо, което не знаех…“

— Какво се е случило с тях? — попита Пул. — Нямало ли е възможност да бъдат спасени като мен?

— Боя се, че не. Ние проверихме, разбира се. Боумън ги изхвърлил няколко часа след като успял да си възвърне управлението от Хал, така че техните орбити са били малко по-различни от вашата. Точно колкото да изгорят в Юпитер — докато вие сте минали покрай него и сте получили гравитационно ускорение, което за още няколко хиляди години е щяло да ви отведе в мъглявината Орион… Като действал само с ръчен контрол — наистина фантастична работа! — Боумън успял да изведе „Дискавъри“ в орбита около Юпитер. И там се сблъскал с онова, което Втората експедиция нарече „Големия брат“ — очевиден близнак на монолита на Тайхо, само че стотици пъти по-голям. И там сме го загубили. Той напуснал „Дискавъри“ с останалата космическа капсула и се отправил на среща с Големия брат. В продължение на почти хиляда години бяхме преследвани от последното му съобщение: „За Деус[44] — пълно е със звезди!“.

„Ето го пак! — каза си Пул. — Няма начин Дейв да е казал това… Трябва да е било «За Бога — пълно е със звезди!».“

— Очевидно капсулата е била привлечена в Монолита от някакво инерционно поле, защото тя — а навярно и Боумън — са били подложени на ускорение, което би трябвало мигновено да ги смаже. И това е цялата информация, с която сме разполагали в продължение на близо десет години до смесената руско-американска мисия „Леонов“.

— Която открила изоставения „Дискавъри“ и доктор Чандра успял да се качи на борда му и да реактивира Хал. Да, зная това.

Д-р Ким изглеждаше леко смутен.

— Извинете ме, не бях сигурен какво вече са ви казали. Така или иначе, тъкмо тогава започнали да се случват още по-странни неща. Очевидно появата на „Леонов“ задействала нещо в Големия брат. Ако нямахме тези записи, никой не би повярвал в случилото се. Нека ви покажа… това е доктор Хейууд Флойд на нощна вахта на „Дискавъри“ след реактивирането му. Разбира се, вие ще познаете всичко.

„Наистина го познавам: колко странно е да видиш отдавна починалия Хейууд Флойд, седнал на старото ми кресло, както и немигащото червено око на Хал, което наблюдава всичко наоколо. А още по-странно е, когато си помисля, че двамата с Хал сме претърпели едно и също възкресение от мъртвите…“

На един от мониторите се получи съобщение и Флойд лениво отговори:

— Добре, Хал. Кой се обажда?

ЛИПСВА ИДЕНТИФИКАЦИЯ.

Флойд изглеждаше леко раздразнен.

— Много добре. Предай ми съобщението, моля.

ОПАСНО Е ДА ОСТАНЕТЕ ТУК. ДО ПЕТНАЙСЕТ ДНИ ТРЯБВА ДА СИ ТРЪГНЕТЕ.

— Това е абсолютно невъзможно. Прозорецът ни на излитане ще се отвори чак след двайсет и шест дни. Нямаме достатъчно гориво, за да потеглим по-рано.

ТЕЗИ ФАКТИ СА МИ ИЗВЕСТНИ. ВЪПРЕКИ ТОВА ДО ПЕТНАЙСЕТ ДНИ ТРЯБВА ДА СИ ТРЪГНЕТЕ.

Хейууд Флойд бавно се обърна на въртящото се кресло с гръб към пултовете и ключовете на компютърния дисплей, за да погледне към покритата със самозалепваща се материя пътека.

— Внимателно проследете това — каза д-р Ким.

„Сякаш има нужда да ми напомнят“ — помисли си Пул.

Наблюдателната палуба на „Дискавъри“ беше много по-прашна, отколкото си я спомняше, затова предположи, че системата за филтриране на въздуха все още не е била включена. През огромните прозорци струяха успоредните лъчи на далечното, но въпреки това ярко слънце и осветяваха безброй танцуващи точици в класическа демонстрация на Брауново движение.

И ето че с тези прашинки започна да се случва нещо странно — някаква сила сякаш ги направляваше, като отдалечаваше едни и приближаваше други, докато всички не се срещнаха на повърхността на куха сфера. С диаметър около метър, тя увисна за миг във въздуха като гигантски сапунен балон. После се издължи в елипсоид, чиято повърхност започна да се набръчква, да образува гънки и неравности. Пул не се изненада чак толкова, когато постепенно се оформи човешко тяло.

Бе виждал такива фигури в музеи и на научни изложби, само че излети от стъкло. Но този прашен призрак дори не се приближаваше до анатомична точност — напомняше на груба глинена статуетка или на някое от примитивните произведения на изкуството, откривани в нишите на пещерите от каменната епоха. Грижливо моделирана беше само главата — а лицето без каквото и да е съмнение, принадлежеше на командир Дейвид Боумън.

ЗДРАВЕЙТЕ, ДОКТОР ФЛОЙД. СЕГА ВЯРВАТЕ ЛИ МИ?

Устните на фигурата изобщо не помръдваха. Пул разбра, че гласът — да, определено гласът бе на Боумън — всъщност идва от високоговорителната решетка.

ТОВА МИ Е МНОГО ТРУДНО И РАЗПОЛАГАМ С МАЛКО ВРЕМЕ. ПОЗВОЛИХА МИ ДА ОТПРАВЯ ТОВА ПРЕДУПРЕЖДЕНИЕ. ИМАТЕ САМО ПЕТНАЙСЕТ ДНИ.

— Защо… и какво представлявате вие?

Но призрачната фигура вече избледняваше и зърнистата й обвивка отново се разпадаше на отделни прашинки.

СБОГОМ, ДОКТОР ФЛОЙД. ПОВЕЧЕ НЕ МОЖЕМ ДА РАЗГОВАРЯМЕ. НО АКО ВСИЧКО Е НАРЕД, МОЖЕ ДА ПОСЛЕДВА ОЩЕ ЕДНО СЪОБЩЕНИЕ.

Докато образът изчезваше, Пул не успя да се сдържи и се усмихна на онова старо клише от космическата ера. „Ако всичко е наред“. Колко пъти бе чувал този израз преди мисия!

Призракът изчезна: останаха само танцуващите прашинки, които подновиха случайното си движение във въздуха. Пул се върна към настоящето с усилие на волята.

— Е, командире, какво мислите за това? — попита Ким.

Пул все още беше потресен и му трябваха няколко секунди, преди да е в състояние да отговори.

— Лицето и гласът бяха на Боумън — кълна се. Но какво беше това?

— Тъкмо по този въпрос продължаваме да спорим и досега. Наречете го холограма, прожекция — разбира се, има много начини да се фалшифицира при желание — но не и при онези обстоятелства! Пък и при онова, което се случи после.

— Луцифер ли?

— Да. Благодарение на онова предупреждение, те имали достатъчно време да избягат, преди Юпитер да се взриви.

— Значи каквото и да представлява, онова нещо с лицето на Боумън е имало приятелски намерения и се е опитвало да помогне.

— Вероятно. И това не е последният път, когато се е появявало. Възможно е тъкмо на него да принадлежи онова „още едно съобщение“, предупреждаващо ни да не се опитваме да кацаме на Европа[45].

— И никога ли не сте кацали?

— Само веднъж, при това инцидентно — когато трийсет и шест години по-късно „Галъкси“ бил отвлечен и принудително приземен там, а неговият кораб-близнак „Юнивърс“ трябвало да го спаси. Всичко е тук — наред с малкото, което робомониторите ни показаха за европеаните.

— Нямам търпение да ги видя.

— Те са амфибии с всякаква форма и големина. Веднага щом Луцифер започна да топи леда, който покриваше целия им свят, европеаните изплуваха от морето. Оттогава се развиват със скорост, която изглежда биологически невъзможна.

— От онова, което си спомням за Европа, там нямаше ли много пукнатини в леда? Навярно вече са били започнали да изпълзяват през тях и да се оглеждат наоколо.

— Това е широко възприета теория. Но има и друга, много по-абстрактна. Може да е свързано с Монолита по начини, които не разбираме. Появата на тази теория е резултат от откриването на ТМА-0, почти петстотин години след вашето време точно тук, на Земята. Предполагам, че са ви разказали за това?

— Съвсем бегло — трябваше да наваксвам с толкова много неща! Името ми се струваше смешно — тъй като не е магнитна аномалия — и е в Африка, не на Тайхо!

— Напълно прав сте, разбира се, но просто свикнахме с него. И колкото повече научаваме за Монолитите, толкова по-загадъчни стават. Най-вече защото все още са единственото реално доказателство за развита извънземна технология.

— Тъкмо това ме изненада. Мислех си, че вече трябва да сме засекли радиосигнали отнякъде. Астрономите започнаха да търсят още когато бях дете!

— Ами, има една податка, която е толкова ужасяваща, че дори не ни се ще да мислим за нея. Чували ли сте за Нова Скорпио?

— Не, струва ми се.

— Отделни звезди постоянно се превръщат в нови, разбира се — а тази не беше особено внушителна. Но преди да се взриви, беше известно, че Нова Скорпио има няколко планети.

— Обитаеми ли?

— Няма абсолютно никакъв начин да определим — радионаблюдателите не бяха засекли нищо. И ето го кошмарът… За щастие, автоматичният патрул по новите регистрира събитието още в самото начало. И то не започна от звездата. Първо избухна една от планетите и взриви слънцето си.

— За Бо… извинете, продължавайте.

— Разбирате какво означава това. Не е възможно планета да се превърне в нова — освен по един-единствен начин.

— Някога прочетох в един научнофантастичен роман изключително гадна шега: „свръхновите са промишлени инциденти“.

— Не ставаше въпрос за свръхнова — но и онова може да не е шега. Най-широко възприетата теория е, че и някой друг е използвал вакуумна енергия и че е загубил контрол над нея.

— Възможно е и да е имало война.

— Също толкова ужасно — навярно никога няма да разберем. Но тъй като собствената ни цивилизация зависи от същия енергиен източник, разбирате защо Нова Скорпио понякога ни носи кошмари.

— А по мое време имахме само ядрени реактори, от които да се страхуваме!

— С това вече е свършено, слава на Деус. Но всъщност исках да ви разкажа още нещо за откриването на ТМА-0, защото бележи повратен момент в човешката история. Откриването на ТМА-1 на Луната беше достатъчен шок, но петстотин години по-късно последва още по-силен. При това много по-близо. Там долу — в Африка.

8. Завръщане в Олдувай

„Семейство Лики — често си казваше д-р Стивън Дел Марко — изобщо нямаше да познаят този район, въпреки че се намираше само на дванайсет километра от мястото, където пет века по-рано Луис и Мери изкопаха първите ни предци.“ Глобалното затопляне и Малката ледникова епоха (съкратена с чудеса от героична технология) бяха преобразили пейзажа и напълно бяха променили флората и фауната му. Дъбове и борове все още се бореха за пространство, за да видят кой ще оцелее след климатичните промени.

А и беше невероятно, че до настоящата 2513 г. в Олдувай изобщо е останало нещо неизровено от антрополози ентусиасти. Последните наводнения обаче — каквито вече не би трябвало да има — наново изваяха района и свалиха няколко метра хумус. Дел Марко се възползва от тази възможност — и там, в края на обхвата на дълбочинния радар, откри нещо, в което едва повярва.

Трябваше му повече от година на бавни и внимателни разкопки, за да стигне до онзи призрачен образ и да разбере, че действителността е по-странна от онова, което е дръзвал да си представя. Автоматичните изкопни машини бързо свалиха първите няколко метра, после местата им заеха традиционните робски екипи от студенти. Помагаше им — или им пречеше — група от четири конги, за които Дел Марко смяташе, че носят повече неприятности, отколкото си струваше да понася. Студентите обаче обожаваха генетично променените горили, към които се отнасяха като към бавноразвиващи се, но любими деца. Носеха се слухове, че връзките помежду им невинаги са чисто платонични.

Последните няколко метра обаче изискваха изцяло човешки ръце, обикновено държащи четки за зъби — при това с мек косъм. И после всичко беше готово: откритото от Хауърд Картър злато в гробницата на Тутанкамон не можеше и да се сравнява с това съкровище. От този момент нататък, Дел Марко го знаеше, човешките разбирания и философии безвъзвратно щяха да се променят.

Монолитът изглеждаше абсолютен близнак на открития на Луната пет века по-рано: дори районът на разкопките беше почти идентичен по големина. И също като ТМА-1, повърхността му изобщо не отразяваше светлината — с еднакво безразличие поглъщаше и изпепеляващите лъчи на африканското слънце, и бледото сияние на Луцифер.

Докато водеше колегите си — директори на най-известните музеи в света, трима прочути антрополози, шефове на две медийни империи — в изкопа, Дел Марко се чудеше дали такава група от високопоставени мъже и жени някога е била толкова тиха в продължение на толкова много време. Но такова бе въздействието, което този абаносов правоъгълник оказваше върху всички посетители, щом осъзнаеха значението на хилядите заобикалящи го артефакти.

Защото тук имаше истинска археологическа съкровищница — грубо изработени кремъчни сечива, безчет кости, някои животински, други човешки, и почти всички грижливо подредени. Векове — не, хилядолетия наред — тези жалки дарове били носени тук от създанията, в чиито глави проблясвали първите искрици на разум, като дан за чудото, надхвърлящо техните разбирания.

„А и нашите“ — често си мислеше Дел Марко. И все пак той бе сигурен в две неща, макар да се съмняваше, че изобщо е възможно да ги докаже.

Това беше мястото, откъдето — във времето и пространството — човешкият вид водеше своя произход.

И този Монолит бе първият от неговите многобройни божества.

9. Небесният свят

— Снощи в спалнята ми имаше мишки — полу на шега се оплака Пул. — Можеш ли да ми намериш котка?

Д-р Уолис изглеждаше озадачена, после се разсмя.

— Трябва да си чул почистващите микроти — ще наредя да проверят програмирането им, за да не те безпокоят. Гледай да не настъпиш някой, ако го хванеш на работа — в противен случай ще повика за помощ и всичките му приятели ще се стекат да събират парчетиите.

Толкова много за учене — толкова малко време! Не, това не беше вярно, напомни си Пул. Спокойно можеше да му остава още цял век благодарение на медицинската наука през тази епоха. Тази мисъл вече започваше да го изпълва по-скоро с тревога, отколкото с удоволствие.

Сега поне с лекота можеше да следи повечето разговори и се бе научил да произнася думите така, че Индра да не е единствената, която е способна да го разбира. Радваше се, че английският е станал световен език, макар все още да се използваха френски, руски и китайски.

— Имам още един проблем, Индра, и предполагам, че ти си единственият човек, който може да ми помогне. Защо когато казвам „Бог“, хората изглеждат смутени?

Индра изобщо не изглеждаше смутена — всъщност тя се засмя.

— Това е много сложен въпрос. Иска ми се старият ми приятел доктор Хан да беше тук, за да ти го обясни — но той е на Ганимед и се грижи за всеки останал истински вярващ, когото успее да открие там. Когато всички стари религии загубиха вярата на хората — някой път ще ти разкажа за папа Пий XX, един от най-великите мъже в историята! — ние все още се нуждаехме от дума за Първопричината или за Твореца на вселената, ако такъв изобщо съществува… Имаше много предложения — Део, Тео, Юпитер, Брама. Всички бяха изпитани и някои от тях все още се използват — особено любимото на Айнщайн, „Стареца“. Но днес, изглежда, е на мода Деус.

— Ще се помъча да го запомня, но все пак ми се струва тъпо.

— Ще свикнеш. Ще те науча на няколко сравнително приемливи ругатни, с които да изразяваш чувствата си…

— Казваш, че всички стари религии били дискредитирани. В какво тогава вярват хората днес?

— В колкото могат по-малко. Всички сме или деисти, или теисти.

— Нищо не разбирам. Дай ми определенията, моля те.

— По твое време са били малко по-различни, но ще ти кажа най-новата версия. Теистите вярват, че съществува не повече от един Бог, а деистите, че съществува не по-малко от един Бог.

— Страхувам се, че разликата ми се губи.

— Ще се удивиш колко яростни спорове се водят. Преди пет века някой използвал онова, което е известно като сюрреална математика, за да докаже, че между теисти и деисти съществуват безкраен брой степени. Разбира се, както повечето, които се занимават с безкрайността, той превъртял. Между другото, най-известните деисти са американци — Вашингтон, Франклин, Джеферсън.

— Те са живели малко преди моето време — макар че ще се изненадаш колко много хора не го съзнават.

— А сега имам добра новина. Джо — професор Андерсън — най-после даде своето разрешение. Вече си в достатъчно добра форма, за да се преместиш в постоянна квартира.

— Това наистина е добра новина. Всички тук се отнасяха добре към мен, но ще се радвам да имам свое собствено жилище.

— Ще ти трябват нови дрехи и някой, който да ти показва как да ги носиш. И да ти помага със стотиците дребни ежедневни неща, които могат да ти губят толкова много време. Затова си позволихме волността да ти намерим личен помощник. Влез, Данил…

Данил беше дребен, светлокестеняв мъж на около трийсет и пет години, който изненада Пул, като не размени с него обичайния поздрав с допир на длани за автоматичен обмен на информация. Всъщност оказа се, че Данил няма идентификация: винаги, когато се налагаше, той вадеше малък пластмасов правоъгълник, очевидно изпълняващ същата функция като електронните карти от двайсет и първи век.

— Данил ще бъде твой водач и… как беше думата? Никога не мога да я запомня — звучи почти като „триножник“. Специално е обучен за тази работа. Сигурна съм, че ще ти е от полза.

Въпреки че оцени жеста, това го накара да се почувства малко неудобно. Прислужник, леле! Не можеше да си спомни някога да е виждал такъв — по негово време те вече бяха изчезващ вид. Пул започваше да се чувства като герой от английски роман от началото на двайсети век.

— А докато Данил организира пренасянето ти, ние с теб ще идем на малко пътуване нагоре… до лунния етаж.

— Прекрасно. На какво разстояние се намира?

— А, на дванайсетина хиляди километра.

— Дванайсет хиляди! Това ще ни отнеме часове!

Индра изглеждаше изненадана от забележката му, после се усмихна.

— Не чак толкова много, колкото си мислиш. Не — все още нямаме телепортатори като в „Стар Трек“ — макар че, струва ми се, продължават да работят по въпроса! Така че имаш избор — въпреки че съм сигурна какво ще предпочетеш. Можем да се качим с външен асансьор и да се наслаждаваме на гледката, или да вземем вътрешен и да похапнем, докато гледаме някакво леко представление.

— Не мога да си представя, че някой би поискал да остане вътре.

— Ще се изненадаш. За някои хора е прекалено шеметно — особено за посетители от по-долните етажи. Дори планинари, които твърдят, че са свикнали с височини, могат да позеленеят, когато се издигнат на хиляди километри, вместо метри.

— Ще рискувам — усмихнато отвърна Пул. — Бил съм и по-високо.

Когато минаха през двойния шлюз във външната стена на Кулата (представяше ли си, или наистина изпита странно чувство за дезориентация?), двамата се озоваха в нещо, което изглеждаше като зала на много малък театър. Вътре имаше пет реда от по десет седалки, насочени към един от огромните панорамни прозорци, които все още смущаваха Пул, тъй като не можеше да забрави стотиците тонове въздушно налягане, опитващи се да ги пръснат на парченца в космоса.

Дванайсетината други пътници, които навярно никога не се бяха замисляли по този въпрос, изглеждаха напълно спокойни. Щом го познаха, всички му се усмихнаха, любезно кимнаха, после се извърнаха, за да се насладят на гледката.

— Добре дошли в „Небесната зала“ — приветства ги неизбежният автоглас. — Изкачването започва след пет минути. На долния етаж ще намерите освежителни напитки и тоалетни.

„Колко точно ще продължи това пътуване? — зачуди се Пул. — Натам и обратно ще изминем повече от двайсет хиляди километра. В предишния си живот на Земята никога не съм преживявал подобно нещо.“

Докато чакаха изкачването да започне, той се наслаждаваше на шеметната панорама, разкриваща се две хиляди километра надолу. В северното полукълбо бе зима, но климатът наистина драстично се беше променил, защото на юг от арктическия кръг почти нямаше сняг.

Над Европа имаше съвсем малко облаци и се виждаха толкова много подробности, че замъгляваха погледа. Пул един по един разпозна големите градове, чиито имена отекваха към далечни векове — те бяха започнали да изчезват още по негово време, когато комуникационната революция промени лицето на света, а сега бяха останали още по-малко. Освен това видя водни басейни на най-невероятни места — северносахарското езеро Саладин представляваше едва ли не малко море.

Пул бе дотолкова погълнат от гледката, че изобщо забрави за времето. Внезапно осъзна, че са изтекли много повече от пет минути — и все пак асансьорът сякаш продължаваше да стои неподвижен. Дали нещо не се беше повредило, или просто очакваха закъснели пътници?

И после разбра нещо толкова необикновено, че отначало не повярва на собствените си очи. Панорамата се бе разширила, сякаш вече се бяха издигнали със стотици километри! Пред погледа му в рамката на прозореца бавно продължаваха да се появяват нови детайли от планетата долу.

Тогава му хрумна очевидното обяснение и той се засмя.

— Спокойно можеше да ме измамиш, Индра! Мислех си, че това е самата действителност — а не видеопрожекция!

Тя го погледна с иронична усмивка.

— Я пак си помисли, Франк. Започнахме да се издигаме, преди десетина минути. Вече трябва да се движим с… о, поне с хиляда километра в час. Макар да са ми казвали, че тези асансьори могат да достигат максимално ускорение от сто g, при това малко разстояние ние няма да вдигнем повече от десет.

— Това не е възможно! Шест g е максимумът, на който ме подлагаха в центрофугата и хич не ми беше приятно да тежа половин тон. Сигурен съм, че откакто влязохме тук, изобщо не сме се помръдвали.

Пул леко бе повишил глас и внезапно осъзна, че другите пътници се преструват, че не забелязват нищо.

— Не разбирам как става, Франк, но се нарича „инерционно поле“. И се бележи със символа „С“ — по името на прочут руски учен, Сахаров.

Мозъкът му бавно асимилира информацията и едновременно с това го обзе чувство на благоговейна почуда. Това наистина беше „техника, неразличима от вълшебство“.

— Някои от приятелите ми мечтаеха за „космически двигатели“ — енергийни полета, които да изместят ракетите и да позволяват движение без каквото и да е усещане за ускорение. Повечето от нас ги смятахме за луди, но, изглежда, са били прави! Все още ми е трудно да повярвам… и ако не греша, теглото ни започва да намалява.

— Да — приспособява се към лунните стойности. Когато излезем навън, ще почувстваш, че сме на Луната. Но, за Бога, Франк — забрави, че си инженер и просто се наслаждавай на гледката.

Това беше добър съвет, но дори докато наблюдаваше Африка, Европа и голяма част от Азия да се появяват в полезрението му, Пул не можеше да откъсне мислите си от това удивително откритие. И все пак не трябваше да е чак толкова изненадан: знаеше, че от негово време насетне е постигнат огромен напредък в областта на космическите двигатели, но не бе съзнавал, че имат толкова драматично приложение в ежедневния живот — ако този термин можеше да се отнесе за обитаването на небостъргач с височина трийсет и шест хиляди километра.

А епохата на ракетите трябва да беше завършила векове по-рано. Всичките му познания по двигателни системи и горивни камери, йонни тласкачи и ядрени реактори бяха тотално остарели. Естествено, това вече нямаше значение — но той разбираше тъгата, която трябва да бе изпитал капитанът на платноходен кораб, когато платното беше отстъпило мястото си на парата.

Настроението му рязко се промени. Пул не успя да се сдържи и се усмихна, когато автогласът съобщи:

— Пристигане след две минути. Моля, погрижете се да не оставяте каквито и да е лични вещи тук.

Колко често бе чувал същото предупреждение по време на някой полет! Той си погледна часовника и с изненада откри, че са се издигали по-малко от половин час. Това означаваше средна скорост поне двайсет хиляди километра в час. И все пак не бяха усетили никакво движение. Нещо повече — през последните десетина минути трябва да бяха намалявали скоростта си толкова бързо, че според всички закони би трябвало да са се залепили за покрива с глави, сочещи надолу към Земята!

Вратите безшумно се разтвориха и докато излизаше навън, Пул отново усети слабата дезориентация, която беше забелязал на влизане в асансьорната зала. Този път обаче знаеше какво означава това: минаваше през преходната зона, в която инерционното поле се застъпваше с гравитацията — на този етаж, равна на лунната.

Макар че гледката на отдалечаващата се Земя бе величествена дори за астронавт като него, в нея нямаше нищо неочаквано или изненадващо. Но кой би могъл да си представи гигантска зала, очевидно обхващаща цялата широчина на Кулата, така че отсрещната стена се намираше на повече от пет километра разстояние? Навярно на Луната и Марс вече имаше още по-големи затворени пространства, но това определено трябва да беше едно от най-огромните в самия космос.

Стояха на наблюдателната платформа, издигната на петдесет метра на външната стена, и пред тях се разкриваше удивително разнообразна панорама. Очевидно бе направен опит за възпроизвеждане на най-различни географски райони от Земята. Точно под тях имаше няколко стройни дървета, които Пул отначало не успя да разпознае: после разбра, че са дъбове, приспособени към една шеста от нормалната им гравитация. „Как ли биха изглеждали тук палми? — зачуди се той. — Навярно като гигантски тръстики…“

В далечината се виждаше малко езеро, в което се вливаше река, извиваща се из тревиста равнина и после изчезваща в нещо, напомнящо на гигантска смокиня. Какъв бе източникът на водата? Пул беше доловил далечен барабанен звън и когато плъзна поглед по леко заоблената стена, откри миниатюрна Ниагара със съвършена дъга, издигнала се в пръските над нея.

Можеше да остане там с часове и да се възхищава на гледката, без да изчерпа всички чудеса в тази сложна и блестящо замислена симулация на планетата под тях. Докато там се оформяха все нови и враждебни екосистеми, човешката раса навярно изпитваше постоянно нарастваща потребност да си спомня своя произход. Разбира се, дори по негово време във всички градове имаше паркове, които — макар и далечно — напомняха за Природата. Същият замисъл трябва да действаше и тук, само че в много по-грандиозен мащаб. Сентръл парк, Африканската кула!

— Хайде да слезем долу — каза Индра. — Има толкова много за гледане, а не мога да идвам тук толкова често, колкото ми се иска.

Макар че при тази ниска гравитация вървяха почти без усилие, от време на време се възползваха от малка монорелсова мотриса и веднъж спряха да се освежат в кафене, умело скрито в дънера на секвоя, която трябва да беше висока поне двеста и петдесет метра.

Наоколо имаше съвсем малко хора — техните спътници отдавна бяха изчезнали — и двамата сякаш имаха цялата тази прелест само за себе си. Всичко бе толкова красиво поддържано, навярно от цели армии роботи, че от време на време Пул си спомняше за екскурзията си в Дисниленд като малък. Но тук беше още по-прекрасно: нямаше тълпи и почти нищо не подсказваше за човешката раса и нейните творения.

Възхищаваха се на превъзходна колекция от орхидеи, някои с невероятна големина, когато Пул бе сполетян от един от най-силните шокове в живота му. Докато минаваха покрай типична градинарска барака, вратата се отвори и навън се появи самият градинар.

Франк Пул винаги се беше гордял със самообладанието си и никога не си бе представял, че като здравомислещ възрастен ще е в състояние да издаде уплашен вик. Но като всяко момче от неговото поколение, той беше гледал всички филми от серията „Джурасик парк“ — и можеше да познае раптора, когато погледът му срещнеше неговия.

— Ужасно съжалявам — с очевидна загриженост каза Индра. — Изобщо не ми дойде наум да те предупредя.

Опънатите нерви на Пул постепенно се отпуснаха. Разбира се, в този навярно прекалено подреден свят не можеше да има каквато и да е опасност, но все пак…!

Динозавърът отвърна на погледа му с очевидна липса на всякакъв интерес, после се пъхна обратно в колибата си и отново се появи навън с гребло и градинарски ножици в голяма, увиснала през рамото му торба. С птича походка той бавно се отдалечи от тях, без изобщо да поглежда назад, докато не изчезна зад някакви десетметрови слънчогледи.

— Трябваше да ти обясня — замислено каза Индра. — Когато можем, предпочитаме да използваме биоорганизми, вместо роботи — предполагам, че можеш да го наречеш въглероден шовинизъм. Виж сега, съществуват само няколко животни, които донякъде могат да си служат с ръце, и по едно или друго време ние сме използвали всичките. А ето и загадката, която никой не е успял да реши. Логично е да се мисли, че усъвършенстваните тревопасни като шимпанзетата и горилите ще са подходящи за такъв вид работа. Е, обаче не са — липсва им търпение за нея. Но месоядните, като този наш приятел тук, са изключително подходящи и лесно се подлагат на дресировка. Нещо повече — ето ти поредния парадокс! — след като бяха изменени, те станаха кротки и добродушни. Разбира се, зад тях стоят почти хиляда години генно инженерство, а виж какво е постигнал с вълка първобитният човек, при това само с метода на опита и грешката!

Индра се засмя и продължи:

— Може и да не повярваш, Франк, но те също са отлични детегледачи — хлапетата ги обожават! Има една петстотингодишна шега: „Би ли поверил децата си на динозавър? Какво? И да рискувам да го наранят!“

Пул се присъедини към смеха й, отчасти засрамен от страха си. За да промени темата, той й зададе въпроса, който продължаваше да го човърка:

— Всичко това е чудесно, но защо е целият този труд, когато всички в Кулата могат да стигнат до оригинала също толкова бързо?

Индра замислено го погледна, като претегляше думите си.

— Това не е съвсем вярно. За всеки, който живее над равнището на половин g, е неудобно — даже опасно — да се спуска на Земята, дори в гравитостол.

— Със сигурност не и за мен! Аз съм роден и отрасъл при едно g — и на борда на „Дискавъри“ никога не съм занемарявал упражненията си.

— Ще трябва да поговориш за това с професор Андерсън. Навярно не би трябвало да ти го казвам, но се водят разгорещени спорове за настоящото настройване на биологичния ти часовник. Очевидно той никога не е спирал напълно и предположенията за реалната ти възраст варират от петдесет до седемдесет години. Макар че си в чудесна форма, не можеш да очакваш, че ще възстановиш всичките си сили — и то след хиляда години!

„Сега започвам да разбирам“ — мрачно си каза Пул. Това обясняваше уклончивостта на Андерсън и всички тестове за мускулни реакции, на които го подлагаха.

„Изминах целия път от Юпитер дотук — на две хиляди километра от Земята — но колкото и често да я посещавам във виртуалната реалност, може би никога повече няма да стъпя на повърхността на родната си планета.

Не съм сигурен дали ще успея да понеса това…“

10. Почит към Икар

Унинието му бързо отмина: имаше толкова много неща за правене. И хиляда живота нямаше да му стигнат, така че се налагаше да избира от безбройните развлечения, които предлагаше тази епоха. Опитваше се, макар и невинаги успешно, да избягва незначителното и да се съсредоточава върху важното — най-вече върху образованието си.

В това отношение мозъчната шапка — и голямото колкото книга контролно устройство, което вървеше заедно с нея, неизбежно наречено „мозъчна кутия“ — му беше от огромна полза. Скоро разполагаше с малка библиотека от плочки с „моментално познание“, всяка от които съдържаше целия материал, необходим за получаване на университетска научна степен. Когато вкараше някоя от тях в мозъчната кутия и я настроеше на нужните му скорост и интензитет, последваше светлинен проблясък и сетне период на несъзнателност, който можеше да продължи цял час. Когато се събудеше, като че ли се бяха отворили нови участъци от ума му, макар да разбираше, че са там единствено когато ги потърсеше. Сякаш беше собственик на библиотека, неочаквано открил лавици с книги, които не е знаел, че има.

До голяма степен бе господар на собственото си време. От чувство за дълг — а и от благодарност — приемаше колкото може повече молби за срещи с учени, историци, писатели и творци, работещи в медии, които често бяха неразбираеми за него. Освен това получаваше безброй покани от други граждани на четирите кули, които беше принуден да отхвърля.

Най-изкусителни — и най-трудно устоими — бяха онези, които пристигаха от красивата планета долу. „Разбира се — бе му казал професор Андерсън, — ако за кратко се спуснеш на повърхността със съответната животоподдържаща система, ти ще оцелееш, но няма да ти е приятно. А може и още повече да отслабиш невромускулната си система. Тя изобщо не се е възстановила напълно от онзи хилядолетен сън.“

Другият му наставник, Индра Уолис, го закриляше от излишни досадници и го съветваше кои молби да приема — и кои любезно да отхвърля. Сам той никога не би успял да проумее социално-политическата структура на това невероятно сложно общество, но скоро разбра, че макар теоретично всички класови различия да бяха изчезнали, имаше няколко хиляди свръхграждани. Джордж Оруел се оказваше прав — някои винаги бяха по-равни от другите.

Имаше моменти, в които, воден от опита си от двайсет и първи век, Пул се чудеше кой плаща за цялото това гостоприемство — дали някой ден нямаше да му представят еквивалента на фантастична хотелска сметка? Но Индра бързо го успокои: той бил уникален и безценен музеен експонат, така че никога нямало да му се наложи да се безпокои за такива тривиални грижи. Щял да получава каквото поиска — в разумни граници. Пул се зачуди какви ли са те и дори не му дойде наум, че един ден ще опита да разбере.

Всички най-важни неща в живота се случват случайно и той беше включил стенния си дисплей на безредно сканиране без звук, когато вниманието му привлече удивителна картина.

— Прекрати сканирането! Включи звука! — напълно излишно извика Пул.

Позна музиката, но трябваше да минат няколко минути, преди да се сети точно откъде е. Фактът, че на стената крилати човеци грациозно кръжаха един около друг несъмнено му помогна. Но Чайковски щеше да е смаян, ако можеше да види това изпълнение на „Лебедово езеро“, в което танцьорите наистина летяха…

Няколко минути Пул гледаше като хипнотизиран, докато окончателно не се убеди, че това са истински хора, а не симулация: дори по негово време човек никога не можеше да е сигурен. Навярно балетът се изпълняваше в някоя от многобройните среди с ниска гравитация — много голямо пространство, ако се съдеше по някои от образите. Можеше да е дори тук, в Африканската кула.

„Искам да опитам това“ — реши той. Никога не беше успял да прости на Космическата агенция, че му забрани едно от най-големите му удоволствия — забавения групов парашутен скок, въпреки че разбираше причината: агенцията не искаше да рискува ценните си инвестиции. Лекарите и без това не бяха доволни от някогашния му инцидент по време на полет с делтапланер. За щастие юношеските му кости напълно бяха зараснали.

„Е — помисли си Пул, — сега вече няма кой да ме спре… освен професор Андерсън…“

За негово облекчение, лекарят реши, че това е отлична идея. Освен това Пул с удоволствие откри, че всяка от кулите разполага със собствена летателна зала на равнището с една десета g.

За няколко дни му направиха криле, които по нищо не напомняха изящните творения, носени от изпълнителите в „Лебедово езеро“. На мястото на перата имаше гъвкава мембрана и когато стисна скобите, прикрепени за носещите ребра, Пул разбра, че трябва повече да прилича на прилеп, отколкото на птица. Само че неговото „Размърдай се, Дракула!“ не оказа каквото и да е въздействие върху инструктора му, който очевидно не беше запознат с вампирите.

По време на първите уроци Пул носеше леки ремъци, за да не може да се отдалечава, докато му показват основните удари с криле — и най-важно, докато се учи на контрол и стабилност. Подобно на много други усвояеми умения, летенето не беше толкова просто, колкото изглеждаше.

Чувстваше се смешен с тези обезопасяващи ремъци — как бе възможно някой да се нарани при една десета g! — и беше доволен, че му трябват само няколко урока. Астронавтският му опит несъмнено помогна. Той бил, каза му инструкторът, най-добрият ученик, който някога имал: но навярно казваше същото и на всички други.

След десетина свободни полета в зала с дължина четирийсет метра, пресечена от различни препятствия, които той спокойно заобиколи, Пул получи разрешение за първото си соло — и отново се почувства като тогава, когато деветнайсетгодишен се готвеше да отлети с древната „Чесна“ от флагстафския аероклуб.

Скучното име „летателна зала“ не го беше подготвило за мястото на този първи полет. Макар да изглеждаше още по-огромно от пространството, пълно с гори и градини, то бе с приблизително същите размери, тъй като заемаше цял етаж от плавно заострящата се кула. Кръгла и празна, висока половин и широка повече от четири километра, залата наистина изглеждаше безкрайна, защото нямаше особености, които да задържат окото. Тъй като бяха еднообразно бледосини, стените подсилваха впечатлението за безгранично пространство.

Пул всъщност не беше повярвал в хвалбите на инструктора: „Можеш да имаш какъвто пейзаж поискаш“ и възнамеряваше да го срази с нещо, което смяташе за неизпълнимо предизвикателство. Но по време на този първи полет с шеметната височина от петдесет метра нищо не отвличаше вниманието му. Разбира се, падането от равностойната височина пет метра при десет пъти по-високата земна гравитация можеше да свърши със строшен врат — тук обаче бяха невъзможни дори незначителни натъртвания, тъй като целият под бе покрит с мрежа от гъвкави кабели. Цялата зала представляваше гигантски трамплин. Човек можеше хубаво да се забавлява тук, помисли си Пул — дори без криле.

Със силни удари на крилете той се издигна във въздуха. Струваше му се, че вече е на стотици метри височина и продължава да се издига.

— По-бавно! — извика инструкторът. — Не мога да те настигна!

Пул се изпъна, после се опита бавно да се претърколи във въздуха. Чувстваше се шеметно и леко (тежеше по-малко от десет килограма!) и се чудеше дали не е повишена концентрацията на кислород.

Беше прекрасно — съвсем различно от нулева гравитация, тъй като изискваше физическо усилие. Най-приближаващото се до летенето преживяване бе подводното плуване: искаше му се тук да има птици, както някога над тропичните рифове, където често го съпътстваха също толкова пъстроцветните коралови рибки.

Инструкторът го накара да изпълни поредица от маневри — претъркаляния, лупинги, летене с главата надолу, реене…

— Не мога да те науча на нищо повече — накрая каза той. — А сега да се насладим на гледката.

За миг Пул едва не загуби самообладание — както навярно и се очакваше. Защото без каквото и да е предупреждение се оказа заобиколен от покрити със сняг планини и летеше по тесен проход, само на метри от някакви зловещо назъбени скали.

Разбира се, това не можеше да е истина. Тези планини бяха също толкова нематериални, колкото и облаците и ако пожелаеше, Пул можеше да прелети право през тях. Въпреки това той се отдалечи от скалите (на един от скалните первази имаше орлово гнездо с две яйца, които сякаш можеше да докосне, ако се приближеше) и се насочи към по-открито пространство.

Планините изчезнаха и внезапно се спусна нощ. После изгряха звездите — не жалките няколко хиляди в обеднелите земни небеса, а безброй. И не само звезди, а също спирални вихри на далечни галактики и гъсти слънчеви рояци от сферични купове.

Нямаше начин това да е реално, даже Пул с вълшебство да се беше озовал в свят, в който съществуват такива небеса. Защото тези галактики се отдалечаваха пред очите му — звездите избледняваха, експлодираха и се раждаха в звездни ясли от сияйна огнена мъгла. Всеки миг трябва да изминаваха милиони години…

Поразителният спектакъл изчезна също толкова бързо, колкото се бе появил. Отново летеше в пустото небе, сам с инструктора си в безличния син цилиндър на летателната зала.

— Струва ми се, че за един ден ти е достатъчно — понесъл се няколко метра над него каза инструкторът. — Какъв пейзаж би желал за следващото си идване?

Пул не се поколеба и усмихнат отговори на въпроса.

11. Да дойдат драконите

Никога не би повярвал, че е възможно, дори с помощта на техниката от тази епоха. Колко терабайта — петабайта… изобщо съществуваше ли термин за такъв капацитет информация? — трябва да бяха събрани през вековете и на какъв носител? Беше по-добре да не мисли за това и да последва съвета на Индра: „Забрави, че си инженер и просто се наслаждавай на гледката“.

Сега вече определено се наслаждаваше, макар че удоволствието му се примесваше с почти непреодолима носталгия. Защото летеше, или поне така изглеждаше, на височина около два километра над прекрасния и незабравим пейзаж от младостта си. Разбира се, перспективата мамеше, тъй като залата беше само половин километър висока, но илюзията бе съвършена.

Той закръжи около Метеоритния кратер. Спомняше си как се катереше по склоновете му по време на началното си обучение като астронавт. Беше невероятно, че някой изобщо може да се е съмнявал в произхода и основателността на името му! И все пак прочутите геолози от двайсети век бяха настоявали, че кратерът е вулканичен и едва с настъпването на космическата ера неохотно бяха приели, че всички планети все още са под постоянна бомбардировка.

Пул бе напълно убеден, че приятната скорост, с която летеше, е по-скоро двайсет, отколкото двеста километра в час, и все пак стигна до Флагстаф за по-малко от петнайсет минути. И там бяха блестящите бели куполи на обсерваторията „Лоуъл“[46], която посещаваше толкова често като дете и чийто добродушен персонал несъмнено носеше отговорността за избора му на професия. Понякога се беше чудил какъв ли щеше да стане, ако не се бе родил в Аризона, близо до мястото, където бяха създадени най-дълговечните и въздействащи марсиански фантазии. Навярно беше плод на въображението му, но му се стори, че може да види уникалната гробница на Лоуъл, разположена близо до огромния телескоп, толкова дълго разпалвал мечтите му.

От коя година и от кой сезон бе тази симулация? Предполагаше, че изображението е заснето от шпионските сателити, следили света в началото на двайсет и първи век. Не можеше да е много по-късно от собственото му време, защото планът на града беше точно такъв, какъвто си го спомняше. Навярно, ако се спуснеше достатъчно ниско, можеше да види дори самия себе си…

Но знаеше, че е абсурдно — вече бе открил, че това е най-близката точка, до която можеше да стигне. Ако се приближеше повече, образът започваше да се разкъсва и да се разпада на основни пиксели. По-добре да поддържа това разстояние и да не разваля прекрасната илюзия.

И ето че — невероятно! — там се виждаше малкият парк, в който беше играл с приятелите си от училище. Градските сановници винаги бяха спорили за поддръжката му, тъй като снабдяването с вода ставаше все по-трудно. Е, поне бе оцелял до това време — което и да беше то.

И тогава го връхлетя друг спомен и от очите му бликнаха сълзи. Когато успяваше да се прибере вкъщи от Хюстън или Луната, винаги се разхождаше по тези тесни алеи с любимия си родезийски риджбек, хвърляше му пръчки, които да донесе, както от незапомнени времена бяха правили човек и куче.

Пул с цялата си душа се бе надявал, че Рики все още ще е там, за да го посрещне, когато се върне от Юпитер. Беше го поверил на грижите на по-малкия си брат Мартин. Той едва не загуби контрол и се спусна няколко метра надолу, докато възвърне стабилността си, сблъскал се за пореден път с горчивата истина, че и Рики, и Мартин от векове се бяха превърнали в прах.

Когато погледът му отново се проясни, забеляза, че тъмната ивица на Големия каньон се мержелее на далечния хоризонт. Чудеше се дали да се насочи натам — започваше малко да се уморява — когато осъзна, че не е сам в небето. Приближаваше се нещо друго и определено не беше човек. Макар тук да му бе трудно да преценява разстоянията, нещото изглеждаше прекалено голямо.

„Е — помисли си той, — не съм особено изненадан, че срещам тук птеродактил. Всъщност тъкмо такова нещо би трябвало да очаквам. Надявам се, че е добронамерен — или че ще мога да му избягам, ако не е. О, не!“

Птеродактилът не беше лошо предположение: може би осем точки от десет възможни. Но сега към него с бавно размахване на огромните си ципести криле се приближаваше дракон — право от страната на приказките. И за да е пълна картината, на гърба му седеше красива жена.

Поне Пул реши, че е красива. Традиционният образ беше силно изопачен от незначителна подробност: голяма част от лицето й се криеше зад чифт огромни авиаторски очила, които можеха да идват направо от откритата седалка на биплан от Първата световна война.

Пул увисна във въздуха като във вода, докато чудовището не се приближи достатъчно, за да чуе плясъка на могъщите му криле. Дори когато беше на по-малко от двайсет метра, той не можеше да определи дали е машина, или биоорганизъм. Навярно и двете.

И после забрави за дракона, защото ездачката му свали очилата си.

Проблемът с клишетата, бе отбелязал — навярно с прозявка — някой философ, е, че са толкова досадно верни.

Но „любовта от пръв поглед“ никога не е досадна.

Данил не успя да му даде каквато и да е информация, но пък и Пул не беше очаквал това от него. Неговият вездесъщ придружител — той определено не се вписваше в идеята за класически прислужник — изглеждаше толкова ограничен, че Пул понякога се чудеше дали не е умствено недоразвит, колкото и невероятно да му се струваше. Мъжът разбираше как функционират всички домашни уреди, бързо и ефикасно изпълняваше прости поръчки и се ориентираше из кулата. Но това бе всичко — с него не можеше да се води интелигентен разговор и всички любезни въпроси за семейството му бяха посрещани с поглед на пълно неразбиране. Пул дори се чудеше дали и той не е биоробот.

Индра обаче веднага му даде отговора, от който се нуждаеше.

— А, срещнал си се с дамата на дракона!

— Така ли я наричаш? Как е истинското й име — можеш ли да ми дадеш идентификацията й? Бяхме в такова положение, че не можехме да допрем дланите си.

— Разбира се, отваря ти се парашутът.

— Това пък откъде го взе?

Индра изглеждаше необичайно смутена.

— Нямам представа — от някоя стара книга или филм. Подходящ израз ли е?

— Не и ако си на повече от петнайсет.

— Ще се помъча да го запомня. А сега ми разкажи какво се случи — освен ако не искаш да ревнувам.

Вече бяха толкова добри приятели, че можеха съвсем искрено да разговарят на всякакви теми. Наистина, двамата на шега се бяха оплаквали от пълната си липса на романтичен интерес един към друг — макар че веднъж Индра беше отбелязала: „Предполагам, че ако бяхме попаднали на пустинен астероид без надежда за избавление, щяхме да стигнем до някакво споразумение“.

— Първо ми кажи коя е тя.

— Казва се Аврора Макоули и освен всичко друго е председател на Дружеството за творчески анахронизми. И ако си мислиш, че драконът е нещо внушително, почакай да видиш някое от другите й… хм… творения. Като например Моби Дик и цяла зоологическа градина динозаври, за които майката Природа изобщо не си е и помисляла.

„Това е прекалено хубаво, за да е истина — каза си Пул. — Аз съм най-големият анахронизъм на планетата Земя.“

12. Разочарованието

До този момент почти беше забравил онзи разговор с психолога от Космическата агенция.

— Ще отсъствате от Земята поне три години. Ако желаете, мога да ви дам безболезнен анафродизиакален имплантант, който ще действа по време на мисията. Обещавам ви, че когато се върнете у дома, няма да имате никакви проблеми да го компенсирате.

— Не, благодаря — бе отвърнал Пул, като се опитваше да не проявява никакви чувства. — Мисля, че мога да се справя с проблема.

Въпреки това след третата-четвъртата седмица стана подозрителен — както и Дейвид Боумън.

— И аз го забелязах — каза Дейв. — Обзалагам се, че проклетите доктори са ни сложили нещо в храната.

Каквото и да беше — ако изобщо съществуваше — това нещо отдавна вече не действаше. До този момент Пул бе прекалено зает, за да се забърква в емоционални връзки, и любезно беше отклонил щедрите предложения на няколко млади (и не чак толкова млади) дами. Не бе сигурен дали ги привлича физиката, или славата му: навярно просто изпитваха любопитство към мъж, който — доколкото знаеха — можеше да е техен прадядо отпреди двайсет-трийсет поколения.

За негова радост, идентификацията на г-жа Макоули обхващаше информацията, че в момента няма любовници. Той не губи повече време и се свърза с нея. Двайсет и четири часа по-късно седеше на второ седло, обгърнал с ръце кръста й. Освен това вече беше научил защо са необходими авиаторските очила: драконът бе пълен робот и спокойно можеше да лети със сто километра в час. Пул се съмняваше, че който и да е истински дракон би постигнал такива скорости.

Не го изненадваше фактът, че постоянно менящите се пейзажи идваха направо от легендите. Когато изпревариха летящото му килимче, Али Баба ядосано размаха ръце към тях и извика: „Не виждате ли къде вървите!“. И все пак той трябваше да е далеч от Багдад, защото вълшебните кули, над които кръжаха сега, можеха да са единствено Оксфорд.

Аврора потвърди предположението му и посочи надолу:

— Това е кръчмата — гостилницата, в която Люис и Толкин се срещали с приятелите си. А погледни към реката — онзи кораб, който тъкмо излиза изпод моста — виждаш ли двете момиченца и свещеника вътре?

— Да — отговори той, като надвика вихърния дъх на дракона. — И предполагам, че едното от тях е Алиса.

Аврора се обърна и му се усмихна през рамо. Изглежда й бе доставил искрено удоволствие.

— Точно така, тя е неин пълен аналог, основаващ се на снимките на преподобния. Страхувах се, че няма да го знаеш. След твоето време толкова много хора са престанали да четат.

Пул усети прилив на задоволство.

„Мисля, че издържах поредното изпитание — самодоволно си каза той. — Язденето на дракона трябва да беше първото. Чудя се още колко ми остават? Може би бой с мечове?“

Но повече нямаше и отговорът на вечния въпрос „У вас или у нас?“ бе: неговият апартамент.

На следното утро, обръснат и унижен, той се свърза с професор Андерсън.

— Всичко вървеше прекрасно — оплака се той, — когато тя внезапно изпадна в истерия и ме отблъсна. Уплаших се, че неволно може да съм я наранил… После тя извика на осветлението да се включи — бяхме на тъмно — и скочи от леглото. Предполагам, че съм зяпал като пълен глупак… — Той мрачно се засмя. — Тя определено си струваше да я гледам.

— Сигурен съм. Продължавай.

— След няколко минути се поуспокои и каза нещо, което никога няма да мога да забравя.

Андерсън търпеливо го изчака да се вземе в ръце.

— Тя каза: „Наистина съжалявам, Франк. Можехме да си прекараме чудесно. Но не знаех, че са те… осакатили.“

Професорът, изглежда, се озадачи, но само за миг.

— А, разбирам. И аз съжалявам, Франк — навярно трябваше да те предупредя. През трийсетгодишната си практика съм виждал само пет-шест такива случая — и всички поради основателни медицински причини, което със сигурност не се отнася за теб… Обрязването е имало смисъл някога — и дори по твое време, като защита срещу някои неприятни, дори смъртоносни болести в изостаналите страни с лоша хигиена. Но иначе не е имало абсолютно никакво друго оправдание за него — а както току-що сам си открил, дори има няколко аргумента против! След като те прегледах за пръв път, проверих архивите и научих, че до средата на двайсет и първи век имало толкова много съдебни процеси за нарушаване на служебни задължения, че Американската медицинска асоциация била принудена да забрани обрязването. Аргументите на лекарите са много забавни.

— Сигурен съм в това — мрачно отвърна Пул.

— В някои страни тази практика продължила още цял век: после някакъв неизвестен гений съчинил лозунг. Моля те, извини ме за вулгарността: „Бог ни е сътворил — обрязването е богохулство“. Това повече или по-малко сложило край на въпроса. Но ако искаш, няма проблем да ти уредя трансплантация — изобщо няма да си първият в медицинската история.

— Не мисля, че ще има полза. Страхувам се, че всеки път ще се разсмивам.

— Имаш висок дух — вече започваш да го преодоляваш.

Донякъде за негова изненада, Пул осъзна, че прогнозата на Андерсън е вярна. Дори откри, че вече се смее.

— А сега какво, Франк?

— Дружеството за творчески анахронизми на Аврора. Надявах се, че то ще увеличи шансовете ми. Просто открих анахронизъм, който тя не оценява.

13. Странник в странно време

Индра не се отнесе към него със съчувствие, както се беше надявал — навярно в крайна сметка в тяхната връзка имаше известна сексуална ревност. И — нещо далеч по-сериозно — онова, което двамата иронично нарекоха „разгромът на дракона“, доведе до първия им истински спор.

Всичко започна съвсем невинно, когато Индра се оплака:

— Хората винаги ме питат защо съм посветила живота си на такъв ужасен период от историята и едва ли фактът, че е имало още по-лоши, е задоволителен отговор.

— Тогава защо се интересуваш от моя век?

— Защото бележи прехода от варварството към цивилизацията.

— Благодаря. Викай ми просто Конан.

— Конан ли? Единственият с това име, когото познавам, е създателят на Шерлок Холмз.

— Няма значение — извинявай за прекъсването. Разбира се, ние от така наречените развити страни се смятахме за цивилизовани. Поне войната вече не беше на почит и Обединените нации полагаха всички усилия, за да потушат новоизбухналите конфликти.

— Но не много успешно. Ако трябва да ги оценя, ще им дам три по десетобалната система. За нас обаче е невероятен начинът, по който онези хора — чак до началото на третото хилядолетие! — спокойно приемали поведение, което ние бихме сметнали за жестоко. И вярвали в умопомрачаващи…

— Умопомрачителни.

— … глупости, които всеки рационален човек незабавно би отхвърлил.

— Примери, моля.

— Ами, твоят съвсем незначителен неуспех ме подтикна да направя някои проучвания и онова, което открих, ме ужаси. Знаеш ли, че в някои страни всяка година жестоко осакатявали хиляди момиченца, за да запазят девствеността им? Много от тях умирали — но властите си затваряли очите.

— Съгласен съм, че е ужасно, но какво е можело да направи за това правителството на моята страна?

— Много неща, ако е искало. Но това е щяло да обиди хората, които ви снабдявали с нефт, и купували вашите оръжия, например мини, убивали и осакатявали хиляди цивилни.

— Ти не разбираш, Индра. Често нямахме никакъв избор: не можехме да реформираме целия свят. И някой не беше ли казал: „Политиката е изкуството на възможното“?

— Съвсем вярно. И тъкмо затова с нея се занимават само не особено интелигентни хора. Геният обича да предизвиква невъзможното.

— Е, радвам се, че ти си достатъчно гениална, за да разбираш толкова правилно всичко.

— Греша ли, или долавям в думите ти саркастична нотка? Благодарение на компютрите си ние можем да извършваме политически експерименти в киберпространството, преди да ги изпитаме на практика. Ленин не е имал късмет — родил се е сто години по-рано от необходимото. Руският комунизъм е можел да успее — поне за известно време — ако е разполагал с микрочипове. И ако бяха успели да избегнат Сталин.

Познанията на Индра за неговата епоха постоянно го удивляваха — както и невежеството й за толкова много неща, които той приемаше за даденост. В известен смисъл Пул имаше противоположния проблем. Даже да живееше сто години, както уверено му бяха обещали, никога нямаше да научи достатъчно, за да се почувства у дома. Във всеки разговор винаги щеше да има детайли, които не разбира, и шеги, които не проумява. Нещо повече, винаги щеше да се чувства на ръба на погрешна стъпка — на някаква социална катастрофа, която да засрами дори най-добрите от новите му приятели…

… Като например онзи случай, когато обядваше, за щастие в собствения си апартамент, с Индра и професор Андерсън. Храната, приготвяна от автоготвача, винаги бе съвършено приемлива и предвидена така, че да съответства на физиологичните му изисквания. Но в нея определено нямаше нищо вълнуващо и щеше да хвърли в отчаяние който и да е гастроном от двайсет и първи век.

И после, един ден се появи необичайно вкусно ястие, което разбуди живи спомени за лов на сърни и барбекюта от младостта му. В него обаче имаше нещо необичайно, затова Пул зададе очевидния въпрос.

Андерсън само се усмихна, но в продължение на няколко секунди Индра изглеждаше така, сякаш щеше да повърне. После възвърна самообладанието си и рече:

— Ти му кажи — след като се нахраним.

„Какво съм сгрешил пък сега?“ — запита се Пул. Половин час по-късно, докато Индра съвсем съзнателно беше погълната от видеоекрана в отсрещния край на стаята, познанията му за третото хилядолетие осъществиха поредния си сериозен прогрес.

— Месната храна е била на изчезване още по твое време — обясни му Андерсън. — Развъждането на животни за… хм… ядене станало икономически невъзможно. Не зная колко акра земя са били нужни, за да се изхранва една крава, но поне десет души биха могли да живеят с растенията, които давала тя. А с хидропонни методи навярно и сто.

Но онова, което сложило край на целия онзи ужасен бизнес, не била икономиката, а болест. Отначало започнала при едрия рогат добитък, после се разпространила и сред други животни — някакъв вирус, струва ми се, който поразявал мозъка и водел до особено отвратителна смърт. Макар че накрая открили лекарство, вече било прекалено късно, за да върнат часовника назад — пък и във всеки случай, днес синтетичните храни са далеч по-евтини и можеш да ги получаваш с какъвто вкус искаш.

Пул си спомняше седмиците на задоволителна, но безинтересна храна и се отнесе към тези думи доста резервирано. Защо ли, чудеше се той, продължаваха да му се присънват свински ребърца и пържоли на скара?

Далеч по-обезпокоителни обаче бяха другите сънища и Пул се боеше, че скоро ще се наложи да помоли Андерсън за медицинска помощ. Въпреки всичко, което се правеше, за да се чувства у дома, странността и невероятната сложност на този нов свят започваха да го смазват. Насън, сякаш в подсъзнателен опит да избяга, често се връщаше към някогашния си живот, но когато се събудеше, това само още повече влошаваше положението.

Не се оказа добра идеята да иде до Американската кула и да погледне надолу — наистина, а не в симулация — към земята на младостта си. С оптични средства и при чиста атмосфера можеше да се доближи дотолкова, че да види отделни хора, които си вършеха работата и понякога се движеха по познатите му улици…

И някъде в ума му винаги присъстваше мисълта, че там долу някога са живели всички, които е обичал. Майка му, баща му (преди да ги напусне с онази Друга жена), милият чичо Джордж и леля Лил, брат му Мартин и не на последно място няколкото кучета, първи от които бяха топлите кутрета от най-ранното му детство, а последен — Рики.

И над всичко стоеше споменът — и мъката — за Хелена…

Всичко започна като случайна връзка в началото на астронавската му кариера, но с годините ставаше все по-сериозно. Точно преди да замине за Юпитер, двамата решиха да се оженят — когато се върне.

А в случай, че не се върнеше, Хелена искаше да роди дете от него. Все още си спомняше веселата тържественост, с която направиха необходимото…

Сега, хиляда години по-късно, въпреки всичките си усилия Пул не успя да открие дали Хелена е изпълнила обещанието си. Бели петна имаше както в собствената му, така и в колективната памет на човечеството. Най-голямото се дължеше на опустошителния електромагнитен импулс, резултат от падането на астероид през 2304 г., унищожил няколко процента от световните информационни банки, въпреки всички копия и системи за сигурност. Пул не можеше да не се чуди дали данните за собствените му деца не са били сред всички онези безвъзвратно загубени екзабайтове. Може би неговите потомци от трийсето поколение продължаваха да живеят на Земята — но той никога нямаше да разбере.

Донякъде му помогна откритието, че — за разлика от Аврора — някои жени от тази епоха не го смятат за развалена храна. Тъкмо обратното: често намираха обрязването му за възбуждащо, но тази малко странна реакция не позволяваше на Пул да установи каквато и да е сериозна връзка. Не че имаше и особено силно желание — единственото, от което всъщност се нуждаеше, бяха здравословните, безмозъчни упражнения.

Безмозъчни — това беше проблемът. Вече нямаше цел в живота. А върху плещите му лежеше смазващата тежест на прекалено много спомени — в парафраза на заглавието на прочута книга, която бе чел в младостта си, той често си казваше: „Аз съм странник в странно време“.

Понякога дори поглеждаше надолу към прекрасната планета, върху която — ако изпълнеше лекарските нареждания — никога повече нямаше да стъпи, и се чудеше какво ли ще е за втори път да се срещне с космическия вакуум. Макар че не беше лесно да се мине през херметичните шлюзове, без да се вдигне тревога, вече го бяха правили: на всеки няколко години някой решителен самоубиец профучаваше като метеорит през земната атмосфера.

Накрая решението дойде от напълно неочаквана посока.

— Радвам се да се запозная с вас, командир Пул — за втори път.

— Извинете ме, не си спомням, но пък и аз се срещам с толкова много хора.

— Не е нужно да се извинявате. Първата ни среща беше около Нептун.

— Капитан Чандлър! Радвам се да ви видя! Може ли да ви поръчам нещо от автоготвача?

— Каквото и да е, стига да съдържа повече от двайсет процента алкохол.

— Какво правите на Земята? Казаха ми, че никога не влизате в орбитата на Марс.

— Почти е вярно. Макар да съм роден тук, смятам, че това е мръсно, смрадливо място. Има прекалено много хора — пак гонят един милиард!

— По мое време бяха повече от десет милиарда. Между другото, получихте ли благодарственото ми писмо?

— Да, и зная, че трябваше да ви отговоря. Но изчаках отново да се насочим към слънцето. Така че ето ме. За ваше здраве!

Докато капитанът с удивителна бързина изпразваше чашата си, Пул се опита да анализира госта си. Брадите — дори малките кози брадички като тази на Чандлър — съвсем рядко се срещаха в това общество и той не познаваше брадат астронавт: скафандърът правеше брадата неудобна. Разбира се, на капитана можеше години наред да не му се налага да излиза извън кораба, пък и във всеки случай повечето работа в космоса се извършваше от роботи, но винаги съществуваше рискът от неочакваното, когато на човек можеше да му се наложи спешно да облече скафандър. Беше очевидно, че Чандлър е малко ексцентричен, и това спечели сърцето на Пул.

— Не отговорихте на въпроса ми. Какво правите тук, щом не обичате Земята?

— А, на първо място се виждам със стари приятели — чудесно е да забравиш едночасовото забавяне и да водиш истински разговор! Но разбира се, не това е причината. Моята стара ръждясала таратайка е в ремонт. Трябва да сменят и бронята й — когато изтънее до няколко сантиметра, сънят ми става неспокоен.

— Бронята ли?

— Прашният щит. По ваше време не е било такъв проблем, нали? То около Юпитер е доста мръсно, а нормалната ни скорост е няколко хиляди километра — в секунда! Така че постоянно се чува леко потропване, като дъждовни капки по покрива.

— Шегувате се!

— Естествено. Ако наистина можехме да чуем нещо, щяхме да сме мъртви. За щастие този род неприятности се случва много рядко — последният сериозен инцидент беше преди двайсет години. Известни са ни всички основни кометни потоци, където са повечето боклуци, и се опитваме да ги избягваме — освен когато уеднаквяваме скоростта си, за да дадем тласък на леда. Но защо не дойдете на борда да поразгледате, преди да отпрашим за Юпитер?

— С удоволствие… Юпитер ли казахте?

— Е, Ганимед, разбира се. Анубис сити. Имаме адски много работа там, а неколцина от нас имат семейства, които не са виждали месеци наред.

Пул почти не го чу.

Внезапно — неочаквано — и навярно светкавично, той бе открил смисъл да живее.

Командир Франк Пул беше от хората, които мразят да оставят недовършена работа — и няколко космически прашинки, дори летящи с хиляда километра в секунда, едва ли можеха да го обезкуражат.

Имаше да довършва работа на света, някога известен като Юпитер.

II. „Голиат“

14. Сбогом на Земята

„Каквото поискаш — в разумни граници“ — бяха му казали. Франк Пул не беше сигурен дали домакините му ще погледнат на завръщането му към Юпитер като на разумна молба — всъщност самият той не бе съвсем сигурен и започваше да се колебае.

Вече беше поел десетки ангажименти за цели седмици напред. С радост щеше да се освободи от повечето от тях, но за някои щеше да съжалява. Особено му бе неприятно да разочарова последния клас от старата му гимназия — удивително, че все още съществуваше! — който възнамеряваше да го посети през следващия месец.

Пул обаче беше облекчен — и малко изненадан — когато и Индра, и професор Андерсън се съгласиха, че това е прекрасна идея. За първи път съзнаваше, че двамата са били загрижени за психическото му здраве. Навярно ваканцията бе най-доброто възможно лекарство.

И най-важното, капитан Чандлър ужасно се зарадва. „Можете да се настаните в моята каюта — заяви той. — Аз пък ще изритам първата си заместничка от нейната.“ Имаше моменти, в които Пул се чудеше дали със своята брада и арогантност Чандлър не е просто още един анахронизъм. Лесно можеше да си го представи на мостика на разнебитен тримачтов кораб, над който се вее знаме с череп и кръстосани кости.

Щом взе решение, събитията започнаха да се движат с изненадваща бързина. Нямаше почти никакви лични вещи, а и те не му бяха необходими за пътуването. Най-важна беше г-ца Прингъл, неговото електронно второ аз, секретар, който съхраняваше двата му живота, както и малката купчина плочки терабайтова памет, които вървяха заедно с него.

Г-ца Прингъл не беше много по-голяма от електронните бележници от негово време и — подобно на „Колт 45“ от Стария Запад — обикновено обитаваше отворен кобур на кръста му. Тя можеше да контактува с него гласно или чрез мозъчната шапка, а основното й задължение беше да играе ролята на информационен филтър и буфер за външния свят. Като всяка добра секретарка, тя знаеше кога да отговори в подходяща форма: „Съжалявам, господин Пул е зает. Моля, запишете съобщението си и той ще ви отговори колкото може по-скоро“. Обикновено това означаваше никога.

Нямаше с кого толкова да се сбогува, макар че разговори в реално време нямаше да са възможни заради мудната скорост на радиовълните. Той щеше да е в постоянна връзка с Индра и Джо — единствените истински приятели, които имаше.

Донякъде за своя изненада, Пул осъзна, че ще му липсва неговият загадъчен, но полезен „прислужник“, защото сега щеше да му се налага сам да се справя с всички досадни дреболии на ежедневието. На раздяла Данил леко се поклони, но иначе не прояви какъвто и да е признак на емоция, когато поеха на дългия път до външната извивка на обикалящото около света колело, трийсет и шест хиляди километра над Централна Африка.

— Не съм сигурен, че сравнението ще ти хареса, Дим. Но знаеш ли за какво ми напомня „Голиат“?

Вече бяха толкова добри приятели, че Пул можеше да нарича капитана така — но само когато наоколо нямаше никой.

— На нещо не особено ласкателно, предполагам.

— Всъщност не. Но като малък попаднах на цяла камара стари научнофантастични списания, които чичо Джордж беше изхвърлил — повечето бяха отпечатани на долнокачествена хартия и започваха да се разпадат. Имаха прекрасни ярки корици със странни планети и чудовища — и разбира се, с космически кораби! Когато пораснах, разбрах колко смешни са тези кораби. Обикновено се задвижваха от ракети, но никога нямаше и следа от горивни резервоари! Някои имаха редици от прозорци от носа до кърмата, точно като презокеански лайнери. Един от тях ми беше любим — космическа оранжерия с огромен стъклен купол… Е, оказа се, че последни се смеят онези някогашни художници — жалко, че не биха могли да го знаят. „Голиат“ повече прилича на техните мечти, отколкото летящите резервоари, които използвахме ние. Вашият инерционен двигател все още ми се струва прекалено хубав, за да е истина — без видими подпори, с неограничен обхват и скорост… Понякога си мисля, че сънувам!

Чандлър се засмя и посочи към гледката навън.

— Това прилича ли ти на сън?

Откакто бе дошъл в Стар сити, Пул за първи път виждаше истински хоризонт, но не чак толкова далечен, колкото очакваше. В края на краищата той се намираше от външната страна на колело с диаметър седем пъти по-голям от земния, така че гледката над покрива на този изкуствен свят определено би трябвало да се простира на неколкостотин километра…

Някога отлично смяташе наум — рядка способност даже по негово време и навярно още по-рядка сега. Формулата за разстоянието до хоризонта бе проста: квадратен корен на удвоената ти височина по радиуса — от онези неща, които човек никога не забравя, дори да иска…

„Да видим… сега сме на височина около осем метра… значи корен от шестнайсет… Дотук е лесно!… Да речем, че големият радиус е четирийсет хиляди… Да махнем онези три нули, за да превърнем всичко в километри… Четири по корен от четирийсет… хм… малко повече от двайсет и пет…“

Е, двайсет и пет километра бяха сериозно разстояние и нито един космодрум на Земята със сигурност не беше изглеждал толкова огромен. Бе малко страшно да гледаш как отлитат кораби, много пъти по-големи от някогашния „Дискавъри“, не само безшумно, но и без видими признаци за използване на гориво. Макар че му липсваха пламъците и яростните последни приготовления по време на броенето преди изстрелване, Пул трябваше да признае, че така е по-чисто, по-ефикасно — и далеч по-безопасно.

Най-странно обаче беше да седи тук в самата Геостационарна орбита — и да усеща тежест! Само на няколко метра, зад прозореца на малката обсерватория, сервизни роботи и няколко души в скафандри плавно си вършеха работата — и все пак тук, в „Голиат“, инерционното поле поддържаше стандартна марсианска гравитация.

— Сигурен ли си, че не искаш да се откажеш, Франк? — шеговито попита капитан Чандлър, когато тръгваше за мостика. — До отлитането остават още десет минути.

— Това няма да ме издигне много в очите на хората, нали? Не, както казваха по мое време, имаме уговорка. Готов или не, идвам с вас.

Когато двигателят се включи, Пул изпита нужда да остане сам и малкият екипаж — само четирима мъже и три жени — уважи желанието му. Навярно се досещаха как се чувства, когато напуска за втори път Земята хиляда години по-късно — и отново се изправя пред неизвестна съдба.

Юпитер-Луцифер беше от другата страна на слънцето и почти правата линия на орбитата на „Голиат“ щеше да ги отведе близо до Венера. Пул с нетърпение очакваше да види с очите си дали след толкова много векове на тераформиране земната посестрима започва да отговаря на името си.

От хиляда километра височина Стар сити приличаше на гигантска метална лента около екватора на Земята, осеяна с кранове, херметични куполи, скелета, поддържащи полузавършени кораби, антени и други по-загадъчни структури. Когато „Голиат“ се отправи към слънцето, градът бързо започна да се отдалечава и Пул можеше да види, че все още не е завършен: в него зееха огромни празноти, над които минаваха само паяжините на скелетата и които навярно никога нямаше напълно да бъдат затворени.

А сега падаха под равнината на пръстена — в северното полукълбо бе средата на зимата, така че слабото сияние около Стар сити беше наклонено към слънцето под ъгъл по-голям от двайсет градуса. Пул вече виждаше Американската и Азиатската кула — блестящи нишки, изпъващи се над синята мъгла на атмосферата.

Той почти забрави за времето, докато „Голиат“ набираше скорост по-голяма от тази на която и да е комета, падала някога към слънцето от междузвездния космос. Почти пълна, Земята все още обхващаше полезрението му и Пул виждаше в цяла височина Африканската кула, негов дом в новия му живот — а навярно, не можеше да не си помисли той, и завинаги.

Когато се отдалечиха на петдесет хиляди километра, Пул можеше да обгърне с поглед почти целия Стар сити — тясна елипса, обхващаща Земята. Макар че отсрещната страна едва се виждаше — като светла нишка на фона на звездите — мисълта, че човешката раса е белязала висините с този знак го изпълни с благоговение.

После си спомни безкрайно по-прекрасните пръстени на Сатурн. На инженерите астронавти все още им предстоеше дълъг път, преди да могат да се мерят с творенията на Природата.

Или, ако това беше правилната дума, на Деус.

15. Край Венера

Когато се събуди на следното утро, вече бяха до Венера. Но огромният, ослепителен полумесец на все още обгърнатата в облаци планета не беше най-удивителното нещо в небето. „Голиат“ летеше над безкрайни простори от набръчкано сребърно фолио, което сияеше под слънчевите лъчи и постоянно менеше мотивите си.

Пул си спомни, че по негово време имаше художник, който пакетираше с найлон цели сгради. Колко ли би му допаднала идеята да пакетира милиарди тонове лед в блестяща обвивка! Единствено по този начин можеше да се предотврати изпаряването на кометните ядра по време на продължаващото десетилетия пътуване към слънцето.

— Имаш късмет, Франк — беше му казал Чандлър. — Това е нещо, което и самият аз никога не съм виждал. Сигурно е невероятно. Сблъсъкът ще е след малко повече от час. Леко го побутнахме, за да се спусне където трябва. Не искаме никой да пострада.

Пул удивено го погледна.

— Искаш да кажеш, че на Венера вече има хора, така ли?

— Петдесетина луди учени близо до Южния полюс. Разбира се, те са се заровили доста надълбоко, но сигурно леко ще ги поразтърсим — въпреки че точката на приземяване е от другата страна на планетата. Но ще минат дни, преди до повърхността да стигне нещо друго, освен ударната вълна.

Когато искрящият и блестящ в предпазната си обвивка космически айсберг се отдалечи към Венера, Пул бе връхлетян от внезапен мъчителен спомен. Коледните елхи от детството му бяха кичени точно с такива украшения, крехки топки от пъстро стъкло. И сравнението беше сериозно: за много семейства на Земята това продължаваше да е сезонът на подаръците, а „Голиат“ носеше безценен дар на друга планета.

Радарното изображение на пустия венериански пейзаж — странни вулкани, плоски куполи и тесни лъкатушещи каньони — господстваше на централния екран в контролната зала на „Голиат“, но Пул предпочиташе онова, което виждаха собствените му очи. Макар че покриващото планетата плътно море от облаци не разкриваше нищо от ада под него, той искаше да разбере какво ще се случи, когато отклонената комета най-после стигне целта си. След секунди безброй тонове замръзнали хидрати, набирали скорост през десетилетията на пътя си от Нептун, щяха да стоварят цялата си енергия…

Първоначалният блясък бе по-ярък, отколкото очакваше. Колко странно, че тази ледена ракета може да генерира десетки хиляди градусови температури! Въпреки че филтрите на наблюдателния люк поглъщаха всички опасни по-малки дължини на вълните, яростно синият цвят на огнената топка подсказваше, че е по-гореща от слънцето.

Докато се разширяваше, тя бързо се охлаждаше — през жълто, оранжево, червено… Ударната вълна вече сигурно се носеше със скоростта на звука — и какъв звук само! — така че след няколко минути трябваше да има видими признаци за преминаването й по лицето на Венера.

И ето! Съвсем малък черен пръстен — като бледо вълмо дим, което с абсолютно нищо не загатваше за ураганната ярост, която трябва да си пробиваше път навън от точката на удара. Пред погледа на Пул ударната вълна бавно се уголеми, макар че поради разстоянието не се забелязваше каквото и да е движение: трябваше да изчака цяла минута, преди да е сигурен, че е станала по-голяма.

Четвърт час по-късно обаче това беше най-силно набиващата се на очи особеност на планетата. Макар и много по-бледа — по-скоро мръсносива, отколкото черна — сега ударната вълна представляваше назъбен кръг с диаметър повече от хиляда километра. Пул предположи, че е загубила първоначалната си симетричност докато е минавала над огромните планински вериги, които лежаха под нея.

По комуникационната система на кораба прозвуча бодрият глас на капитан Чандлър:

— Свързвам те с база „Афродита“. Щастлив съм да ти кажа, че не викат за помощ…

— … малко ни поразтресе, но точно колкото очаквахме. Мониторите вече показват, че над планината Нокомис вали слаб дъжд. Скоро ще се изпари, но това е само началото. А изглежда и че в пропастта Хеката е станало наводнение — твърде хубаво, за да е истина, но в момента проверяваме. След последната доставка там се образува временно езеро от кипяща вода…

„Не им завиждам — каза си Пул, — но определено им се възхищавам. Те доказват, че в това навярно прекалено комфортно и подредено общество все още съществува приключенски дух.“

— … и отново благодаря, че спуснахте този малък товар точно където трябва. С известна доза късмет — и ако успеем да изведем онзи слънчев щит в синхронна орбита — не след дълго ще имаме постоянни морета. И тогава можем да засеем коралови рифове, за да обогатят почвата и да извлечем от атмосферата още въглероден диоксид… Надявам се, че ще доживея да го видя!

„И аз се надявам“ — с безмълвно възхищение си помисли Пул. Много пъти се беше гмуркал в тропическите морета на Земята и се бе дивил на пъстрите създания, често толкова чудати, че не му се вярваше да съществува нещо по-странно, дори на планетите от други системи.

— Пратката доставена навреме и разписката получена — с явно задоволство каза капитан Чандлър. — Сбогом, Венера. Очаквай ни, Ганимед.

Г-ЦЕ ПРИНГЪЛ

ФАЙЛ: УОЛИС

Привет, Индра. Да, ти беше съвсем права. Наистина ми липсват нашите спорове. Двамата с Чандлър чудесно се разбираме и отначало екипажът се отнасяше към мен — това ще те разсмее — по-скоро като към свещена реликва. Но вече започват да ме приемат и дори започнаха да ме поднасят (знаеш ли този израз?).

Досадно е, че не можем да водим истински разговор — вече пресякохме орбитата на Марс, така че радиовълните пътуват повече от час. Но това си има и преимуществата — няма да можеш да ме прекъсваш…

Въпреки че пътуването до Юпитер ще ни отнеме само седмица, аз си мислех, че ще имам време да си почина. Нищо подобно: ръцете ме засърбяха и не успях да устоя на изкушението да се върна обратно в училище. Така че започнах начално обучение още от АБ в една от минисовалките на „Голиат“. Може би Дим наистина ще ме пусне сам…

Тя не е много по-голяма от капсулите на „Дискавъри“ — но каква разлика само! На първо място, разбира се, совалката не използва ракети — не мога да свикна с удобството на инерционния двигател и с неговия неограничен капацитет. Ако се налагаше, бих могъл да долетя обратно до Земята. Спомняш ли си израза, който веднъж използвах, и ти се досети за значението му: „да подивееш между четири стени“?

Най-голямата разлика обаче е системата за управление. За мен беше голямо предизвикателство да свикна с факта, че не трябва да използвам ръцете си — а пък компютърът трябваше да се научи да разпознава гласните ми команди. Отначало през пет минути ме питаше „Точно това ли искахте да кажете?“. Зная, че ще е по-добре да използвам мозъчната шапка, но все още не съм съвсем на „ти“ с тази машинка. Не съм сигурен дали изобщо някога ще свикна с нещо, което чете мислите ми…

Между другото, совалката се казва „Сокол“. Чудесно име и аз с разочарование открих, че никой на борда не знае за произхода му от мисиите „Аполо“, когато за пръв път кацнахме на Луната…

Хм, исках да ти кажа още много неща, но капитанът ме вика. Връщам се в класната стая.

С обич, край.

ЗАПИШИ

ПРАТИ

Привет, Франк. Обажда се Индра — ако това е точната дума! — по моя нов мислописец. Старият получи нервен срив — ха-ха! — така че ще има много грешки, но нямам време за редакция, преди да ти пратя текста. Надявам се, че ще успееш да го разбереш.

КОМУНИКАТОР! Канал едно нула три, запис от дванайсет и трийсет, поправка — тринайсет и трийсет. Извинявай…

Надявам се, че ще поправят стария ми апарат — знаеше всичките ми съкращения — може би трябва да го подложа на психоанализа като по твое време. Изобщо не разбирам как онези фройдистки глупости са издържали толкова дълго…

Това ми напомня — онзи ден попаднах на определение от края на двайсети век — може да ти бъде забавно — нещо подобно — цитирам — „Психоанализата — заразна болест, появила се във Виена към 1900-та, вече изчезнала в Европа, но случайни епидемии сред богати американци.“ Край на цитата. Смешно, нали?

Отново се извинявам — проблемът с мислописците — трудно е да не се отклоняваш…

хз 12Л у888 8*****дс9812йебдц ПО ДЯВОЛИТЕ… СТОП… ВЪРНИ

Може би съм допуснала някаква грешка? Ще опитам пак.

Споменаваш за Данил… извинявай, че винаги сме избягвали въпросите ти за него. Знаехме, че си любопитен, но имахме основателна причина. Спомняш ли си, че веднъж го нарече „никой“… Вярно предположение…!

Веднъж ме попита за съвременната престъпност — аз нарекох този интерес патологичен — може би предизвикан от безкрайните отвратителни телевизионни програми от твое време. Самата аз никога не съм можела да гледам телевизия повече от пет минути… гадост!

ВРАТА — ОТВОРИ СЕ! — А ЗДРАВЕЙ, МЕЛИНДА — ИЗВИНЯВАЙ — СЕДНИ — ПОЧТИ СВЪРШВАМ…

Да — престъпността. Винаги има… Неподлежащ на изолиране шум на обществото. Какво да се прави?

Вашето решение — затвори. Финансирани от държавата развъдници на извращения. Издръжката на един затворник е струвала десет пъти по средния семеен доход! Пълно безумие… Очевидно хората, които най-яростно са призовавали за нови затвори, нещо не са били наред — трябвало е да ги подложат на психоанализа! Но ако трябва да съм справедлива — преди усъвършенстването на електронното наблюдение и контрол наистина не е имало алтернатива — би трябвало да видиш възторжените тълпи, разбиващи стените на затворите. Нищо не може да се сравнява с това, освен падането на Берлинската стена петдесет години по-рано!

Да — Данил. Не зная какво е било престъплението му — а и даже да знаех, нямаше да ти кажа — но вероятно психологическият му профил е предполагал, че от нещо ще стане — как беше думата? — триножник… не, прислужник. За някои работи много трудно се намират хора — не зная какво щяхме да правим, ако нямаше престъпност! Така или иначе, надявам се, че скоро ще снемат контрола от него и че ще се върне в нормалното общество.

ИЗВИНЯВАЙ МЕЛИНДА — ПОЧТИ СВЪРШВАМ.

Това е, Франк. Поздрави на Димитри. Вече трябва да сте преполовили пътя до Ганимед. Чудя се дали някога ще успеят да опровергаят Айнщайн, така че да можем да разговаряме в реално време!

Надявам се, че тази машина скоро ще свикне с мен. Иначе ще се поразтърся за истински античен текстов редактор от двайсети век… Можеш ли да повярваш, някога дори се усъвършенствах в писането на клавиатура, от която е трябвало да минат неколкостотин години, за да се освободите?

С обич, до скоро.

Привет, Франк. Ето ме пак. Все още очаквам отговор на последното си…

Странно е, че пътуваш за Ганимед, при моя стар приятел Тед Хан. Но навярно не е толкова голямо съвпадение — той беше погълнат от същата загадка като теб…

Първо трябва да ти кажа нещо за него. Родителите му изиграли мръсен номер, като го кръстили Тиъдър. Това име се съкращава — дори не си помисляй да го наричаш така! — на Тио[47]. Разбираш ли какво искам да кажа?

Не мога да не се питам дали тъкмо това не е мотивът му. Не познавам никой друг с толкова силен интерес към религията — не, мания. Трябва да те предупредя — той може да е много досаден.

Между другото, как се справям? Липсва ми старият ми мислописец, но изглежда, започвам да овладявам тази машина. Поне до този момент не съм — как го казваше? — оклепала нещо…

Не съм сигурна, че трябва да ти го казвам, в случай, че без да искаш, се изпуснеш, но аз лично наричам Тед „последния йезуит“. Сигурно знаеш нещо за тях — по твое време Орденът все още е съществувал.

Удивителни хора — често велики учени — направили невероятно много добрини, а също донесли много зло. Една от най-големите иронии на историята — искрени и блестящи търсачи на знание и истина, и все пак цялата им философия е безнадеждно изопачена от суеверие…

Куедн2кЗдн скъпи 21 ейдж дуъпп

По дяволите. Разчувствах се и загубих самообладание. Едно, две, три, четири… сега е моментът всички добри хора да дойдат и да помогнат… така е по-добре.

Във всеки случай Тед притежава същата онази възвишена решимост. Не влизай в какъвто и да е спор с него — ще те прегази като валяк.

Между другото, какво е „валяк“? За гладене на дрехи ли се е използвал? Ясно ми е, че може да ти стане много неприятно…

Проблемът с мислописците… прекалено лесно се отклоняваш във всички посоки, независимо колко усилия полагаш… В крайна сметка трябва да кажа някоя добра дума за клавиатурите… Сигурно вече съм го казвала…

Тед Хан… Тед Хан… Тед Хан

Тук на Земята славата му все още се носи заради поне две негови мисли: „Цивилизацията и религията са несъвместими“ и „Вяра е да вярваш в онова, за което знаеш, че не е вярно“. Всъщност, мисля, че последната не е негова — а ако наистина му принадлежи, тя е най-остроумното нещо, което изобщо е казвал. Той дори не се усмихна, когато му разказах един от любимите си вицове — надявам се, че не си го чувал… очевидно е от твое време…

Деканът на факултета по естествени науки казва: „Защо вие, учените, винаги се нуждаете от толкова скъпо оборудване? Защо не можете да сте като в математическия факултет, където им трябват само черна дъска и кошче за хартия? Или още по-добре, като във философския факултет. На тях дори не им трябва кошче…“ Е, навярно Тед го е бил чувал… Предполагам, че повечето философи са го чували…

Така или иначе, предай му моите поздрави. И недей, повтарям, недей да влизаш в какъвто и да е спор с него!

С обич и най-добри пожелания от Африканската кула.

ПРЕПИШИ. ЗАПИШИ.

ПРАТИ — ПУЛ

16. Капитанската маса

Появата на толкова знаменит пътник беше предизвикала в затворения малък свят на „Голиат“ известно объркване, но екипажът се адаптира към положението с чувство за хумор. Всеки ден в 18.00 ч. целият персонал се събираше за вечеря в каюткомпанията, която при нулева гравитация спокойно побираше поне трийсет души, равномерно разположени покрай стените. През повечето време обаче в работните сектори на кораба се поддържаше лунна гравитация, така че винаги имаше безспорен под и повече от осем души образуваха тълпа.

Полукръглата маса, която се разгъваше около автоготвача, спокойно сместваше целия седемчленен екипаж, с капитана на почетното място. Извънредният осми човек пораждаше толкова непреодолими проблеми, че някой винаги трябваше да се храни сам. След многобройни добронамерени обсъждания взеха решение да се редуват по азбучен ред — не според истинските им имена, които почти не се използваха, а според прякорите им. На Пул му трябваше известно време да ги запомни: „Винта“ (строително инженерство), „Чипа“ (компютри и комуникации), „Първия“ (първи помощник), „Живота“ (медицински и животоподдържащи системи), „Двигателя“ (енергия) и „Звездния“ (орбити и навигация).

Докато слушаше разказите, шегите и жалбите на новите си приятели, по време на десетдневното пътуване Пул научи повече за Слънчевата система, отколкото през месеците, прекарани на Земята. Всички на борда очевидно се радваха на новия си и навярно наивен слушател, но Пул рядко приемаше на вяра по-фантастичните им разкази.

И все пак понякога му бе трудно да разбере къде да тегли чертата. Никой не вярваше в Златния астероид, който обикновено се смяташе за измислен през двайсет и четвърти век. Ами плазмоидите на Меркурий, за които през последните петстотин години съобщили поне дванайсет сигурни свидетели?

Най-простото обяснение беше, че са свързани с кълбовидни мълнии — причина за толкова много съобщения за „неидентифицирани летящи обекти“ на Земята и Марс. Но някои свидетели се кълнели, че забелязали целенасоченост — дори любопитство — когато се срещали отблизо с тях. Глупости, отвръщали скептиците — обикновено електростатично привличане!

Това неизбежно водеше до разговори за живот във вселената и Пул не за пръв път трябваше да защищава собствената си епоха с нейните крайности по отношение на доверчивост и скептицизъм. Макар че манията „извънземните са сред нас“ бе стихнала още когато беше дете, дори през двайсетте години на третото хилядолетие Космическата агенция продължавала да бъде атакувана от лунатици, твърдящи, че с тях са установили контакт — или че са ги отвлекли — посетители от други светове. Техните самозаблуди били подсилвани от винаги жадните за сензации медии и целият синдром по-късно бил наречен в медицинската литература „болест на Адамски“.

Колкото и да бе парадоксално, откриването на ТМА-1 сложило край на тези глупости, защото показало, че макар някъде наистина да съществува разум, той очевидно не се е занимавал с човечеството от няколко милиона години. ТМА-1 също убедително опровергал неколцината учени, които твърдели, че животът над бактериално равнище е почти невероятен феномен и че следователно човешката раса е сама в тази галактика — ако не и в целия космос.

Екипажът на „Голиат“ повече се интересуваше от техниката, отколкото от политиката и икономиката на епохата на Пул, и особено го привличаше революцията, извършена по негово време: краят на ерата на изкопаемото гориво, предизвикан от овладяването на вакуумната енергия. Беше им трудно да си представят задушаващите се в пушеци градове на двайсети век и отпадъците, алчността и ужасяващите екологични катастрофи на Нефтената епоха.

— Недейте да обвинявате мен — каза Пул, смело отбранявайки се след поредния залп от критики. — Във всеки случай вижте каква каша забърка двайсет и първи век.

Около масата се разнесе хорово „Какво искаш да кажеш?“.

— Ами, веднага щом започна така наречената епоха на неограничената енергия и всеки разполагаше с хиляди евтини киловати чиста енергия, знаете какво се случи!

— А, имаш предвид Термичната криза. Но тя е била преодоляна.

— Едва след като сте покрили с рефлектори половината земя, за да отразявате слънчевата топлина обратно в космоса. Иначе вече щеше да прилича на Венера.

Познанията на екипажа по история на третото хилядолетие бяха толкова изненадващо ограничени, че Пул — благодарение на интензивното обучение, което беше получил в Стар сити — често ги удивляваше с подробности за събития, случили се векове след собственото му време. Той обаче с удоволствие откри колко добре са запознати с дневника на „Дискавъри“, превърнал се в един от класическите документи на Космическата ера. Гледаха на него така, както навярно той би гледал на викингска сага, и Пул често трябваше да си напомня, че дневникът датира от времето точно по средата между „Голиат“ и първите кораби, преплавали западния океан.

— На вашия осемдесет и шести ден — припомни му Звездния по време на петата им вечеря — сте минали на две хиляди километра от астероид 7794 и сте изстреляли в него сонда. Спомняш ли си?

— Разбира се, че си спомням — доста рязко отвърна Пул. — За мен това се случи преди по-малко от година.

— Хм, извинявай. Е, утре ще сме още по-близо до 13 445. Искаш ли да го видиш? С помощта на автонасочване и стоп-кадър би трябвало да имаме прозорец, широк цели десет милисекунди.

Една стотна от секундата! Онези няколко минути в „Дискавъри“ му се бяха сторили достатъчно трескави, но сега всичко щеше да се случи петдесет пъти по-бързо…

— Колко е голям? — попита Пул.

— Трийсет на двайсет на петнайсет метра — отвърна Звездния. — Прилича на очукана тухла.

— Жалко, че не можем да стреляме по него — каза Двигателя. — Някога чудили ли сте се дали 7794 ще отвърне на изстрела?

— Изобщо не ни е хрумвало. Но сондата наистина даде на астрономите много полезна информация, така че си струваше риска… Във всеки случай една стотна от секундата едва ли си струва да си правя труда. Благодаря все пак.

— Разбирам. Когато си видял един астероид, все едно, че си виждал всички…

— Не е вярно, Чип. Когато бях на Ерос…

— Както си ни разказвал поне десет пъти…

Мислите на Пул се отклониха от разговора, който се превърна във фон от безсмислен шум. Той се върна хиляда години назад в миналото и си спомни единственото вълнение по време на мисията на „Дискавъри“ преди фаталната катастрофа. Макар двамата с Боумън отлично да съзнаваха, че 7794 е просто безжизнена и безвъздушна скална буца, това изобщо не променяше чувствата им. Астероидът представляваше единствената твърда материя, която щяха да срещнат от тази страна на Юпитер, и те го бяха наблюдавали с вълнението на отдавна напуснали сушата моряци, зърнали бряг, на който не могат да слязат.

Той бавно се въртеше и на неравномерни разстояния по повърхността му имаше светли и тъмни петна. От време на време равнините или назъбеностите на кристалната материя отразяваха слънцето и скалата проблясваше като далечен прозорец…

Пул си спомняше и усилващото се напрежение, докато чакаха да видят дали са се прицелили точно. Не беше лесно да улучиш толкова малка мишена, движеща се на две хиляди километра с относителна скорост двайсет километра в секунда.

После на фона на тъмната част на астероида внезапно проблесна ослепителна експлозия. Малката сонда — чист уран 238 — се бе носила със скоростта на метеорит: за част от секундата цялата й кинетична енергия се преобразува в топлина. За миг в космоса изригна облак нажежен до бяло газ и камерите на „Дискавъри“ записаха бързо избледняващите спектрални линии в търсене на характерните особености на светещите атоми. Няколко часа по-късно астрономите на Земята за пръв път научиха състава на астероидната кора. Нямаше големи изненади, но въпреки това бяха гръмнати няколко бутилки шампанско.

Самият капитан Чандлър почти не участваше в демократичните обсъждания около полукръглата маса — изглежда се задоволяваше да остави екипажа си да почива и да изразява чувствата си в тази неофициална атмосфера. Действаше неписаното правило по време на хранене да не се говори за работа. Ако имаше каквито и да е технически или оперативни проблеми, трябваше да ги решават другаде.

Пул се изненада дори и леко се шокира, когато откри, че познанията на екипажа за системите на „Голиат“ са извънредно повърхностни. Често задаваше въпроси, които би трябвало да получат светкавичен отговор само за да бъде препратен към информационните банки на самия кораб. Скоро обаче разбра, че задълбоченото обучение, което навремето беше получил той, вече не е възможно — системите бяха далеч по-сложни и многобройни, за да могат да бъдат овладени от когото и да е. Различните специалисти трябваше да знаят само какво прави апаратурата им, а не как. Надеждността зависеше от честите автоматични проверки и имаше голяма вероятност човешката намеса да нанесе повече вреда, отколкото полза.

За щастие, по време на пътуването до Юпитер това не се наложи — то бе толкова спокойно, колкото би могъл да се надява всеки капитан, когато на небето пред тях се издигна новото слънце Луцифер.

III. Галилеевите светове

(Извадка, чист текст, „Туристически справочник за външните райони на Слънчевата система“, т. 219.3)

Дори днес гигантските спътници на някогашния Юпитер ни поставят огромни загадки. Защо четири свята, които орбитират около едно и също тяло и са много сходни по големина, са толкова различни в повечето останали отношения?

Убедително обяснение има само за Йо, най-вътрешния спътник. Той се намира толкова близо до Юпитер, че гравитационното привличане, постоянно разбъркващо вътрешността му, генерира колосални количества топлина — толкова много, че повърхността на Йо е полутечна. Това е светът с най-голяма вулканична активност в Слънчевата система — картите му са актуални само в продължение на няколко десетилетия.

Макар че в такава нестабилна среда никога не са били установявани постоянни човешки бази, на повърхността на спътника е кацано многократно и той е под постоянно автоматично наблюдение. (За трагичната съдба на Експедиция 2571 вж. „Бийгъл“, 5.)

Европа, втора по разстояние от Юпитер, първоначално е била изцяло покрита с лед и почти не са се виждали други особености на повърхността й, освен сложна мрежа от пукнатини. Тук силите на привличане, които господстват над Йо, са много по-слаби, но дават достатъчно топлина, за да осигурят на Европа глобален океан от течна вода, в която са еволюирали многобройни странни форми на живот. (Вж. „Космически кораб «Циен»“, „Галактика“, „Вселена“.) След превръщането на Юпитер в миниатюрното слънце Луцифер на практика цялата ледена покривка на Европа се е стопила и в резултат на вулканична активност са се появили няколко малки острова.

Както е добре известно, почти от хиляда години на Европа не е кацал кораб, но спътникът е под постоянно наблюдение.

Ганимед, най-голямата луна в Слънчевата система (диаметър 5260 км), също е бил повлиян от появата на новото слънце и екваториалните му райони са достатъчно топли за земни форми на живот, макар че все още не притежава годна за дишане атмосфера. По-голямата част от населението му е активно ангажирана в тераформиране и научно проучване — главното селище е Анубис сити (41000 души), намиращо се близо до Южния полюс.

Калисто отново е напълно различна. Цялата повърхност е покрита с метеоритни кратери с всевъзможна големина, толкова многобройни, че се застъпват. Бомбардировката трябва да е продължила милиони години, защото по-новите кратери изцяло са изличили по-старите. На Калисто няма постоянно селище, но там са установени няколко автоматични станции.

17. Ганимед

За Франк Пул не беше нещо необичайно да спи до късно, но този път се събуди от странни сънища. Минало и настояще бяха неразделно смесени. Понякога се намираше на „Дискавъри“, друг път в Африканската кула, а след това отново ставаше дете и бе сред приятели, които смяташе за отдавна забравени.

„Къде съм?“ — запита се той, докато се мъчеше да се събуди. Като плувец, който се опитва да изплува на повърхността. Точно над леглото му имаше малък прозорец, покрит с недостатъчно дебела завеса, за да спира напълно светлината отвън. Към средата на двайсети век въздушните кораби се бяха движили достатъчно бавно, за да осигуряват първокласни условия за сън. Пул никога не се беше наслаждавал на този носталгичен лукс, който някои туристически организации все още рекламираха по негово време, но лесно можеше да си представи, че го прави сега.

Той дръпна завесата и погледна навън. Не, не се бе събудил в небесата на Земята, макар че пейзажът долу много напомняше за Антарктика. Но Южният полюс никога не беше имал две слънца, едновременно изгряващи, докато „Голиат“ се носеше към тях.

Корабът орбитираше на по-малко от сто километра над нещо, което приличаше на огромно разорано поле, покрито с малко сняг. Но орачът трябваше да е бил пиян — или насочващата система да е била полудяла — защото браздите се извиваха във всички посоки и понякога се пресичаха или завиваха обратно. Тук-там теренът бе осеян с бледи кръгове — призрачни кратери от метеорити, паднали преди това.

„Значи това е Ганимед — сънено се зачуди Пул. — Най-далечният аванпост на човечеството! Възможно ли е здравомислещ човек да иска да живее тук? Е, често съм си мислил същото, когато летях над Гренландия или Исландия през зимата…“

На вратата се почука, чу се „Нещо против да вляза?“ и капитан Чандлър се появи вътре, без да изчаква отговор.

— Реших, че трябва да те оставим да спиш, докато се приземим. Краят на пътуването продължи повече, отколкото възнамерявах, но не можех да рискувам бунт на борда, като го съкратя.

Пул се засмя.

— Изобщо някога имало ли е бунтове в космоса?

— О, при това не малко, но не по мое време. Като споменаваш за това, може да се каже, че Хал е поставил началото на традицията… извинявай… навярно не би трябвало… виж, ето го Ганимед сити!

На хоризонта се появи мрежа от улици и булеварди, пресичащи се почти под прави ъгли, но с леката несиметричност, типична за всички селища, развили се без централно планиране. По средата минаваше широка река — Пул знаеше, че екваториалните райони на Ганимед вече са достатъчно топли, за да има течна вода — и това му напомни за стара дърворезба на средновековен Лондон, която някога бе виждал.

После забеляза, че Чандлър развеселено го гледа… и илюзията изчезна, когато осъзна размерите на „града“.

— Ганимедяните — сухо отбеляза той — трябва да са били доста едри, за да правят пътища широки пет-десет километра.

— На отделни места до двайсет. Внушително, нали? И всичко това е резултат от разширяването и свиването на леда. Майката Природа е изобретателна… Мога да ти покажа места, които изглеждат още по-изкуствени, макар и не толкова големи, колкото този.

— Когато бях малък се вдигна голям шум около някакво лице на Марс. Разбира се, оказа се, че е хълм, оформен от пясъчни бури… В земните пустини има много такива.

— Някой не беше ли казал, че историята винаги се повтаря? Същата глупост се е случила и с Ганимед сити — някакви кретени заявили, че е построен от извънземни. Но се страхувам, че няма да съществува още дълго.

— Защо? — изненадано попита Пул.

— Вече започна да се разрушава, тъй като Луцифер топи вечния лед. След още стотина години няма да познаеш Ганимед… ето го брегът на езерото Гилгамеш… Ако се вгледаш внимателно — там надясно…

— Разбирам какво искаш да кажеш. Какво става — водата не може да кипи при толкова ниско налягане, нали?

— Фабрика за електролиза. Не знам колко си скилиона килограма кислород дневно. Разбира се, водородът се издига нагоре и изчезва — поне така се надяваме.

Чандлър провлече глас и замълча. После необичайно колебливо продължи:

— Цялата онази чудесна вода там долу — Ганимед няма нужда и от половината! Не казвай на никого, но разработвам начини за откарването на част от нея на Венера.

— Това по-лесно ли е отколкото насочването на комети?

— По отношение на енергията, да — скоростта на Ганимед е само три километра в секунда. А и така е много, много по-бързо — години вместо десетилетия. Но има няколко практически пречки…

— Разбирам. С изтласквател на маса ли искаш да я изстреляш?

— О, не, ще използвам кули, издигащи се над атмосферата, като онези на Земята, но много по-малки. Ще изпомпим водата до върха, ще я замразим почти до абсолютната нула и ще оставим въртенето на Ганимед да я запрати в нужната посока. Това ще доведе до известно изпаряване, но по-голямата част ще стигне до целта. Какво ти е толкова смешно?

— Извинявай, не се смея на идеята — тя е съвсем логична. Но събуди в мен толкова жив спомен. Някога имахме градинска пръскачка, която се въртеше от собствените си водни струи. Онова, което възнамеряваш да направиш, е същото — в малко по-голям мащаб… Като използваш цял свят…

Внезапно друг образ от миналото изличи всичко останало. Пул се замисли как в онези Горещи аризонски дни двамата с Рики обичаха да се гонят из облаците от водни пръски, изхвърляни от бавно въртящата се градинска пръскачка.

Капитан Чандлър беше много по-чувствителен човек, отколкото се представяше, и знаеше кога е време да си тръгне.

— Трябва да се връщам на мостика — грубо каза той. — Ще се видим, когато се приземим в Анубис.

18. Грандхотелът

Грандхотел „Ганимед“ — неизбежно известен из Слънчевата система като хотел „Гранимед“ — определено не беше голям и щеше да е цяло чудо, ако успееше да получи една и половина звезди на Земята. Тъй като най-близкият му конкурент се намираше на неколкостотин милиона километра, управата му не считаше за нужно излишно да си дава зор.

И все пак Пул нямаше оплаквания, макар че често му се искаше Данил още да е при него, за да му помага в механиката на живота и по-ефикасно да общува със заобикалящите го отвсякъде полуинтелигентни устройства. За миг дори изпадна в паника, когато вратата се затвори зад пиколото, очевидно изпълнен с прекалено благоговение към прочутия си гост, за да му обясни как функционират устройствата в стаята. След пет минути безплодно говорене на безмълвните стени, Пул най-после установи контакт със система, която разбираше акцента и заповедите му. Само какво новинарско заглавие би се получило: „АСТРОНАВТ ОТ МИНАЛОТО УМИРА ОТ ГЛАДНА СМЪРТ, ПОПАДНАЛ В КАПАНА НА ГАНИМЕДСКА ХОТЕЛСКА СТАЯ!“.

Иронията щеше да е двойна. Навярно името на единствения луксозен апартамент в „Гранимед“ беше неизбежно, но Пул преживя истински шок, когато се изправи пред древен холос на стария си колега в пълна униформа и в естествен ръст — в апартамента „Боумън“. Той дори позна изображението: по същото време — само няколко дни преди началото на мисията — бяха направили и собствения му официален портрет.

Скоро откри, че повечето от членовете на екипажа на „Голиат“ имат семейства в Анубис и горят от нетърпение да го запознаят с близките си по време на планирания двайсетдневен престой на кораба. Почти незабавно се озова въвлечен в обществения и професионален живот на това гранично селище — сега дори Африканската кула му изглеждаше като далечен сън.

Като повечето американци, в дъното на душата си Пул изпитваше носталгична привързаност към малките общности, в които всички се познават — в действителния, а не във виртуалния свят на киберпространството. Анубис, чието население беше по-малко от това на незабравимия Флагстаф, почти се приближаваше към този идеал.

Трите централни херметични купола, всеки с диаметър по два километра, се намираха на плато, издигащо се над ледено поле, което се простираше чак до хоризонта. Второто слънце на Ганимед — някога известно като Юпитер — никога нямаше да излъчва достатъчно топлина, за да стопи полярните шапки. Това бе основната причина за установяването на Анубис на толкова негостоприемно място: нямаше голяма вероятност основите на града да се срутят поне в продължение на няколко века.

А в куполите не беше трудно да си напълно безразличен към външния свят. Когато усъвършенства механизмите в апартамента „Боумън“, Пул откри, че разполага с ограничен, но внушителен избор на околна среда. Можеше да седи под палмите на тихоокеанския бряг, заслушан в нежния шепот на вълните, или ако предпочиташе, в рева на тропичен ураган. Можеше бавно да лети над върховете на Хималаите или по огромните каньони на Марънър вали. Можеше да се разхожда из градините на Версай или по улиците на пет-шест големи града в различни, избрани на продължителни интервали един от друг моменти от тяхната история. Макар че не бе сред най-прочутите курорти в Слънчевата система, хотел „Гранимед“ разполагаше с удобства, които биха изумили всичките му по-известни предшественици на Земята.

Но беше смешно да се отдава на носталгията, след като е прекосил половината Слънчева система, за да посети странен нов свят. След известно експериментиране Пул постигна компромис, за да се развлича — и вдъхновява — по време на постоянно намаляващите си мигове на отдих.

За негово огромно съжаление, той никога не бе ходил в Египет, затова с удоволствие си почиваше под погледа на Сфинкса — такъв, какъвто е бил преди спорното си „реставриране“ — и гледаше как туристите се катерят по огромните блокове на Голямата пирамида. Илюзията беше съвършена, с изключение на ничията земя, където пустинята се сблъскваше с леко износения килим на апартамента „Боумън“.

Такова небе обаче човешки очи бяха зърнали едва пет хиляди години след полагането на последния камък в Гиза. Но то изобщо не бе илюзия, а сложната и постоянно променящата се реалност на Ганимед.

Тъй като привличането на Юпитер беше преустановило въртенето на този свят и неговите спътници, новото, родено от гигантската планета слънце неподвижно висеше в небето. Луцифер постоянно обливаше едната страна на Ганимед със светлината си и макар че често наричаха другото полукълбо „Царството на нощта“, това наименование беше също толкова заблуждаващо, колкото и много по-ранния израз „тъмната страна на Луната“. Подобно на нея, през половината от дългия му ден в ганимедското Царство на нощта господстваше ярката светлина на старото слънце.

По някакво по-скоро объркващо, отколкото полезно съвпадение, Ганимед изминаваше орбитата си почти точно за седмица (седем дни и три часа). Опитите за налагане на „ганимедски ден“, равен на земната седмица, бяха предизвикали такъв хаос, че ги бяха изоставили още преди векове. Както всички други обитатели на Слънчевата система, местните използваха универсално време и обозначаваха своите двайсет и четири часови стандартни дни с цифри, вместо с имена.

Тъй като новообразувалата се атмосфера все още беше изключително рядка и почти безоблачна, ярките небесни тела осигуряваха безкраен спектакъл. Когато бяха най-близо до Ганимед, Йо и Калисто изглеждаха големи приблизително наполовина колкото Луната, гледана от Земята. Но приликата свършваше дотук. Йо бе толкова близо до Луцифер, че обикаляше орбитата си за по-малко от два дни и движението й се забелязваше дори само при неколкоминутно наблюдение. На Калисто, която се намираше на повече от четири пъти по-голямо разстояние отколкото Йо, й трябваха два ганимедски дни — или шестнайсет земни — за да завърши ленивата си обиколка.

Още по-силно изразен беше физическият контраст между двата свята. Превръщането на Юпитер в миниатюрно слънце почти не бе променило дълбоко замръзналата Калисто. Тя все още представляваше пустош от плитки ледени кратери, толкова нагъсто един до друг, че по цялата повърхност нямаше нито едно място, избегнало многобройните метеорити в дните, когато мощното гравитационно поле на Юпитер си беше съперничило с това на Сатурн за събирането на останките от външните райони на Слънчевата система. Но през последните няколко милиарда години спътникът си оставаше неизменен, освен няколкото случайни метеоритни удара.

На Йо всяка седмица се случваше нещо. Както бе отбелязал някакъв местен чешит, преди появата на Луцифер там беше ад. А сега бе нажежен ад.

Пул често наблюдаваше под увеличение този огнен пейзаж и надзърташе в сярната паст на вулканите, които постоянно променяха площта, по-голяма от Африка. Понякога нажежени струи за кратко изригваха на стотици километри височина в космоса, като гигантски огнени дървета, израстващи от безжизнен свят.

Когато течната сяра се изливаше от вулканите, променливият химически елемент се преобразуваше поред в пъстроцветните си алотропи и преминаваше през тесен спектър от червени, оранжеви и жълти багри. Преди зорите на Космическата ера никой не си беше представял, че е възможно да съществува такъв свят. Колкото и омайващо да бе да го наблюдава от комфортния си апартамент, Пул не можеше да повярва, че хора са рискували да кацнат там, където се страхуваха да стъпят дори роботи…

Интересите му обаче бяха насочени най-вече към Европа, която в най-близката си точка изглеждаше голяма точно колкото единствената луна на Земята, но преминаваше през фазите си само за четири дни. Макар че когато избираше пейзажа в апартамента си, Пул изобщо не съзнаваше символиката, сега му се струваше съвсем естествено, че Европа виси в небето над друга гигантска загадка — Сфинксът.

Дори без увеличение той можеше да види колко много се е променила за хиляда години Европа след потеглянето на „Дискавъри“ към Юпитер. Паяжината от тесни ленти и линии, някога изцяло обгръщала най-малкия от четирите Галилееви спътника, сега беше изчезнала, освен около полюсите. Тук глобалната кора от дебел един километър лед оставаше нестопена от топлината на новото слънце на Европа. Навсякъде другаде в рядката атмосфера кипяха девствени океани, а температурите се движеха в умерени за Земята стойности.

Тези температури бяха благоприятни и за създанията, появили се след стопяването на плътния леден щит, който едновременно ги бе ограничавал и предпазвал. Улавящи и най-малките подробности, орбитиращите наблюдателни сателити бяха показали как един от европеанските видове започва да еволюира, за да достигне амфибийна фаза — макар че продължаваха да прекарват голяма част от времето под вода, европеаните дори бяха започнали да строят прости сгради.

Фактът, че това изобщо е могло да се случи само за хиляда години беше удивителен, но никой не се съмняваше, че обяснението се крие в последния и най-голям Монолит — дългата много километри Велика стена, издигаща се на брега на Галилейско море.

Никой не се съмняваше също, че по свой собствен тайнствен начин, Монолитът наблюдава експеримента, който е заложил на този свят. Също като на Земята четири милиона години преди това.

19. Безумието на човечеството

Г-ЦЕ ПРИНГЪЛ

ФАЙЛ: ИНДРА

Скъпа моя Индра, извинявай, че досега не ти пратих поне войсмейл — обичайно извинение, разбира се, затова няма да си правя този труд.

В отговор на въпроса ти — да, вече се чувствам съвсем у дома в „Гранимед“, но прекарвам там все по-малко време, макар че се наслаждавам на небесния пейзаж в апартамента ми. Снощи Йо изпълни прекрасно представление — размяна на мълнии между Йо и Юпитер — искам да кажа Луцифер. Много прилича на земното зазоряване, но е далеч по-зрелищно. Открито е от радиоастрономи още преди да се родя.

И като говорим за едно време — знаеш ли, че Анубис има шериф? Струва ми се, че малко преиграват с граничната атмосфера. Напомня ми на историите за Аризона, които дядо често ми разказваше. Трябва да разкажа някоя от тях на ганимедците…

Може да ти прозвучи тъпо, но още не съм свикнал, че съм в апартамента „Боумън“. Постоянно поглеждам през рамо…

Как прекарвам времето си ли? Почти като в Африканската кула. Срещам се с местната интелигенция, макар че, както можеш да очакваш, тя не е особено многобройна (надявам се, че никой не подслушва). И се свързвам — и реално, и виртуално — с образователната система. Изглежда, е много добра, въпреки че е по-технически ориентирана, отколкото би ти допаднало. В тази враждебна околна среда това е неизбежно, разбира се.

Но ми помогна да разбера защо тук живеят хора. Това е предизвикателство — чувство за цел в живота, ако искаш — каквото рядко съм откривал на Земята.

Вярно е, че повечето от ганимедците са родени тук, така че нямат друг дом. Макар че са — обикновено — прекалено любезни, за да го кажат, те смятат, че родната планета търпи упадък. А ти? И ако е така, какво имате намерение вие, земляните, да направите по въпроса? Учениците от един от класовете, с които се срещнах, се надяват да ви накарат да се осъзнаете. Разработват сложни, строго секретни планове за нашествие на Земята. После да не кажеш, че не съм те предупредил.

Пътувах до така нареченото Царство на нощта, където Луцифер никога не се вижда. Десетина от нас — Чандлър, двама от екипажа на „Голиат“ и шестима ганимедци — преследваха слънцето до хоризонта, така че наистина беше нощ. Величествено — много напомня полярните зими на Земята, но небето е абсолютно черно… Почувствах се почти като в космоса.

Видяхме всички Галилееви светове и наблюдавахме еклиптиката — извинявай, затъмнението — на Европа и Йо. Разбира се, времето на пътуването беше специално разчетено, за да можем да видим това…

Няколко от по-малките спътници също се виждаха, но двойната звезда Земя-Луна бе много по-ясна. Дали страдам от носталгия? Честно казано, не, макар че ми липсват новите приятели.

И съжалявам, още не съм се срещнал с д-р Хан, въпреки че ми прати няколко съобщения. Обещавам да го направя през следващите няколко дни — земни дни, не ганимедски!

Най-добри пожелания на Джо, поздрави на Данил, ако знаеш какво се е случило с него — дали отново е истинска личност? С обич…

ЗАПИШИ

ПРАТИ

По времето на Пул името на човек често даваше представа за външния му вид, но трийсет поколения по-късно това вече не беше вярно. Д-р Тиъдър Хан се оказа рус нордически тип, който би изглеждал точно на мястото си по-скоро във викингски кораб, отколкото в степите на Средна Азия. Той обаче нямаше да е особено внушителен в която и да е от тези две роли поради по-малко от сто и петдесет сантиметровия си ръст. Пул не успя да устои на малко аматьорска психоанализа: дребните хора често бяха агресивни и амбициозни — което според намеците на Индра Уолис, представляваше подходящо описание на единствения философ на Ганимед. Хан навярно се нуждаеше от тези личностни особености, за да оцелее в толкова практично ориентирано общество.

Анубис сити беше прекалено малък град, за да има университетско градче — лукс, който все още съществуваше на другите светове, макар и мнозина да смятаха, че телекомуникационната революция го е направил излишен. Вместо това тук имаше нещо много по-подходящо, както и с векове по-старо: академия, допълнена от маслинова горичка, която би заблудила дори самия Платон, стига да не се опиташе да се разходи в нея. Вицът на Индра за философските факултети, на които им трябвали само черни дъски, явно не се отнасяше за тази сложна среда.

— Построена е за седем души — гордо съобщи д-р Хан, когато двамата се настаниха на столове, очевидно предвидени да не предлагат прекалено удобство, — защото това е максималният брой хора, с които човек може да общува ефикасно. А ако броите и духа на Сократ, това е бил броят на слушателите на знаменития разказ на Федон…

— Онзи за безсмъртието на душата ли?

Хан толкова очевидно се изненада, че Пул не успя да се сдържи и се засмя.

— Изкарах кратък курс по философия точно преди да завърша. Когато планирали лекциите ни, някой решил, че ние простоватите инженери трябва да попием малко култура.

— Радвам се да го чуя. Това много улеснява нещата. Знаете ли, все още не мога да повярвам на късмета си. Пристигането ви тук почти ме изкушава да повярвам в чудеса! Вече дори мислех да дойда на Земята, за да се срещна с вас. Милата ми Индра разказа ли ви за моята… хм… мания?

— Не — недотам искрено отвърна Пул.

Д-р Хан изглеждаше много доволен — явно се радваше на новата публика.

— Може да сте чули, че ме наричат атеист, но това не е съвсем вярно. Атеизмът е недоказуем, толкова безинтересен. Колкото и невероятно да звучи, никога не можем да сме сигурни, че Бог е съществувал — и че сега е отлетял в безкрайността, където никой не може да го намери… Също като Гаутама Буда, аз не заемам страна в този спор. Моите интереси са насочени към психопатологията, известна като „религия“.

— Психопатология ли? Това е сурова присъда.

— Но напълно оправдана от историята. Представете си, че сте разумен извънземен, който се интересува само от доказуемите истини. И откривате вид, който се е разделил на хиляди — не, вече на милиони — племенни групи с невероятно разнообразие от вярвания за произхода на вселената и за правилното поведение в нея. Въпреки че мнозина от тях споделят общи идеи, дори когато е налице деветдесет и девет процента застъпване, останалият един процент е достатъчен, за да ги накара да се избиват и измъчват помежду си заради банални въпроси на доктрината, напълно безсмислени за външни хора. Как да наречем такова нерационално поведение? Лукреций[48] е улучил точно в десетката, като е казал, че религията е вторичен продукт на страха — реакция към загадъчната и често враждебна вселена. За голяма част от човешката праистория тя навярно е била необходимо зло. Но защо е била много по-голямо зло от необходимото и защо е оцеляла, когато вече не е била необходима? Казвам зло — и наистина смятам така, защото страхът води до жестокост. И най-беглата информация за Инквизицията кара човек да се срамува, че принадлежи към човешкия вид… Една от най-отвратителните книги, които някога са били издавани, е „Чукът на вещиците“, написана от двама садистични изверги и излагаща мъченията, които Църквата одобрявала — насърчавала! — за да изтръгват „признания“ от хиляди безобидни старици, преди да ги изгорят живи… Папата лично написал одобрителен предговор! Но с няколко изключения, повечето други религии били също толкова ужасни, колкото и християнството… Дори във вашия век малки момчета са били оковавани и бити с камшик, докато не запомнят цели томове набожни брътвежи, и ограбвани от детството и мъжеството си, за да станат монаси… Навярно най-смущаващото във всичко това е как очевидни безумци век след век твърдели, че те — и единствено те! — са получили послания от Бог. Ако всички послания съвпадаха, въпросът щеше да е решен. Но разбира се, те били невероятно противоречиви, което никога не е пречило на самозваните месии да събират стотици — а понякога и милиони — последователи, готови да се бият до смърт срещу също толкова заблудените привърженици на съвсем мъничко по-различна вяра.

Пул реши, че е време да вземе думата.

— Напомняте ми за нещо от моето детство, което се случи в родния ми град. Един „свят човек“ отвори заведение, в което твърдеше, че ще прави чудеса. И за нула време събра тълпа от последователи. При това не невежи или неграмотни — често произхождаха от високопоставени семейства. Всяка неделя виждах скъпи автомобили, паркирани около неговия… хм… храм.

— Това се нарича синдромът „Распутин“. В цялата история, във всички страни има милиони такива случаи. И приблизително веднъж на хиляда култът оцелява в продължение на едно-две поколения. Какво стана във вашия случай?

— Ами, конкурентът му хич не беше доволен и направи всичко възможно, за да го дискредитира. Иска ми се да можех да си спомня как се казваше — използваше някакво дълго индийско име — свами[49] еди-кой си — но се оказа, че идва от Алабама. Един от триковете му беше да прави свети предмети от въздуха и да ги раздава на поклонниците си. Оказа се, че нашият местен равин е фокусник любител и направи публична демонстрация как точно се изпълнява номерът. Това обаче не промени абсолютно нищо — вярващите казваха, че вълшебството на техния човек било истинско и че равинът просто му завижда. Неприятно ми е да го кажа, но по едно време майка ми приемаше онзи мошеник насериозно — беше скоро след бягството на баща ми и е възможно донякъде да се дължи на това — и ме замъкна на един от сеансите му. Бях едва десетгодишен, но си помислих, че никога не съм виждал толкова неприятен тип. В брадата му можеха да си направят гнезда няколко птички.

— Звучи ми като стандартния пример. Колко време просъществува култът му?

— Три-четири години. И после трябваше да избяга от града, защото го бяха хванали да организира оргии с тинейджърки. Разбира се, твърдял, че използва мистични методи за спасение на душата. И няма да повярвате…

— Опитайте.

— Дори тогава мнозина от жертвите му продължиха да вярват в него. Техният Бог не можел да направи нищо греховно, така че трябвало да са му погодили номер.

— Погодили номер ли?

— Извинявайте, да му подхвърлят измислени улики. Понякога, когато всички други начини се проваляха, полицията правеше така, за да залавя престъпниците.

— Хм. Е, вашият свами е бил абсолютно типичен, което донякъде ме разочарова. Но това доказва тезата ми, че по-голямата част от човечеството винаги е била безумна, поне през част от времето.

— Доста непредставителна извадка — някакво си малко флагстафско предградие.

— Вярно е, но съм в състояние да я умножа по хиляди — не само във вашия век, но и във всички други епохи. Никога не е имало нищо, колкото и да е абсурдно, в което да не са били готови да повярват хиляди хора, често толкова страстно, че са били склонни по-скоро да умрат, отколкото да се откажат от илюзиите си. За мен това е подходящо определение за лудост.

— Значи твърдите, че всеки със силна религиозна вяра е бил луд?

— В строго технически смисъл, да, ако наистина е бил искрен, а не лицемер. Каквито, подозирам, са били деветдесет процента от случаите.

— Сигурен съм, че равин Беренщайн е бил искрен — а той беше един от най-нормалните хора, които съм познавал, както и един от най-милите. А какво ще кажете за това? Единственият истински гений, когото съм срещал, е доктор Чандра, ръководителят на проекта ХАЛ. Веднъж трябваше да вляза в кабинета му. Когато почуках, не получих отговор и реших, че вътре няма никой. Той се молеше на няколко фантастични малки бронзови статуетки, отрупани с цветя. Едната приличаше на слон… другата имаше повече ръце от нормалното… Смутих се, но за щастие той не ме чу и аз излязох на пръсти. Бихте ли го нарекли луд?

— Избрахте лош пример — гениите често са луди! Затова нека кажем така: това не е лудост, а умствено увреждане, дължащо се на психическа обработка в детството. Ето какво казвали йезуитите: „Дайте ми момче за шест години и то е мое за цял живот“. Ако навремето се бяха добрали до малкия Чандра, той щеше да стане набожен католик, а не хиндуист.

— Възможно е. Но съм озадачен, защо толкова сте искали да се срещнем? Страхувам се, че никога не съм бил набожен. Какво общо имам аз с всичко това?

Бавно и с очевидното удоволствие на човек, освобождаващ се от тежка и отдавна пазена тайна, д-р Хан му обясни.

20. Остъпникът

ЗАПИС — ПУЛ

Привет, Франк… Значи най-после си се запознал с Тед. Да, можеш да го наричаш чудак — ако го определиш като ентусиаст без чувство за хумор. Но чудаците често стават такива, защото знаят голяма истина — долавяш ли акцентирането в гласа ми? — и никой не иска да ги чуе… Радвам се, че ти си го изслушал, и ти предлагам да го приемеш съвсем сериозно.

Казваш, че с изненада си видял портрета на папа в апартамента на Тед. Това трябва да е неговият кумир Пий XX — сигурна съм, че съм ти споменавала. Потърси информация за него — обикновено са го наричали Неблагочестивия[50]! Това е очарователна история и е пълен аналог на нещо, случило се точно преди да се родиш. Сигурно ти е известно как Михаил Горбачов, ръководител на Съветската империя, предизвикал нейното разпадане в края на двайсети век, като разкрил нейните престъпления и жестокости.

Той не възнамерявал да стигне дотам — надявал се да я реформира, но това вече не било възможно. Никога няма да разберем дали Пий XX е имал същата идея, защото бил убит от обезумял кардинал скоро след като ужасил света, като отворил тайните архиви на Инквизицията…

Вярващите все още били потресени от откриването на ТМА-0 само няколко десетилетия по-рано. То оказало силно въздействие върху Пий XX и определено повлияло на действията му…

Но още не си ми казал с какво Тед, този стар криптодеист, смята, че можеш да му помогнеш в неговото търсене на Бог. Струва ми се, още му е бесен за това, че се е скрил толкова успешно. Най-добре не му споменавай, че съм ти казала това.

Но като се замисля, защо пък не?

С обич, Индра

ЗАПИШИ

ПРАТИ

Г-ЦЕ ПРИНГЪЛ

ЗАПИС

Привет, Индра. Имах нов разговор с доктор Хан, макар още да не съм му казал защо смяташ, че е бесен на Господ!

Но водихме много интересни спорове — не, диалози — въпреки че през повечето време говори той. Никога не съм си мислил, че след всички тези години като инженер пак ще се занимавам с философия. Навярно първо е трябвало да ги изживея, за да мога сега да го оценя. Чудя се как ли би ме оценил като студент?

Вчера опитах нов подход, за да проверя реакцията му. Възможно е да е оригинален, макар че се съмнявам. Реших, че ще искаш да го чуеш. Забележките ти ще са ми интересни. Ето и нашата дискусия:

Г-ЦЕ ПРИНГЪЛ — КОПИРАНЕ АУДИОЗАПИС 94

— Тед, със сигурност не можеш да отречеш, че повечето от най-великите произведения на човешкото изкуство са вдъхновени от религиозна набожност. Това нищо ли не доказва?

— Да, но не по начин, който да успокои вярващите! Понякога хората се забавляват, като правят списъци на най-големите, най-великите и най-добрите — сигурен съм, че това е било популярно и по твое време.

— Определено.

— Е, правени са няколко известни опита в това отношение и в областта на изкуството. Разбира се, такива списъци не могат да установят абсолютни, вечни ценности, но са интересни и показват промяната на вкусовете през различните епохи…

Последният списък, който видях — беше по земната Артнет само преди няколко години — имаше дялове „Архитектура“, „Музика“, „Визуални изкуства“… Спомням си няколко примера… Партенона, Тадж Махал… „Токата и фуга“ на Бах бяха на първо място в музиката, следвани от „Реквием“ на Верди. В изобразителното изкуство — „Мона Лиза“, разбира се. След нея — не съм сигурен за точния ред — група от статуи на Буда някъде в Цейлон и златната смъртна маска на младия фараон Тут. Останалите нямат значение, даже да можех да си ги спомня — което, разбира се, не мога. Важна е тяхната културна и религиозна основа. Като цяло, не доминира нито една-единствена религия — освен в музиката. И това може да се дължи на чисто техническа случайност: органът и другите пределектронни музикални инструменти са били усъвършенствани в християнския Запад. Положението можеше да е коренно различно, ако например гърците или китайците са се отнасяли към машините като към нещо повече от играчки. Но онова, което окончателно решава въпроса за мен, е единодушното мнение за едно-единствено най-велико произведение на изкуството. В почти всички списъци това е „Анкор Ват“[51]. И все пак религията, вдъхновила създаването му, е изчезнала от векове — никой дори не знае точно каква е била, освен че е имала стотици богове, а не само един!

— Иска ми се да можех да кажа това на милия стар Беренщайн — сигурен съм, че би дал добър отговор.

— Не се съмнявам. Иска ми се да можех лично да се срещна с него. И се радвам, че не е доживял да види какво се е случило с Израел.

КРАЙ НА АУДИОЗАПИСА.

Това е, Индра. Иска ми се „Гранимед“ да имаше в менюто си „Анкор Ват“ — никога не съм го виждал — но човек не може да има всичко…

А сега на въпроса, който всъщност те интересува… Защо доктор Тед толкова се радва, че съм тук?

Както знаеш, той е убеден, че ключът към много загадки лежи в Европа, където от хиляда години насам никой не е бил допускан да кацне.

Тед смята, че аз може би ще съм изключение. Според него имам приятел тук. Да, Дейв Боумън, или онова, в което се е превърнал…

Известно ни е, че е оцелял, след като е бил привлечен в Големия брат, и че после по някакъв начин е посетил Земята. Но има още нещо, за което нямах представа. Съвсем малко хора го знаят, защото ганимедците се срамуват да говорят за него…

Тед Хан е прекарал години в събиране на доказателства и сега е съвсем сигурен във фактите — въпреки че не е в състояние да ги обясни. Поне в шест случая, раздалечени с по век един от друг, достоверни свидетели тук, в Анубис, са съобщавали, че са видели… призрак… също като онзи, който Хейууд Флойд срещнал на борда на „Дискавъри“. Макар че никой от тях не знаел за това, всички те успели да разпознаят Дейв, когато са им показвали холограмата му. Видели са го и на борда на изследователски кораб, който преди шестстотин години се приближил до Европа.

Поотделно нито един от тези случаи не може да се приеме сериозно, но взети заедно те образуват система. Тед е абсолютно сигурен, че Дейв Боумън съществува в някаква форма, навярно свързана с Монолита, който наричаме „Великата стена“. И че все още се интересува от нас.

Въпреки че не се е опитвал да установи връзка, Тед се надява да успеем да влезем в контакт. Той смята, че аз съм единственият човек, който може да го направи.

Все още не зная какво да правя. Утре ще поговоря с капитан Чандлър. Ще ти съобщя какво решение съм взел. С обич, Франк.

ЗАПИШИ

ПРАТИ

21. Карантината

— Вярваш ли в духове, Дим?

— Решително не, но като всеки разумен човек се страхувам от тях. Защо питаш?

— Ако не е било призрак, това беше най-живият сън, който някога съм сънувал. Снощи разговарях с Дейв Боумън.

Пул знаеше, че капитан Чандлър ще му повярва, и не остана разочарован.

— Интересно, но за това има очевидно обяснение. Ти живееш в апартамента „Боумън“, за Деус! Нали самият ти ми каза, че ти се струвал обитаван от призраци.

— Сигурен съм… е, деветдесет процента съм сигурен, че си прав и че всичко това се дължи на разговорите ми с професор Тед. Чувал ли си, че Дейв Боумън от време на време се появява в Анубис? Приблизително веднъж на всеки сто години? Точно като на доктор Флойд на борда на „Дискавъри“ след реактивирането му.

— Какво се е случило там? Чувал съм някои неща, но никога не съм ги приемал сериозно.

— Затова пък доктор Хан ги приема, както и аз. Видях оригиналния запис. Флойд седи на старата седалка, когато зад него се образува някакъв облак прах и приема формата на главата на Дейв. После предава онова прочуто съобщение, с което го предупреждава да си тръгне.

— Кой не би повярвал? Но това е било преди хиляда години. Напълно достатъчно време, за да фалшифицират записа.

— И какъв смисъл има? Вчера с Хан го изгледахме. Залагам живота си, че е автентичен.

— Всъщност, съгласен съм с теб. И аз съм чувал за тези появявания.

Чандлър провлачи глас с леко засрамен вид.

— Много отдавна имах приятелка тук, в Анубис. Тя ми каза, че дядо й бил виждал Боумън. Аз й се изсмях.

— Чудя се дали Тед е включил този случай в списъка си. Можеш ли да го свържеш с приятелката си?

— Тя… абе, не. Не сме се чували от години. Доколкото ми е известно, може да е на Луната или на Марс… Така или иначе, защо се интересува професор Тед?

— Тъкмо затова исках да поговоря с теб.

— Звучи ми зловещо. Казвай.

— Тед смята, че е възможно Дейв Боумън, или онова, в което се е превърнал, все още да съществува — там горе на Европа.

— След хиляда години?

— Е, само погледни мен.

— Един пример не прави статистика, както казваше преподавателят ми по математика. Но продължавай.

— Това е сложна история — или може би мозайка, повечето парчета от която липсват. Но като цяло се приема, че когато преди четири милиона години Монолитът се появил в Африка, с нашите предци се е случило нещо изключително важно. Това събитие бележи повратен момент в праисторията — първата поява на сечива, оръжия и религия… Не може да е чиста случайност. Монолитът трябва да е направил нещо с нас — определено не може просто да си е стоял там и пасивно да е приемал жертвоприношения.

Тед обича да цитира някакъв прочут палеонтолог, който казал: „ТМА-0 ни е дал еволюционна начална скорост“. Той твърди, че тази начална скорост не е била съвсем в желаната посока. Трябвало ли е да станем толкова коварни и долни, за да оцелеем? Може и да е трябвало… Доколкото разбирам, Тед смята, че в мозъците ни има нещо фундаментално погрешно, което ни прави неспособни на логично мислене. Нещо повече, макар че за да оцелеят, всички същества се нуждаят от известна агресивност, ние, изглежда, имаме от нея повече от необходимото. И никое друго животно не измъчва себеподобните си като нас. Дали това е еволюционна случайност, някакъв генетичен малшанс?

Широко възприета също е тезата, че ТМА-1 е оставен на Луната, за да наблюдава проекта — експеримента или каквото там е било — и да докладва на Юпитер, очевидното място за контрол на мисиите в Слънчевата система. Точно затова там е чакал друг Монолит — Големия брат. Чакал е там четири милиона години, когато е пристигнал „Дискавъри“. Дотук съгласен ли си?

— Да, винаги съм си мислил, че това е най-правдоподобната теория.

— Следва по-умозрителната част. Боумън очевидно е бил погълнат от Големия брат, но изглежда, нещо от личността му е оцеляло. Двайсет години след онази среща с Хейууд Флойд по време на втората експедиция до Юпитер установяват нов контакт на борда на „Вселена“, когато Флойд се качва на кораба за срещата с Халеевата комета през 2061 г. Поне така ни съобщава в мемоарите си, макар че когато ги е диктувал, той е бил доста повече от стогодишен.

— Може да е бил склерозирал.

— Не и според всички негови съвременници! Освен това — нещо още по-важно — неговият внук Крис имал също толкова странни преживявания, когато „Галактика“ извършила принудително кацане на Европа. И разбира се, това е мястото, където в момента е Монолитът — или поне някакъв Монолит! Заобиколен от европеани…

— Започвам да разбирам какво иска да каже доктор Тед. Тук се появяваме ние и целият цикъл отново започва. Европеаните някой ден ще полетят към звездите.

— Точно така, всичко съответства. Юпитер се е взривил, за да им осигури слънце, да стопи замръзналия им свят. Предупреждението към нас да стоим на разстояние — навярно, за да не пречим на развитието им.

— Къде ли съм чувал вече тази идея? Разбира се, Франк — тя идва отпреди хиляда години — от собственото ти време! „Първата заповед“! Все още продължаваме да се забавляваме с онези стари серии от „Стар Трек“.

— Някога казвал ли съм ти, че съм се срещал с двама от изпълнителите? Щяха да се изненадат да ме видят сега… И винаги съм изпитвал смесени чувства към тази политика на ненамеса. В нашия случай Монолитът със сигурност я е нарушил — преди четири милиона години там, в Африка. Може да се каже, че това е довело до катастрофални резултати.

— Така че повече късмет следващия път на Европа!

Пул се засмя, но не му бе много весело.

— Хан каза абсолютно същото.

— А какво според него трябва да направим? И най-вече — каква е твоята роля в тази игра?

— На първо място трябва да разберем какво всъщност става на Европа — и защо? Не е достатъчно само да наблюдаваме от космоса.

— Какъв друг избор имаме? Всички изпращани от ганимедците сонди се взривяват точно преди да кацнат.

— А след мисията за спасяване на „Галактика“ управляваните от хора кораби се отклоняват от някакво силово поле, което никой не може да проумее. Много интересно. Това доказва, че онова нещо там долу е решително, но не и злонамерено. И най-важното, че трябва по някакъв начин да разбира какво се приближава към него. Да различава роботите от хората.

— По-добре, отколкото е по собствените ми сили. Продължавай.

— Е, Тед смята, че има едно човешко същество, което може да стигне до повърхността на Европа, защото там е неговият стар приятел, който може би има известно влияние върху въпросните сили.

Капитан Димитри Чандлър тихо подсвирна.

— И ти си готов да рискуваш?

— Да, имам ли нещо за губене?

— Една много ценна совалка, ако правилно съм се досетил какво си наумил. Затова ли се учиш да управляваш „Сокол“?

— Ами, като го споменаваш сега… Тази идея и преди ми е хрумвала.

— Ще трябва да премисля нещата. Признавам, че успя да ме заинтригуваш, но има много проблеми.

— Като те познавам, сигурен съм, че те няма да са пречка — стига да решиш да ми помогнеш.

22. Рискът

Г-ЦЕ ПРИНГЪЛ — ИЗБРОЙ ПРИОРИТЕТНИТЕ СЪОБЩЕНИЯ ОТ ЗЕМЯТА

ЗАПИС

Мила Индра, не се опитвам да театралнича, но това може да е последното ми писмо от Ганимед. Когато го получиш, вече ще пътувам към Европа.

Макар че взех решението внезапно — и никой не остана по-изненадан от самия мен — аз го премислих много сериозно. Както можеш да се досетиш, за това до голяма степен е виновен Тед Хан. Нека той ти обясни, ако не се завърна.

Моля те, не ме разбирай погрешно. В никакъв случай не смятам, че това е самоубийствена мисия! Но съм деветдесет процента убеден от аргументите на Тед и той толкова силно възбуди любопитството ми, че никога няма да си простя, ако отклоня тази откриваща се веднъж в живота възможност. Може би ще е по-точно, ако кажа веднъж на два живота.

Ще тръгна с малката едноместна совалка на „Голиат“ — „Сокол“ — как бих искал да я покажа на старите си колеги от Космическата администрация! Ако се съди по архивите, най-вероятният изход е да бъда отклонен от Европа, преди да успея да кацна. Дори това ще ме научи на нещо…

А ако местният Монолит — Великата стена — реши да се отнесе с мен като с робосондите, които е унищожавал в миналото, никога няма да науча. Готов съм да поема този риск.

Благодаря ти за всичко и най-добри пожелания на Джо. С обич от Ганимед — и надявам се, скоро от Европа.

ЗАПИШИ

ПРАТИ

IV. Царството на сярата

23. „Сокол“

— В момента Европа е на около четиристотин хиляди километра от Ганимед — каза на Пул капитан Чандлър. — Ако настъпиш газта — благодаря ти, че ме научи на този израз! — „Сокол“ може да те отведе там за един час. Но не ти го препоръчвам — нашият загадъчен приятел може да се уплаши от някой, който се приближава с такава скорост.

— Съгласен. И на мен ми трябва време да помисля. Ще гледам да пътувам поне няколко часа. И все още се надявам… — Пул провлачи глас и замълча.

— Какво се надяваш?

— Че ще успея да установя някакъв контакт с Дейв, или там каквото е сега, преди да се опитам да кацна.

— Да, винаги е проява на неучтивост да се натресеш неканен — даже когато хората те познават, да не говорим за абсолютни непознати като европеаните. Навярно трябва да вземеш някакви подаръци. Какво бяха използвали някогашните изследователи? Огледалца и мъниста, струва ми се.

Шеговитият тон на Чандлър не можеше да скрие сериозната му загриженост и за Пул, и за скъпоценната машина, която приятелят му искаше да вземе назаем — и за която капитанът на „Голиат“ носеше цялата отговорност.

— Все още се мъча да измисля как да го направим. Ако се върнеш като герой, искам да се погрея на твоята слава. Но какво ще кажа, ако загубя „Сокол“, а и теб? Че си откраднал совалката, докато ние сме гледали другаде ли? Страхувам се, че никой няма да се върже. Ганимедският трафик контрол действа много резултатно — така и трябва! Ако тръгнеш без предварително предупреждение, ще те засекат на микросекундата — е, на милисекундата. Няма друг начин да го направиш, освен навреме да заявя плана за полета ти.

Та ето какво предлагам, освен ако не се сетя за нещо по-добро.

Ти взимаш „Сокол“ за последно изпитание — всички знаят, че вече си летял сам. Излизаш в две хиляди километрова орбита над Европа — в това няма нищо необичайно, хората постоянно го правят и местните власти, изглежда, нямат нищо против. Прогнозно време за полета пет часа плюс минус десет минути. Ако неочаквано промениш решението си да се върнеш обратно, никой не може да направи нищо — поне никой на Ганимед. Разбира се, аз възмутено ще вдигна шум и ще се развикам колко съм ядосан от толкова големи навигационни грешки и така нататък. Така че после да имам лице за пред неизбежното следствие.

— Чак дотам ли ще се стигне? Не искам да ти причинявам неприятности.

— Не се безпокой, време е нещата тук да се пораздвижат. Но за всичко това знаем само ние с теб — опитай се да не споменаваш нищо пред екипажа. Искам да могат с чиста съвест да заявят, че не са имали никаква представа какво замисляш.

— Благодаря ти, Дим, наистина съм ти признателен за това, което правиш. И се надявам никога да не съжаляваш за това, че си ме качил на борда на „Голиат“ там край Нептун.

На Пул му бе трудно да не събужда подозрения с поведението си към членовете на екипажа, докато подготвяше „Сокол“ за — както се предполагаше — краткия и рутинен полет. Само двамата с Чандлър знаеха, че може да остане уникален в историята.

Все пак не се отправяше в пълна неизвестност, тъй като хиляда години по-рано с Дейв Боумън вече го бяха правили. В паметта на совалката бяха записани високоразделителни карти на Европа, показващи и най-малките подробности на релефа. Знаеше точно къде иска да иде — оставаше само да види дали ще му бъде позволено да наруши многовековната карантина.

24. Бягството

— Ръчен контрол, моля.

— Сигурен ли си, Франк?

— Съвсем сигурен, „Сокол“… Благодаря.

Колкото и нелогично да изглеждаше, повечето представители на човешката раса откриваха, че не могат да не се държат учтиво със своите изкуствени рожби. По въпроса за етикета във взаимоотношенията между човек и машина бяха написани цели томове по психология, както и популярни справочници (сред най-разпространените заглавия бяха „Как да не нараните чувствата на вашия компютър“ и „Изкуственият интелект — истинска досада“). Отдавна бяха решили, че колкото и маловажна да изглежда, грубостта към роботите не трябва да бъде насърчавана, защото спокойно можеше да проникне и в човешките взаимоотношения.

„Сокол“ вече беше в орбита, точно както обещаваше планът за полета, на безопасните две хиляди километра над Европа. Полумесецът на гигантската луна господстваше на небето и дори неогряваният от Луцифер район бе толкова ярко осветен от много по-далечното слънце, че ясно се виждаше всяка подробност. Пул не се нуждаеше от оптични средства, за да види целта си на все още заледения бряг на Галилейско море, недалеч от скелета на първия космически кораб, кацнал на този свят. Въпреки че европеаните много отдавна бяха свалили всичките му метални части, злощастният китайски кораб все още играеше ролята на паметник на екипажа си. Единственият „град“ — макар и извънземен — на планетата основателно носеше името Циенвил.

Пул беше решил да се спусне над морето и после бавно да полети към Циенвил — с надеждата, че така ще изглежда най-добронамерен или поне незаплашителен. Макар да признаваше пред себе си, че това е много наивно, той не можеше да измисли по-добра алтернатива.

Неочаквано, точно когато се спускаше под равнището на хиляда километра, последва контакт — не такъв, какъвто се надяваше, а какъвто очакваше.

— Ганимедски трафик контрол вика „Сокол“. Отклонявате се от плана за полета си. Моля, незабавно съобщете какво се е случило.

Беше трудно да пренебрегне толкова настоятелно искане, но при тези обстоятелства така му се струваше най-добре.

Точно трийсет секунди по-късно и сто километра по-близо до Европа Ганимед повтори съобщението. Пул отново не му обърна внимание — но не и „Сокол“.

— Съвсем сигурен ли си, че не искаш да го направиш, Франк? — попита совалката. Макар отлично да разбираше, че си въобразява, Пул би се заклел, че в гласа й долавя тревожна нотка.

— Съвсем сигурен, „Сокол“. Зная точно какво правя.

Това определено не беше вярно. Вече всеки момент можеше да се наложи да продължи да лъже, само че този път по-интелигентна публика.

В края на пулта за управление замигаха рядко активиращи се датчици. Пул доволно се усмихна: всичко вървеше според плана.

— Тук Ганимедски трафик контрол! Чувате ли ме, „Сокол“? Летите на ръчно управление, така че не съм в състояние да ви помогна. Какво става? Продължавате да се спускате към Европа. Моля, незабавно отговорете.

Пул започна да изпитва слабо угризение. Стори му се, че разпознава гласа на дежурната и почти бе сигурен, че това е очарователната жена, с която се беше запознал на прием, даден от кмета малко след пристигането му в Анубис. Гласът й звучеше искрено разтревожен.

Внезапно осъзна как да я успокои — а и да опита нещо, което по-рано бе отхвърлил като абсурдно. Навярно в крайна сметка си струваше — със сигурност нямаше да навреди никому, а можеше дори да се получи.

— Тук е Франк Пул от „Сокол“. Добре съм — само че, изглежда, нещо пое управлението и отнася совалката надолу към Европа. Надявам се, че ме чувате. Ще продължа да докладвам колкото е възможно по-дълго.

Е, всъщност не беше излъгал уплашената дежурна и се надяваше, че някой ден ще може да се изправи пред нея с чиста съвест.

Той продължи да говори, като се опитваше да звучи напълно искрен, а не плъзгащ се по ръба на истината.

— Повтарям, тук е Франк Пул на борда на совалката „Сокол“, която се спуска към Европа. Предполагам, че някаква външна сила е поела управлението на кораба ми и ще го приземи безопасно. Дейв, тук е старият ти приятел Франк. Ти ли си силата, която ме контролира? Имам основания да смятам, че си на Европа. Ако е така, с нетърпение очаквам да се срещнем — където или каквото и да си.

Нито за миг не си и представяше, че ще последва какъвто и да е отговор. Дори дежурната мълчеше шокирана.

И все пак в известен смисъл отговор имаше. „Сокол“ продължаваше необезпокояван да се спуска към Галилейско море.

Европа бе само на петдесет километра — Пул можеше да различи тясната черна лента на Монолита, който стоеше на стража — ако наистина правеше това — край Циенвил.

От хиляда години на нито едно човешко същество не беше позволявано да стигне толкова близо.

25. Огън в бездната

Милиони години наред това бе океански свят, чиито води бяха скрити от космическия вакуум с ледена кора. На повечето места ледът беше дебел километри, но имаше слаби участъци, където се бе напукал и разчупил. Последва кратката битка между две непримирими стихии, които не бяха влизали в пряк контакт на нито един друг свят от Слънчевата система. Войната между Морето и Космоса винаги завършваше с пат — откритата вода мигновено кипваше и замръзваше, възстановявайки ледената си броня.

Без намесата на недалечния Юпитер моретата на Европа отдавна щяха напълно да замръзнат. Неговата гравитация постоянно раздвижваше ядрото на малкия свят. Силите, които разтърсваха Йо, действаха и тук, макар и далеч не толкова яростно. Навсякъде в глъбините имаше доказателства за тази борба между планета и спътник — в непрестанния рев и тътен на подводните земетръси, в писъка на газовете, изригващи от вътрешността, в инфразвуковите вълни на лавините, спускащи се над равнините на морското дъно. В сравнение с бурния океан, който покриваше Европа, бяха тихи дори шумните морета на Земята.

Тук-там из пустините в бездните бяха пръснати оазиси, които биха удивили и зарадвали който и да е земен биолог. Те обхващаха по няколко километра около преплетени тръби и комини, утаени от минералните разтвори, които изригваха от вътрешността. Често образуваха естествени имитации на готически замъци, от които бавно и пулсиращо се лееха черни течности, сякаш изтласквани от някакво могъщо сърце. И подобно на кръвта, те бяха сигурен белег на самия живот.

Кипящите течности отблъскваха назад прииждащия отгоре смъртоносен студ и образуваха на морското дъно топли острови. Освен това те носеха от вътрешността на Аврора всички химически вещества на живота. Такива плодородни оазиси, предлагащи изобилна храна и енергия, бяха открити през двайсети век от изследователите на земните океани. Тук те бяха в много по-едър мащаб и в далеч по-голямо разнообразие.

В „тропичните“ зони до самите източници на топлина процъфтяваха изящни паякообразни структури, които, изглежда, бяха аналог на растения. Сред тях пълзяха странни охлюви и червеи, някои от които се хранеха с растенията, а други получаваха храната си направо от богатите на минерали води наоколо. На най-голямо разстояние от подводните огньове, около които се топлеха всички тези създания, живееха по-издръжливите, по-здрави организми, напомнящи на раци или паяци.

Армии от биолози биха могли да прекарат живота си в изучаване само на един-единствен малък оазис. За разлика от палеозойските морета на Земята, европеанските бездни не бяха стабилна среда, затова еволюцията напредваше с изумителна бързина и създаваше разнообразни фантастични форми. И всички те имаха една и съща присъда с неопределен срок: рано или късно всеки извор на живот отслабваше и умираше, защото силите, които го движеха, се насочваха някъде другаде. Свидетелства за такива трагедии бяха пръснати по цялото морско дъно на Европа — скелети и минерализирани останки от мъртви организми покриваха безбройни кръгли участъци, в които от книгата на живота бяха изтрити цели глави от еволюцията. Някои бяха оставили като единствен спомен огромни, празни черупки, напомнящи на тромпети, по-големи от човешки ръст. Имаше и миди с различни форми — двучерупчести и дори тричерупчести, както и дълги много метри спирали — точно като красивите амонити, толкова загадъчно изчезнали от земните океани в края на креда.

Сред най-големите чудеса на европеанските глъбини бяха реките от гореща лава, извиращи от кратерите на подводни вулкани. Налягането на тази дълбочина беше толкова голямо, че водата, влизаща в досег с нажежената до червено магма, не можеше да се превърне в пара. Така двете течности съжителстваха в неспокойно примирие.

Там, на друг свят и с извънземни актьори, се разиграваше нещо като историята на Египет много преди появата на Човека. Както Нил бе носил живот на тясна ивица от пустинята, така и тази топла река оживяваше европеанските глъбини. По бреговете й, в лента широка не повече от няколко километра, еволюираше, процъфтяваше и изчезваше вид след вид. И някои оставяха след себе си трайни паметници.

Често не беше лесно да бъдат различени от естествените образувания край термичните отвори и дори когато явно не бяха резултат на чиста химия, трудно можеше да се определи дали са продукт на инстинкт, или на разум. На Земята термитите издигаха общежития почти толкова внушителни, колкото и онези в единствения огромен океан, обгръщащ този замръзнал свят.

По тясната плодородна ивица в морските пустини можеха да са се развили и загинали цели култури, и дори цивилизиции, под заповедите на някой европеански Тамерлан или Наполеон можеха да са марширували — или плували — цели армии. И останалата част от техния свят никога нямаше да разбере, защото оазисите им бяха изолирани един от друг, като самите планети. Организмите, които се топлеха край реките от лава и се хранеха около горещите отвори, не можеха да пресекат враждебната пустош между самотните си острови. Ако някога имаше историци и философи, всяка култура щеше да е убедена, че е сама във вселената.

И все пак дори пространството между оазисите не бе напълно лишено от живот — там имаше по-издръжливи организми, които дръзваха да предизвикат студа. Някои бяха европеански аналози на риба — източени торпеда, движещи се с вертикални опашки и насочващи се с перки, разположени по тялото. Приликата с най-разпространените обитатели на земните океани беше неизбежна — при едни и същи инженерни проблеми еволюцията трябваше да излиза с едни и същи отговори. Свидетелство за това бяха делфинът и акулата — на пръв поглед почти еднакви и все пак от съвсем далечни клонове на дървото на живота.

Между рибите в европеанските морета и тези в земните океани обаче имаше една много очевидна разлика: първите нямаха хриле, защото от водите, в които плуваха, не можеше да се извлича кислород. Подобно на организмите около геотермичните извори на Земята, техният метаболизъм се основаваше на серни съставки, които бяха в изобилие в тази вулканична среда.

И само някои от тях имаха очи. Освен мъждукащия блясък на лавата и случайната биолуминисценция на съществата, търсещи брачни партньори, или на хищници, преследващи плячката си, това бе свят без светлина.

Свят, който беше обречен. Не само, че енергийните му източници бяха спорадични и непрестанно променящи се, но и силите на привличане, които ги тласкаха, постоянно отслабваха. Даже да развиеха истински разум, европеаните бяха в капан между огъня и леда.

Ако не станеше чудо, те щяха да загинат при окончателното замръзване на малкия си свят.

И Луцифер беше извършил това чудо.

26. Циенвил

Докато се спускаше над брега с умерената скорост сто километра в час, Пул се зачуди дали в последния момент няма да се случи нещо непредвидено. Но всичко протичаше нормално, дори когато бавно мина край зловещо черната Велика стена.

Нямаше по-подходящо име за европеанския Монолит, тъй като за разлика от малките си събратя на Земята и Луната, той лежеше хоризонтално и дължината му надхвърляше двайсет километра. Макар че имаше буквално милиарди пъти по-голям обем от ТМА-0 и ТМА-1, пропорциите му бяха абсолютно същите — онова интригуващо съотношение 1:4:9, вдъхновило през вековете толкова много нумерологични безсмислици.

Тъй като вертикалната стена бе висока почти десет километра, според една от правдоподобните теории, освен всичко останало Великата стена спираше вятъра и предпазваше Циенвил от свирепите вихри, които от време на време бушуваха откъм Галилейско море. Сега, когато климатът се беше стабилизирал, те вече бяха много по-редки, но хиляда години по-рано щяха да са сурово препятствие за всички форми на живот, появили се от океана.

Въпреки че имаше горещото желание да го направи, Пул не бе успял да намери време да посети монолита на Тайхо — все още строго секретен, когато заминаваше за Юпитер — а поради земната гравитация неговият близнак в Олдувай беше недостъпен за него. Но бе гледал изображенията им толкова често, че му бяха много по-познати, отколкото пословичното опако на ръката (пък и колко хора, чудеше се той, биха познали опакото на ръцете си?). Освен огромната разлика в големината, нямаше абсолютно никакъв начин да различи Великата стена от ТМА-1 и ТМА-0 — или пък „Големия брат“, който „Леонов“ беше открил да орбитира около Юпитер.

Според някои теории, прекалено абсурдни, за да са верни, съществуваше само един архитипен Монолит и всички други — независимо от големината си — просто бяха негови проекции или изображения. Когато забеляза безупречната гладкост на извисяващата се абаносова повърхност на Великата стена, Пул си спомни тези идеи. Естествено, след толкова много векове в такава враждебна среда, би трябвало да се е покрил с достатъчно мръсотия! И все пак изглеждаше толкова чист, сякаш цяла армия чистачи на стъкла току-що са лъснали всеки негов квадратен сантиметър.

После си спомни, че макар всички, зървали някога ТМА-1 и ТМА-0, да бяха изпитвали неустоимо желание да докоснат тяхната очевидно девствена повърхност, никой никога не беше успявал. Пръсти, диамантени сонди, лазерни ножове — всичко се плъзгаше по Монолитите, сякаш бяха покрити с непробиваема обвивка. Или сякаш — и това бе друга разпространена теория — не бяха точно в тази вселена, а по някакъв начин бяха отделени от нея с напълно непроницаема частица от милиметъра.

Пул бавно направи пълна обиколка около Великата стена, която оставаше все така безразлична към приближаването му. После насочи совалката — все още на ръчно управление в случай, че Ганимедският трафик контрол продължава да прави опити да го „спаси“ — към външните части на Циенвил и започна да търси най-подходящото място за кацане.

Картината, която се виждаше през малкия панорамен илюминатор на „Сокол“, му бе напълно позната — толкова често я беше проучвал в ганимедските информационни банки, без изобщо да си представя, че някой ден наистина ще я види. Европеаните, изглежда, нямаха идея за градско планиране — на площ от около един километър в очевидно безредие бяха пръснати стотици полусферични постройки. Някои бяха толкова малки, че вътре би било тясно дори за човешко дете. И макар други да бяха достатъчно големи, за да поберат многочленно семейство, височината на нито една от тях не надвишаваше пет метра.

И всички бяха направени от един и същ материал, който сияеше с призрачно бял блясък под светлината на двете слънца. На Земята ескимосите бяха открили идентичен отговор на предизвикателството на собствената си ледена и бедна на материали среда — циенвилските иглута също бяха направени от лед.

Вместо улици имаше канали — най-подходящи за създания, които все още отчасти бяха амфибии и се завръщаха да спят във водата. А също — както се смяташе — и да се хранят и размножават, макар че нямаше доказателства за нито една от двете хипотези.

Наричаха Циенвил „Ледената Венеция“ и Пул трябваше да се съгласи, че сравнението е подходящо. Венецианци обаче не се виждаха — градът изглеждаше така, сякаш бе изоставен от години.

А ето и друга загадка: въпреки факта, че Луцифер бе петдесет пъти по-ярък от далечното слънце и че постоянно огряваше това полукълбо, европеаните, изглежда, все още се придържаха към древен денонощен ритъм. Те се завръщаха в океана по залез и изплуваха с изгрева на слънцето — макар че степента на осветеност се променяше само с няколко процента. Навярно този факт имаше аналог на Земята, където жизненият цикъл на много създания се контролираше също толкова от бледата Луна, колкото и от далеч по-яркото слънце.

След час щеше да е изгрев и тогава обитателите на Циенвил щяха да се върнат на сушата, за да се заемат с мудните си дела — каквито определено бяха според човешките стандарти. Основаната на сяра биохимия, която движеше европеаните, не беше толкова ефикасна, колкото кислородната, даваща енергия на повечето земни животни. Дори ленивец би могъл да надбяга европеан, така че нямаше основания да ги разглеждат като потенциално опасни. Това беше добрата новина. Лошата обаче бе, че дори при най-добри намерения и от двете страни опитите за общуване ще са изключително бавни — навярно непоносимо отегчителни.

Пул реши, че е време да докладва на Ганимедския трафик контрол. Сигурно вече бяха силно притеснени и той се зачуди как се справя с положението съучастникът му капитан Чандлър.

— „Сокол“ вика Ганимед. Както несъмнено можете да видите, аз бях… хм… спуснат точно над Циенвил. Няма каквито и да е признаци за враждебност и тъй като тук все още е „нощ“, всички европеани са под водата. Ще докладвам отново веднага щом кацна.

Дим щеше да се гордее с него, помисли си Пул, докато бавно като снежинка спускаше „Сокол“ върху гладък леден участък. Не поемаше рискове със стабилността му и превключи инерционния двигател така, че да изолира почти изцяло тежестта на совалката — точно толкова, надяваше се той, колкото да не я отвее вятърът.

Беше на Европа — първият човек от хиляда години. „Дали Армстронг и Олдрин[52] са изпитали това възторжено чувство, когато «Орел» е докоснал лунната повърхност? Навярно са били прекалено заети да проверяват примитивните и изцяло неинтелигентни системи на лунния си модул.“

„Сокол“, разбира се, вършеше всичко това автоматично. Сега в малката кабина беше съвсем тихо, освен неизбежния — и успокоителен — шепот на електрониката. Пул се стресна, когато очевидно предварително записаният глас на Чандлър прекъсна мислите му.

— Значи успя! Поздравления! Както знаеш, по график трябва да се върнем в Пояса по-следващата седмица, но това време би трябвало да ти е достатъчно. След пет дни „Сокол“ знае какво да прави. С теб или без теб, той ще намери пътя си до дома. Така че — късмет!

Г-ЦЕ ПРИНГЪЛ

АКТИВИРАЙ КРИПТОПРОГРАМА

ЗАПИС

Привет, Дим. Благодаря за онова ободрително съобщение! Чувствам се доста тъпо да използвам тази програма — сякаш съм таен агент от онези шпионски мелодрами, които са били толкова популярни, преди да се родя. И все пак тя ни позволява известно уединение, което може би не е излишно. Надявам се, че госпожица Прингъл я е качила както трябва… Разбира се, госпожице Прингъл, просто се шегувам!

Между другото, засипан съм с молби от всички новинарски медии в Слънчевата система. Моля те, опитай се да ги задържиш настрана — или да ги пренасочиш към доктор Тед. Той с радост ще ги поеме…

Тъй като Ганимед постоянно ме наблюдава с камерите, няма да губя време, за да ти разказвам какво виждам. Ако всичко е наред, след няколко минути би трябвало да забележим някакво раздвижване — и ще разберем дали наистина е било добра идея европеаните да ме открият вече мирно кацнал тук, в очакване да ги поздравя, когато изплуват на повърхността.

Каквото и да се случи, за мен няма да е толкова голяма изненада, колкото за доктор Чан и колегите му, когато преди хиляда години са се приземили тук! Точно преди да напусна Ганимед, отново изслушах прочутото му съобщение. Трябва да призная, че ме изпълни със зловещи предчувствия. Не можех да не се зачудя дали не е възможно пак да се случи нещо подобно… Не бих искал да обезсмъртя името си така, както клетият Чан…

Разбира се, винаги мога да отлетя, ако нещо се обърка… Току-що ми хрумна интересна мисъл… чудя се дали европеаните имат история — някакви архиви… някакъв спомен за онова, което се е случило преди хиляда години само на няколко километра оттук?

27. Лед и вакуум

„Тук е доктор Чан от Европа. Надявам се, че ме чувате, особено доктор Флойд. Зная, че сте на борда на «Леонов»… Може да нямам много време… Насочвам антената на скафандъра си натам, където мисля, че сте… Моля, пратете тази информация до Земята.

Преди три часа «Циен» беше унищожен. Аз съм единственият оцелял. Използвам радиостанцията на скафандъра си — нямам представа дали обхватът й е достатъчен, но нямам друг избор. Моля, слушайте внимателно…

НА ЕВРОПА ИМА ЖИВОТ. Повтарям: НА ЕВРОПА ИМА ЖИВОТ.

Кацнахме нормално, проверихме всички системи и спуснахме маркучите, за да започнем незабавно да изпомпваме вода в горивните резервоари… просто в случай, че се наложи спешно да тръгнем.

Всичко вървеше според плана… Изглеждаше почти прекалено хубаво, за да е истина. Резервоарите бяха полупълни, когато двамата с доктор Ли излязохме да проверим изолацията на тръбите. «Циен» е — беше — на трийсетина метра от Гранд канал. Тръбите излизаха директно от него и потъваха през леда. Много тънък лед — опасно е да се ходи по него.

Юпитер беше една четвърт пълен и имахме пет киловата енергия за лампите, закачени по кораба. Приличаше на коледна елха — отразяваше се в леда и беше много красив…

Ли първи го видя — огромна тъмна маса, която се издигаше от дълбините. Отначало помислихме, че е рибно ято — прекалено голямо беше, за да е един организъм. После започна да минава през леда и да се приближава към нас.

Много приличаше на огромна купчина мокри водорасли, пълзящи по земята. Ли изтича обратно до кораба, за да донесе камера, а аз останах да наблюдавам и докладвах по радиостанцията. Нещото се движеше толкова бавно, че спокойно можех да му избягам. Бях много повече развълнуван, отколкото уплашен. Мислех си, че зная що за създание е — бях виждал снимки на калифорнийските келпови гори — но напълно грешах.

… Ясно виждах, че е в беда. Не можеше да оцелее при температура със сто и петдесет градуса по-ниска от тази на нормалната му среда. То замръзваше — парчета от него се отчупваха като стъкло — но продължаваше да напредва към кораба като черна приливна вълна, която се движеше все по-бавно.

Все още бях толкова изненадан, че не успях да се сетя какво се опитва да направи. Въпреки че се насочваше към «Циен», то продължаваше да изглежда абсолютно безопасно, като… е, като малка движеща се гора. Спомням си, че се усмихнах — напомняше ми за Бърнамския лес от «Макбет».

После внезапно осъзнах опасността. Даже да не беше агресивно, създанието бе тежко, с целия лед, който мъкнеше, трябва да тежеше няколко тона, въпреки тази ниска гравитация. И бавно, болезнено се катереше по съоръженията ни за кацане… Крачетата започваха да се огъват като на забавен кадър, като в сън — или в кошмар…

Едва когато корабът започна да се прекатурва, осъзнах какво се опитва да направи създанието — но вече беше прекалено късно. Можехме да се спасим — само да бяхме изключили осветлението!

Навярно беше фототроп, чийто биологичен цикъл се задейства от филтриращата се през леда слънчева светлина. А можеше да се привлича от кораба и като молец от пламък на свещ. Нашите прожектори трябва да бяха много по-ярки от светлината на Европа, дори от самото слънце тук.

После корабът падна. Видях, че корпусът се разцепва и когато влагата се кондензира, се образува облак от снежинки. Всички светлини угаснаха — остана само една крушка, която се люлееше насам-натам на кабел, увиснал няколко метра над земята.

Не зная какво се е случило непосредствено след това. Следващото нещо, което си спомням, беше, че стоя под светлината до останките от кораба и по мен се сипе фин свеж сняг. Съвсем ясно виждах отпечатъците от стъпките си в него. Трябва да бях изтичал дотук, навярно от катастрофата бяха изтекли само минута-две…

Растението — все още го мислех за растение — беше неподвижно. Зачудих се дали е пострадало от удара. От него се бяха отцепили огромни, дебели колкото човешка ръка части, като откършени вейки.

После централният ствол отново се раздвижи. Той се отдръпна от корпуса и запълзя към мен. Именно тогава със сигурност разбрах, че създанието е чувствително към светлина. Стоях точно под хилядаватовата крушка, която вече бе престанала да се люлее.

Представете си дъб — а още по-добре смокиня с многобройните й стволове и корени — сплескана от гравитацията и мъчеща се да пълзи по земята. Нещото стигна на пет метра от светлината, после започна да се разгъва около нея, докато образува съвършен кръг около мен. Навярно това бе границата му на търпимост — точката, в която фотопривличането преминава в отблъскване.

След това в продължение на няколко минути не се случи нищо. Зачудих се дали не е мъртво, най-после окончателно замръзнало.

После видях, че на много от клоните се образуват големи пъпки. Беше все едно да гледаш ускорени кадри на разцъфващи цветя. Всъщност наистина ги помислих за цветя — всяко голямо колкото човешка глава.

Започнаха да се разтварят изящни, прелестно обагрени мембрани. Тогава ми хрумна, че никой не би могъл истински да е виждал тези цветове, преди да донесем прожекторите си — нашите фатални прожектори — на този свят.

Филизи и тичинки, които слабо помръдваха… Приближих се до живата стена, която ме заобикаляше, за да видя какво точно става. Нито тогава, нито в който и да е друг момент не изпитах страх от създанието. Бях сигурен, че не е злонамерено — ако изобщо имаше съзнание.

Големите цветя бяха десетки и в най-различни фази на разтваряне. Сега ми напомняха за пеперуди, тъкмо излизащи от пашкулите си… със свити, все още немощни криле… Все повече се приближавах до истината.

Но те замръзваха — умираха също толкова бързо, колкото и се раждаха. После една след друга се отделяха от родителите си. В продължение на няколко секунди след това пляскаха наоколо като риба на сухо. И най-после осъзнах точно какво представляват. Тези мембрани не бяха цветове — те бяха перки или поне техният еквивалент. Това беше личинковата фаза на създанието. Навярно прекарваше голяма част от живота си закрепено за морското дъно, после пращаше тези подвижни пъпки да търсят нови територии. Точно като коралите в земните океани.

Коленичих, за да разгледам отблизо едно от малките създания. Прекрасните багри избледняваха в мръснокафяво. Някои от перките-венчелистчета се бяха отчупили, замръзнали и превърнали се в крехки отломки. Но то продължаваше немощно да се движи и когато се приближих, се опита да избяга. Зачудих се как ли е усетило присъствието ми.

После забелязах, че по връхчетата на всички тичинки — както ги наричах — има яркосини точици. Приличаха на мънички звездни сапфири — или на сините очи по мантията на мида — усещащи светлината, но неспособни да оформят истински образи. Докато наблюдавах, сините цветове избледняха, сапфирите помътняха и се превърнаха в обикновени камъни…

Доктор Флойд — или който и друг да ме слуша — не ми остава много време. Алармата на животоподдържащата ми система току-що сигнализира. Но вече почти свърших.

Тогава разбрах какво трябва да направя. Кабелът на онази хилядаватова крушка висеше почти до земята. Дръпнах го няколко пъти и светлината угасна с дъжд от искри.

Зачудих се дали не е прекалено късно. В продължение на няколко минути не се случи нищо. Затова се приближих до стената от преплетени клони около мен и я ритнах.

Създанието бавно започна да се разплита и да отстъпва назад към Канала. Последвах го чак до водата. Когато забавяше, продължавах да го насърчавам с ритници, усещайки под ботушите си хрущящите парченца лед… Когато наближи Канала, то, изглежда, набра сила и енергия, сякаш чувстваше, че до естествения му дом остава още малко. Зачудих се дали ще оцелее, за да се пъпкува отново.

Създанието изчезна под повърхността и остави на сушата още няколко последни мъртви личинки. Водата продължи да бълбука една-две минути, после от вакуума над нея се образува коричка лед. Тогава се върнах при кораба, за да видя дали мога да спася нещо… Не искам да говоря за това.

Имам само две молби, докторе. Надявам се, че когато класифицират това създание, таксономиците ще го нарекат на мое име.

И когато следващият кораб пристигне тук, помолете екипажа да върне костите ни в Китай.

След няколко минути енергийните ми запаси ще се изчерпат — иска ми се да знаех дали някой ме чува. Така или иначе, ще повторя това съобщение през времето, което ми остава…

Тук е професор Чан от Европа. Докладвам за унищожаването на космическия кораб «Циен». Кацнахме до Гранд канал и разположихме помпите си до леда…“

28. Малкото зазоряване

Г-ЦЕ ПРИНГЪЛ

ЗАПИС

Ето го и слънцето! Странно, колко бързо сякаш изгрява на този бавно въртящ се свят! Разбира се, разбира се, дискът е толкова малък, че то цялото изскача над хоризонта за нула време… Не че става много по-светло — ако не гледаш натам, изобщо няма да забележиш, че на небето има още едно слънце.

Но се надявам, че европеаните са го забелязали. Обикновено им трябват по-малко от пет минути, за да започнат да излизат на брега след Малкото зазоряване. Чудя се дали вече знаят, че съм тук, и са уплашени…

Не, възможно е да е обратното. Навярно са любопитни — дори може би нямат търпение да видят какъв странен гостенин е дошъл в Циенвил… надявам се да е така…

Ето ги! Надявам се, че сателитите ви наблюдават. Камерите на „Сокол“ записват…

Колко бавно се движат! Страхувам се, че опитите за общуване с тях ще са изключително отегчителни… Даже да искат да разговарят с мен…

Приличат на онова нещо, което унищожило „Циен“, но са много по-малки… Напомнят ми за дръвчета, ходещи на пет-шест тънки ствола. И имат стотици клони, разделящи се на вейки, които отново се раздвояват… И отново. Също като много от нашите всъдеходни роботи… Колко много време ни трябваше, за да осъзнаем, че хуманоидните роботи са смешно тромави и че подходящият начин на движение изисква безброй малки манипулатори! Винаги когато изобретяваме нещо хитро, откриваме, че Майката природа вече се е сетила за него.

Не са ли прелестни тези мъници — приличат на движещи се храстчета. Чудя се как се възпроизвеждат — с пъпкуване ли? Не съзнавах колко са красиви. Пъстри са почти колкото коралова риба — може би поради същите причини… за да привличат брачни партньори или за да заблуждават хищниците, като се преструват на нещо друго…

Споменах ли, че приличат на храсти? Нека са розови храсти — наистина са с бодли! Трябва да имат основателна причина за тях…

Разочарован съм. Изглежда, не ме забелязаха. Всички се насочват към града, сякаш всеки ден пристигат космически кораби… Само няколко останаха… Може би ще се получи… Предполагам, че са способни да долавят звукови вибрации — като повечето морски създания — макар че тази атмосфера може би е прекалено рядка, за да отнася гласа ми много надалеч…

„СОКОЛ“ — ВЪНШЕН ВИСОКОГОВОРИТЕЛ…

ПРИВЕТ, ЧУВАТЕ ЛИ МЕ? КАЗВАМ СЕ ФРАНК ПУЛ… ХМ… ИДВАМ С МИР ОТ ИМЕТО НА ЦЯЛОТО ЧОВЕЧЕСТВО…

Чувствам се доста тъпо, но можеш ли да предложиш нещо по-добро? Пък и ще е добре за досието ми…

Никой изобщо не ме забелязва. Големи и малки пълзят към иглутата си. Чудя се какво всъщност правят, когато влязат вътре — навярно би трябвало да ги последвам. Сигурен съм, че ще съм в пълна безопасност — мога да се движа много по-бързо…

Току-що си спомних нещо смешно. Всички тези създания, влачещи се в една и съща посока — приличат на служителите, които някога два пъти дневно циркулираха между офиса и дома си, преди електрониката да направи това излишно.

Нека опитаме пак преди всички да изчезнат…

ПРИВЕТ, ВИЕ ТАМ — ТУК Е ФРАНК ПУЛ, ГОСТ ОТ ПЛАНЕТАТА ЗЕМЯ. ЧУВАТЕ ЛИ МЕ?

АЗ ТЕ ЧУВАМ, ФРАНК. ТУК Е ДЕЙВ.

29. Духове в машината

Първата реакция на Франк Пул беше дълбоко изумление, последвано от непреодолима радост. Никога не бе вярвал, че ще установи какъвто и да е контакт, нито с европеаните, нито с Монолита. Всъщност, дори си беше представял как рита от отчаяние онази извисяваща се абаносова стена и яростно вика „Има ли някой вътре?“.

И все пак не би трябвало да е толкова удивен — приближаването му откъм Ганимед не можеше да не е било наблюдавано от някакъв разум, позволил му да се приземи. Трябваше да погледне на Тед Хан по-сериозно.

— Дейв — бавно каза той, — наистина ли си ти?

„А кой друг би могъл да е?“ — запита се Пул. И все пак въпросът му не бе глупав. В гласа, разнесъл се от малкия високоговорител на пулта за управление на „Сокол“, имаше нещо странно механично и безлично.

— Да, Франк. Аз съм, Дейв.

Последва кратко мълчание, после същият глас продължи без каквато и да е промяна на интонацията:

— Здравей, Франк. Тук е Хал.

Г-ЦЕ ПРИНГЪЛ

ЗАПИС

Е, Индра, Дим, радвам се, че записах всичко това, иначе изобщо нямаше да ми повярвате.

Предполагам, че все още съм в шоково състояние. На първо място, какво би трябвало да изпитвам към някой, който се е опитал — и е успял — да ме убие, дори това да се е случило преди хиляда години! Но сега разбирам, че не трябва да обвинявам Хал, нито пък когото и да е друг. Има един отличен съвет, чиято полза често съм осъзнавал: „Никога не отдавай на злонамереност нещо, което се дължи просто на некомпетентност“. Не съм способен да изпитам какъвто и да е гняв към група програмисти, които изобщо не познавам и които са мъртви от векове.

Радвам се, че всичко това е кодирано, тъй като не зная как трябва да се използва, а много от онова, което ви казвам, може да се окаже пълна глупост. Вече страдам от информационно пресищане и трябва да помоля Дейв да ме остави за малко — след всички препятствия, които преодолях, за да се срещна с него! Но мисля, че това няма да нарани чувствата му — пък и не съм сигурен дали има каквито и да е чувства…

Какво представлява той? Добър въпрос! Е, наистина е Дейв Боумън, но лишен от по-голямата част от човечността си, като… хм… като резюме на книга или техническа статия. Нали знаете, конспектът може да ви даде цялата основна информация — но без какъвто и да е намек за авторовата личност. И въпреки това има моменти, в които усещах, че нещо от стария Дейв все още се е запазило. Няма да пресилвам нещата, като кажа, че се зарадва да ме види — по-скоро беше умерено доволен… Аз лично още съм много объркан. Все едно след дълга раздяла да срещнеш стар приятел и да откриеш, че вече е станал друг човек. Е, все пак са минали хиляда години — не мога дори да си представя преживяванията му, макар че, както ще ви покажа, той се опита да сподели с мен някои от тях.

А Хал — той несъмнено също е тук. През повечето време няма как да разбера кой разговаря с мен. В медицинската литература нямаше ли примери за раздвояване на личността? Може би е нещо подобно.

Попитах го как се е случило това с двама им и той — те — по дяволите, Халмън! — се опита да ми обясни. Нека повторя: може отчасти да съм го разбрал погрешно, но това е единствената ми работна хипотеза.

Разбира се, ключът е Монолитът, в неговите различни проявления. Не, това не е подходящата дума — някой не го ли беше нарекъл своего рода космическо швейцарско ножче? Вие все още го използвате, както забелязах, макар че и Швейцария, и нейната армия са изчезнали преди векове. Това е многофункционално устройство, способно да направи всичко, което поиска. Или което е програмирано да направи.

Преди четири милиона години в Африка, за добро или лошо, той ни е дал онази еволюционна начална скорост. После неговият близнак на Луната ни зачакал да изпълзим от люлката. Вече се бяхме досетили за това и Дейв го потвърди.

Казах, че той няма много човешки чувства, но все още изпитва любопитство — иска да научава нови неща. И каква възможност само му се е открила!

Когато юпитерският Монолит го погълнал — не мога да се сетя за по-подходяща дума — Дейв получил повече, отколкото дал. Макар че Монолитът го използвал — очевидно като заловен екземпляр и като средство за проучване на Земята — той също можел да го използва. С помощта на Хал — а кой би могъл да разбере един суперкомпютър по-добре от друг? — Дейв проучил паметта му и се опитал да открие предназначението му.

Вижте сега, това е нещо напълно невероятно. Монолитът е фантастично мощна машина — само си помислете какво е направил с Юпитер! — но нищо повече. Действа автоматично и няма съзнание. Спомням си, че веднъж си представих как ритам Великата стена и викам „Има ли някой вътре?“. И верният отговор щеше да е: „Не, няма никой друг, освен Дейв и Хал“.

Нещо повече, някои от системите му може би са започнали да отказват — Дейв дори предполага, че е напълно оглупял! Навярно е бил оставен без надзор прекалено дълго и е дошло време за ремонт.

Той също смята, че Монолитът е направил поне една погрешна преценка. Навярно това не е точната дума — може да е било съзнателно и внимателно обмислено…

Във всеки случай последствията от нея са… хм, наистина страшни и ужасяващи. За щастие съм в състояние да ви я изложа, така че можете сами да решите. Да, макар че това се е случило преди хиляда години, когато на Юпитер пристигнала втората мисия с „Леонов“! И през цялото това време никой не се е досещал…

Много се радвам, че ми поставихте мозъчна шапка. Разбира се, тя е безценна — не мога да си представя живота без нея — но сега върши работа, за която изобщо не е предназначена. И се справя забележително добре.

На Халмън му трябваха десетина минути, за да разбере как работи и да влезе в интерфейс. Сега имаме мисловна връзка — което, честно казано, е доста силно напрежение за мен. Трябва постоянно да го моля да забавя темпото и да ми говори с по-прости думи.

Не съм сигурен какво ще се получи. Това е хилядагодишен запис на преживяването на Дейв, по някакъв начин съхранен в невероятната памет на Монолита, после прехвърлен в моята мозъчна шапка — не ме питайте точно как — и накрая излъчен към вас през ганимедската централа. Пфу! Надявам се, че няма да получите главоболие, докато го качвате.

Прехвърляме се към Дейв Боумън до Юпитер в началото на двайсет и първи век…

30. Пейзаж от пяна

Дългите милиони километри пипала на магнитната сила, внезапните експлозии на радиовълните, гейзерите от електрическа плазма, по-големи от Земята — за него всичко това беше също толкова реално и ясно видимо, колкото и облаците, обгръщащи планетата в пъстроцветно великолепие. Той разбираше сложната система на взаимодействията им и съзнаваше, че Юпитер е много по-прекрасен, отколкото някой изобщо е предполагал.

Дори докато падаше през ревящото сърце на Огромното червено кълбо сред мълниите на грамадните колкото континенти бури, той знаеше защо е устояло векове наред, макар да се състои от газове, далеч по-ефирни от онези, които образуваха земните урагани. Високият писък на водородния вятър заглъхна, докато потъваше в по-спокойни дълбини, и от висините над него започнаха да се сипят меки снежинки, някои от които вече се сливаха в едва осезаеми планини от водородна пяна. Вече бе достатъчно топло, за да съществува течна вода, но тук нямаше океани — тази чисто газообразна среда беше прекалено рядка, за да ги поддържа.

Спусна се през безброй облачни пластове, докато накрая навлезе в толкова ясен район, че дори човешки поглед можеше да обгърне повече от хиляда километра. Това бе само малко завихряне в огромния въртоп на Огромното червено кълбо, пазещо тайна, за която хората отдавна се бяха досещали, но която никога не бяха доказали.

В подножието на планините от пяна се носеха безброй малки назъбени облаци, всички приблизително с еднаква големина и осеяни със сходни червено-кафяви петънца. Те бяха малки единствено в сравнение с нечовешките размери на заобикалящата ги среда — и най-дребният от тях би покрил голям град.

Очевидно бяха живи, защото се движеха с бавна решителност по страните на ефирните планини и пасяха склоновете им като огромни овце. И разговаряха помежду си в метровия диапазон — техните радиогласове бяха слаби, но ясно се чуваха на фона на пращенето и разтърсването на самия Юпитер.

Бяха просто живи торби с газ, които се носеха в тясната ивица между ледените висоти и огнените бездни. Тясна, да — но далеч по-огромна от цялата биосфера на Земята.

И не бяха сами. Сред тях бързо се движеха други създания, толкова малки, че спокойно можеха да останат незабелязани. Някои от тях имаха почти свръхестествена прилика със земни самолети, дори бяха приблизително толкова големи. Но и те бяха живи — навярно хищници, паразити или дори овчари.

Пред него се разгръщаше цяла нова глава от еволюцията, също толкова чужда, колкото и онази, която беше зърнал на Европа. Тук имаше реактивни торпеда, напомнящи на сепиите от земните океани, които дебнеха и поглъщаха огромните торби с газ. Но балоните не бяха беззащитни — някои от тях се съпротивляваха с електрически мълнии и назъбени пипала, които приличаха на километрични верижни триони.

Имаше и още по-странни форми, които покриваха почти всички възможности на геометрията — странни прозрачни хвърчила, триъгълни пирамиди, сфери, многостени, плетеници от усукани ленти… Това бе гигантският планктон на юпитеровата атмосфера, предназначен да се носи като паяжина по топлите течения и да живее достатъчно дълго, за да се възпроизвежда — а после да се спусне надолу към дебрите, за да бъде овъглен и рециклиран в ново поколение.

Пред погледа му се разстилаше свят, повече от сто пъти по-голям от Земята. Но макар че виждаше много чудеса, нищо не загатваше за разум. Радиогласовете на огромните балони предаваха само прости предупредителни или уплашени съобщения. Дори ловците, от които можеха да се очакват по-висши равнища на организация, бяха като акулите в земните океани — безмозъчни автомати.

И въпреки зашеметяващата си големина и странност, биосферата на Юпитер беше крехък свят, място на мъгли, пяна, деликатни копринени нишки и тънки като хартия тъкани, изтъкани от постоянния петрохимичен сняг, образуван от мълниите в горните пластове на атмосферата. Малко от тези образувания бяха по-материални от сапунени балони — дори най-слабите земни месоядни биха могли да разкъсат на парченца и най-ужасните местни хищници.

Подобно на Европа, само че в много по-огромни мащаби, Юпитер представляваше еволюционна задънена улица. Тук никога нямаше да се появи съзнание, а дори да се появеше, щеше да е обречено на полуидиотско съществувание. Можеше да се развие чисто въздушна култура, но в среда, в която огънят не беше възможен и почти нямаше твърди тела, за нея никога нямаше да има каменна епоха.

31. Яслите

Г-ЦЕ ПРИНГЪЛ

ЗАПИС

Е, Индра, Дим, надявам се, че сте успели да получите това съобщение — все още ми е трудно да повярвам. Всички тези фантастични създания — със сигурност е трябвало да засечем внезапното замлъкване на техните радиогласове — макар че не сме били в състояние да ги разбираме! — когато Юпитер се е превърнал в слънце.

И сега причината е ясна. За да могат европеаните да получат своя шанс. Каква безмилостна логика. Разумът ли е единственото, което има значение? Предвиждам дълги спорове с Тед Хан на тази тема…

Следващият въпрос е дали европеаните ще издържат изпита, или завинаги ще останат в детската градина… а може би дори в яслите? Макар че хиляда години са съвсем кратко време, нормално е да се очаква някакъв прогрес, но според Дейв те изобщо не са се променили от момента, в който са напуснали морето. Навярно тъкмо в това е проблемът — все още са с един крак — или с един клон! — във водата.

А ето още нещо, за което изобщо не сме били прави. Ние смятахме, че се връщат в морето да спят. Точно обратното е — те се връщат, за да се хранят, а спят, когато излизат на сушата! Както бихме могли да се досетим от структурата им — онази мрежа от клони — те се хранят с планктон…

Попитах Дейв: „Ами иглутата, които са построили? Това не е ли «технически напредък»?“ А той ми отговори: „Всъщност не — това е само адаптиране на постройките, които правят на морското дъно, за да се предпазят от различни хищници — особено от същество, напомнящо летящо килимче, голямо колкото футболно игрище“…

Все пак има област, в която са проявили инициатива, дори творчество. Те са очаровани от металите, навярно защото в океана не съществуват в чист вид. Ето защо е бил разглобен „Циен“ — същото се е случило със сондите, които са попадали на тяхна територия.

Какво правят с медта, берилия и титания, който събират? Нищо полезно, страхувам се. Трупат го на фантастична камара, която продължават да издигат. Може би у тях се заражда естетика — в музея за модерно изкуство съм виждал и по-ужасни неща… Но имам и друга теория — някога чували ли сте за „товарните култове“? Някои от малкото първобитни племена, съществували през двайсети век, правели от бамбук имитации на самолети с надеждата да привлекат големите птици от небето, които от време на време им носели чудесни дарове. Навярно европеаните имат същата идея.

А сега онзи въпрос, който постоянно ми задавате… Какво представлява Дейв? И как двамата с Хал са се превърнали в това, което са сега?

Незабавният отговор, разбира се, е, че са имитации — симулации — в гигантската памет на Монолита. През повечето време не са активирани — когато го попитах, Дейв ми каза, че през хилядолетието след… хм… преобразяването си е бил „буден“ — използва точно тази дума — само петдесет години.

Когато попитах дали негодува срещу това обсебване на живота му, той отвърна: „Че защо да негодувам? Аз отлично изпълнявам функциите си“. Да, това звучи точно като отговор на Хал! Но си мисля, че беше Дейв — ако сега между двама им изобщо съществува някаква разлика.

Спомняте ли си онази аналогия с швейцарското ножче? Халмън е една от безбройните съставни части на това космическо ножче.

Но той не е абсолютно пасивно оръдие — когато е буден, притежава известна автономност, известна независимост — навярно в граници, установени от Монолита. През вековете той е бил използван като своего рода разумна сонда за изследване на Юпитер — както току-що видяхте — а също на Ганимед и Земята. Това потвърждава онези тайнствени събития във Флорида, за които съобщават старата приятелка на Дейв и медицинската сестра, която се грижела за майка му само мигове преди смъртта й… както и други срещи в Анубис сити.

Това обяснява и друга загадка. Направо попитах Дейв: „Защо ми беше позволено да кацна на Европа, след като векове наред всички други са били отклонявани? Очаквах с мен да се случи същото!“.

Отговорът е смешно прост. Монолитът използва Дейв — Халмън — от време на време, за да ни наблюдава. Дейв е знаел всичко за моето спасение — дори е гледал някои от интервютата ми на Земята и Ганимед. Не мога да скрия, все още малко ме боли от това, че не се е опитал да се свърже с мен! Но поне с отворени обятия ме посрещна тук.

Дим, до отлитането на „Сокол“ — с или без мен — остават още четирийсет и осем часа. Мисля, че след като вече установих контакт с Халмън, това време вече не ми е необходимо. Със същата лекота можем да поддържаме връзка и от Анубис… ако той пожелае.

И нямам търпение колкото може по-бързо да се върна в хотел „Гранимед“. „Сокол“ е прекрасен малък космически кораб, но водопроводната му система би могла да се подобри — тук започва да смърди и направо умирам за хубав душ.

Очаквам предстоящата среща с вас — и особено с Тед Хан. Преди да се завърна на Земята, имаме да разговаряме за толкова много неща.

ЗАПИШИ

ПРАТИ

V. Краят

Трудът на всички хора

греха първороден не променя:

дъждът се сипе в морето,

но то си остава солено.

А. Е. ХАУЗМЪН[53]

„ОЩЕ СТИХОВЕ“

32. Човек без ангажименти

Като цяло, тези три десетилетия бяха интересни, но без да са белязани от значителни събития, а само изпълнени с радостите и скърбите, които Времето и Съдбата носят на цялото човечество. Най-голямата от тези радости беше напълно неочаквана — всъщност, преди да замине за Ганимед, Пул би отхвърлил дори самата идея като абсурдна.

В поговорката, че раздялата разпалва любовта, има много истина. Когато отново се срещнаха, двамата с Индра Уолис откриха, че въпреки закачките и случайните свади, са по-близки, отколкото са си представяли. Едното доведе до другото — включително, за тяхна взаимна радост, Доун Уолис и Мартин Пул.

За тях бе доста късно да създават семейство — без изобщо да се взима предвид дребният проблем: някакво си хилядолетие — и професор Андерсън ги предупреди, че това може да се окаже невъзможно. Или още по-лошо…

— Имал си повече късмет, отколкото съзнаваш — каза той на Пул. — Радиационните ти увреждания бяха изненадващо слаби и успяхме да използваме непокътнатата ти ДНК, за да възстановим всички важни системи. Но докато не направим още някои тестове, не мога да ти обещая генетично здраве. Така че се наслаждавайте — но не създавайте семейство, докато не ви кажа.

Тестовете отнеха време и както се опасяваше Андерсън, наложи се ново лечение. Имаше един голям неуспех — нещо, което не би могло да оцелее, даже да му бяха позволили да живее повече от няколко седмици след зачеването — но Мартин и Доун бяха съвършени и имаха точно толкова глави, ръце и крака, колкото трябваше. Освен това бяха красиви и интелигентни и по чудо не бяха разглезени от своите луди по тях родители — които останаха приятели и петдесет години по-късно, след като отново избраха самостоятелния живот. Заради обществените им достижения щяха да им позволят — всъщност дори щяха да ги насърчат — да имат друго дете, но те решиха да не предизвикват повече и без това удивителния си късмет.

Личният живот на Пул бе помрачен от трагедия, шокирала обитателите на Слънчевата система. Капитан Чандлър и целият му екипаж загинаха, когато ядрото на изследваната от тях комета внезапно експлодира и унищожи „Голиат“ до такава степен, че после успяха да открият само няколко парченца от него. Такива експлозии — предизвиквани от реакции на нестабилни молекули, които съществуваха при много ниски температури — бяха добре известна опасност за събирачите на комети и по време на кариерата си Чандлър беше преживял няколко подобни инцидента. Никой нямаше да разбере точните обстоятелства, изненадали толкова опитен астронавт като него.

Чандлър ужасно липсваше на Пул: той бе изиграл уникална роля в живота му и никой не можеше да го замени — никой, освен Дейв Боумън, с когото бяха споделили толкова невероятно преживяване. Двамата често планираха отново да потеглят в космоса, навярно чак до Ойортния облак с неговите неразкрити загадки и далечни, но неизчерпаеми и безценни запаси от лед. Но някакво разминаване в личните им програми винаги проваляше намеренията им и пътуването беше отложено за бъдеще, което никога нямаше да настъпи.

Пул обаче успя да осъществи друга своя стара мечта — въпреки лекарските забрани. Спусна се на повърхността на Земята — и този път му бе достатъчен.

Машината, с която пътува, почти напълно приличаше на количките, използвани от по-богатите инвалиди от негово време. Беше с мотор и надуваеми гуми, които й позволяваха да върви по сравнително равни повърхности. Тя обаче можеше и да лети — на височина от двайсетина сантиметра — на въздушна възглавница, образувана от чифт малки, но много мощни перки. Пул остана изненадан, че все още се използва толкова примитивна технология, но инерционните двигатели бяха прекалено големи за толкова малки превозни средства.

Удобно настанен на летящото си кресло, той почти не усещаше увеличаването на тежестта си, докато се спускаше към сърцето на Африка — забелязваше известно затруднение при дишането, но по време на астронавтското си обучение Пул бе имал далеч по-неприятни преживявания. Но се оказа напълно неподготвен за ужасната жега, връхлетяла го, когато излезе от гигантския, пронизващ небето цилиндър, образуващ основата на кулата. А едва започваше утрото: какво ли щеше да е по пладне?

Тъкмо успя да посвикне с топлината, когато бе поразено и обонянието му. Вниманието му привличаха безброй миризми — нито една неприятна, но всички непознати. За няколко минути затвори очи в опит да не претовари входящите си вериги.

Преди да реши отново да ги отвори, Пул усети, че нещо голямо и влажно опипва тила му.

— Запознайте се с Елизабет — рече водачът му, снажен младеж в традиционните дрехи на „големия бял ловец“, прекалено чистички, за да са били използвани в действителност. — Тя е нашият официален посрещач.

Пул се завъртя на стола си и видя сантименталните очи на малко слонче.

— Здрасти, Елизабет — доста немощно каза той. Слонът приветствено повдигна хобот и издаде звук, какъвто обикновено не можеше да се чуе в доброто общество.

Въпреки това той прекара на планетата Земя по-малко от час, носейки се над някаква джунгла — чиито недорасли дървета не можеха да се сравняват с тези в кулата — и се срещна с повечето представители на местната фауна. Водачът му се извини за добродушието на разглезените от туристите лъвове, което бе компенсирано от злобното изражение на крокодилите: това всъщност беше лицето на девствената и непроменена Природа.

Преди да се завърне в кулата, Пул рискува да направи няколко крачки без помощта на количката. Разбираше, че това ще е все едно да носи на гръб собствената си тежест, но усилието не му се струваше невъзможно и никога нямаше да си прости, ако не го бе направил.

Идеята не беше добра — навярно трябваше да я осъществи в по-хладен климат. След не повече от десет крачки той с радост се отпусна в приятните прегръдки на количката.

— Достатъчно — уморено каза Пул. — Да се връщаме в кулата.

Докато влизаше във фоайето, той съзря надпис, който от вълнение не бе забелязал на идване:

ДОБРЕ ДОШЛИ В АФРИКА!

„Светът ще се съхрани в девствеността си.“

ХЕНРИ ДЕЙВИД ТОРО (1817–1862)

Забелязал интереса му, водачът попита:

— Познавахте ли го?

Такива въпроси Пул чуваше прекалено често и в момента не бе в настроение да обяснява.

— Не, струва ми се — уморено отвърна той, когато огромните врати се затвориха зад него, отделяйки го от всички миризми и звуци на първия дом на човечеството.

Неговото вертикално сафари задоволяваше потребността му да посети Земята и когато се завърна в апартамента си на десетхилядния етаж — престижно равнище, дори в това демократично общество — той положи всички усилия да сподави болката. Индра обаче леко се разтревожи от вида му и го прати право в леглото.

— Точно като Антей — но с обратен знак! — мрачно измърмори тя.

— Кой? — попита Пул. Имаше моменти, в които ерудицията на жена му го поразяваше, но той беше решен да не й позволява да предизвика у него комплекс за малоценност.

— Синът на Гея, богинята на Земята. Херакъл се борил с него — но всеки път, щом паднел на земята, Антей възвръщал силите си.

— И кой победил?

— Херакъл, разбира се — като го вдигнал във въздуха, така че майчето да не може да му зареди батериите.

— Хм, сигурен съм, че няма да ми трябва много време, за да заредя моите. А и научих нещо. Ако не правя повече упражнения, може да ми се наложи да се преместя на етажа с лунна гравитация.

Добрите му намерения продължиха цял месец. Сутрин енергично изминаваше пет километра, като всеки ден избираше различни етажи на Африканската кула. Някои от тях все още бяха огромни, кънтящи пустини от метал, които навярно завинаги щяха да останат необитаеми. Други бяха застроени през вековете в объркващо множество от архитектурни стилове. Голяма част от тях бяха заети от минали епохи и култури, а други загатваха за бъдеще, което Пул нямаше желание да види. Поне нямаше опасност да му омръзне. По време на много от разходките му на почтително разстояние го придружаваха малки групи добродушни деца. Те обаче рядко успяваха да поддържат темпото му.

Един ден, докато крачеше по убедителна — макар и безлюдна — имитация на „Шан’з Елизе“, Пул внезапно зърна познато лице.

— Данил! — извика той.

Другият изобщо не го забеляза, дори когато отново го повика, този път още по-високо.

— Не ме ли помниш?

Данил — когато го настигна, Пул ни най-малко не се съмняваше, че е той — изглеждаше искрено озадачен.

— Съжалявам — каза той. — Вие, разбира се, сте командир Пул. Но съм сигурен, че никога не сме се срещали.

Сега беше ред на Пул да се смути.

— Беше глупаво от моя страна — извини се той. — Трябва да съм се припознал. Приятен ден.

Срещата го зарадва и му бе приятно да научи, че Данил се е завърнал в нормалното общество. Независимо дали престъплението му беше убийство с брадва или пресрочване на книги, взети от библиотеката, някогашният му работодател вече не трябваше да се безпокои за него — сметката бе уредена, досието му закрито. Макар че понякога му липсваха полицейските сериали, които често обичаше да гледа в детството си, Пул беше започнал да приема позицията на съвременното общество: прекомерният интерес към патологичното поведение сам по себе си бе патологичен.

С помощта на г-ца Прингъл III можеше да организира живота си така, че дори му оставаха свободни мигове, в които да се отпусне и включи мозъчната си шапка на случайно търсене в интересуващите го области. Извън семейството му неговите мисли бяха насочени най-вече към луните на Юпитер/Луцифер/, не на последно място защото всички го признаваха за водещ специалист по проблема, избран за постоянен член на Комисията за Европа.

Комисията беше създадена почти хиляда години по-рано с цел да обсъжда какво може и трябва да се прави с този загадъчен спътник. През вековете тя бе натрупала огромно количество информация, още от данните на „Вояджър“, прелетял покрай Европа през 1979 г., и първите подробни проучвания на орбиталния космически кораб „Галилей“ през 1996 г. — рождената година на Пул.

Подобно на повечето дълго съществували организации, Комисията за Европа постепенно беше закостеняла и вече се събираше само когато се случеше нещо ново. Появата на Халмън я стресна и тя избра за свой председател нов и енергичен човек, чието първо дело бе да кооптира Пул.

Макар че не можеше да помогне с нова информация, включването му в Комисията изключително го зарадва. Това му даваше официална длъжност. До този момент изпълняваше ролята на нещо, което по негово време наричаха „национално богатство“ и от което малко се срамуваше. Въпреки че се радваше на разкошния живот, осигуряван му от богат свят, за какъвто дори не биха могли да мечтаят някогашните разкъсвани от войни епохи, той изпитваше нужда да оправдае съществуването си.

Изпитваше и друга нужда, която рядко признаваше дори пред себе си. Макар и съвсем за кратко, по време на странната им среща две десетилетия преди това Халмън беше разговарял с него. Пул бе сигурен, че ако поиска, лесно би могъл отново да го направи. Нима контактът с хора вече не го интересуваше? Надяваше се, че не е така. И все пак това можеше да е едно от обясненията за мълчанието му.

Често поддържаше връзка с Тиъдър Хан — активен и яростен, както винаги, и вече официален представител на Комисията за Европа на Ганимед. След завръщането на Пул на Земята, Хан безуспешно се беше опитвал да разкрие комуникационен канал с Боумън. Професорът не можеше да разбере защо дългите списъци от важни въпроси по теми от жизнен, философски и исторически интерес не получават дори съвсем кратки отговори.

— Дали Монолитът толкова много го ангажира, че твоят приятел Халмън няма време да разговаря с мен? — оплака се на Пул Хан. — Във всеки случай, какво прави с времето си?

Въпросът бе съвсем основателен. И като гръм от ясно небе, Боумън лично му отговори по съвсем обикновен видеофон.

33. Контактът

— Здравей, Франк. Тук е Дейв. Имам много важно съобщение за теб. Предполагам, че в момента си в апартамента си в Африканската кула. Ако си там, моля те, идентифицирай се, като кажеш името на инструктора ни по орбитална механика. Ще изчакам шейсет секунди и ако не получа отговор, ще опитам пак точно след един час.

Тази минута едва стигна на Пул, за да се възстанови от шока. За миг изпита прилив на радост, а също и на удивление, преди да го обземе друго чувство. Колкото и да се радваше отново да чуе Боумън, изразът „много важно съобщение“ му прозвуча определено зловещо.

„Поне имам късмет — каза си Пул, — че ме пита за едно от малкото имена, които си спомням.“ А кой ли би могъл да забрави шотландеца с толкова силен глазгоуски акцент, че трябваше да мине цяла седмица, докато го усъвършенстват? Но пък беше блестящ преподавател — стига да разбираш какво говори.

— Доктор Грегъри Маквити.

— Прието. А сега, моля, превключи на приемника на мозъчната си шапка. Качването на съобщението ще отнеме три минути. Не се опитвай да го следиш: използвам компресия десет към едно. Ще изчакам две минути, преди да започна.

„Как успява да го прави?“ — зачуди се Пул. Сега Юпитер/Луцифер/ се намираше на повече от петдесет светлинни минути, така че съобщението трябваше да е било пратено почти час по-рано. Сигурно използваше интелигентен носител в подходящо адресиран пакет по лъча Ганимед-Земя, но това едва ли можеше да затрудни Халмън, при ресурсите на Монолита, които очевидно му бяха на разположение.

Индикаторната лампичка на мозъчната кутия запремигва. Съобщението започваше.

При компресията, която използваше Халмън, на Пул щеше да му трябва половин час, за да приеме информацията в реално време. Но още през първите десет минути разбра, че мирният му начин на живот внезапно е свършил.

34. Присъдата

В този свят на универсална и светкавична комуникация беше трудно да пазиш тайни. Пул незабавно реши, че въпросът изисква лична среща.

Членовете на Комисията за Европа бяха мърморили, но всички се събраха в неговия апартамент. Бяха седем — щастливо число, несъмнено съответстващо на фазите на Луната, която винаги бе омайвала човечеството. Пул за пръв път виждаше трима от членовете на Комисията, макар че вече познаваше всички по-добре, отколкото по времето преди разработването на мозъчната шапка.

— Уважаема госпожо председател Оконор, уважаеми членове на Комисията, бих искал да кажа няколко думи — само няколко, обещавам! — преди да качите съобщението, което получих от Европа. И предпочитам да го направя лично, което за мен е по-естествено — боя се, че никога няма напълно да усвоя прякото мисловно прехвърляне. Както знаете, Дейв Боумън и Хал са били съхранени като имитации в Монолита на Европа. Очевидно той никога не изхвърля оръдията, които са му били от полза, и от време на време активира Халмън, за да наблюдава делата ни — когато започнат да го безпокоят. Както подозирам, притеснило го е моето пристигане — макар че навярно се лаская! Но Халмън не е просто пасивно оръдие. Компонентът Дейв все още запазва нещо от човешкия си произход — дори чувства. И тъй като двамата учихме заедно — и години наред споделяхме почти всичко — очевидно му е много по-лесно да контактува с мен, отколкото с когото и да е друг. Иска ми се да си мисля, че му е приятно да го прави, но сигурно тази дума е прекалено силна… Освен това изпитва любопитство и може би малко негодува срещу начина, по който е бил взет като образец от дива природа. Въпреки че навярно от гледна точка на създалия Монолита разум ние сме точно такива. А къде е сега този разум? Халмън очевидно знае отговора и той е смразяващ. Както винаги сме подозирали, Монолитът е част от някаква галактическа мрежа. И най-близката централа — контрольорът на Монолита или неговият непосредствен началник — е на четиристотин и петдесет светлинни години оттук. Прекалено близо, за да сме спокойни! Това означава, че докладът за нас и нашите дела, пратен в началото на двайсет и първи век, е бил получен преди половин хилядолетие. Ако началникът на Монолита е отговорил веднага, новите инструкции би трябвало да пристигнат приблизително сега. И изглежда е тъкмо така. През последните няколко дни Монолитът е получавал постоянна поредица съобщения и вероятно в съответствие с тях е зареждал нови програми. За съжаление Халмън може само да прави догадки за характера на тези инструкции. Както ще разберете щом качите тази плочка, той има известен ограничен достъп до много от веригите и банките памет на Монолита и дори може да води с него някакъв диалог. Ако това е правилната дума — тъй като за тази цел са нужни двама! Все още не мога напълно да възприема идеята, че въпреки цялата си мощ, Монолитът не притежава съзнание — че не знае дори за собственото си съществуване! Халмън разсъждавал над проблема хиляда години и стигнал до същия отговор като мнозина от нас. Но неговото заключение определено трябва да има далеч по-голяма тежест заради вътрешната му информация. Извинете ме! Нямах намерение да се шегувам, но как другояче можете да я наречете? Онова, което си е направило труда да ни създаде — или поне си е поиграло с мозъците и гените на предците ни — решава какво да прави сега. И Халмън е песимист. Не — това е преувеличение. Да речем, че не е въодушевен от шансовете ни, но е прекалено безпристрастен наблюдател, за да е разтревожен. За него бъдещето — оцеляването! — на човешката раса не е много повече от интересен проблем, но е готов да ни помогне.

За изненада на внимателно заслушаната си публика, Пул внезапно замълча.

— Странно. Току-що си спомних нещо удивително… Сигурен съм, че това обяснява какво става. Моля, изтърпете ме още малко… Веднъж, няколко седмици преди полета двамата с Дейв се разхождахме по крайбрежието на Носа, когато забелязахме на пясъка да лежи голям бръмбар. Както често се случва, той беше паднал по гръб и размахваше във въздуха крака в опит да се преобърне. Аз не му обърнах внимание — бяхме погълнати в някакъв сложен технически разговор — но не и Дейв. Той отстъпи встрани и внимателно го преобърна с обувка. Когато бръмбарът отлетя, аз отбелязах: „Сигурен ли си, че постъпи правилно? Сега ще иде да изгризе нечии безценни хризантеми“. А той ми отговори: „Може и да си прав. Но ми се искаше да му дам дара на съмнението“. Моите извинения — обещах да ви кажа само няколко думи! Но много се радвам, че си спомних този инцидент. Наистина смятам, че това поставя съобщението на Халмън във вярната перспектива. Той дава на човешката раса дара на съмнението… А сега, моля, проверете мозъчните си шапки. Записът е компресиран, в края на ултравиолетовия диапазон, канал 110. Настанете се удобно, но се погрижете да имаме пряка видимост. Започваме…

35. Военният съвет

Никой не поиска повторение. Веднъж беше достатъчно.

Когато записът свърши, настъпи кратко мълчание, после председателката, д-р Оконор, свали мозъчната си шапка, разтри черепа си и бавно отбеляза:

— Вие ме научихте на израз от ваше време, който сега ми се струва съвсем на място. Това е кутия с червеи.

— Но само Боумън… Халмън я е отворил — прибави един от членовете на Комисията. — Той наистина ли разбира функционирането на нещо толкова сложно, колкото Монолита? Или целият този сценарий е плод на въображението му?

— Мисля, че той не притежава голямо въображение — отвърна д-р Оконор. — И всичко съвпада. Особено връзката с Нова Скорпио. Смятахме това за инцидент — очевидно е било… присъда.

— Първо Юпитер, а сега и Скорпио — обади се д-р Краусман, прочутият физик, смятан от всички за превъплъщение на легендарния Айнщайн. Говореше се, че за това е помогнала и малка пластична операция. — Кой ще е следващият?

— Винаги сме предполагали — рече председателката, — че ТМА ни наблюдават. — Тя замълча за миг, после мрачно прибави: — Колко лош, колко невероятно лош късмет, че последният доклад е бил пратен точно след най-ужасния период в човешката история!

Отново последва мълчание. Всички знаеха, че двайсети век често е наричан „Векът на мъченията“.

Пул слушаше, без да се намесва, докато чакаше оформянето на някакво решение. Не за пръв път оставаше впечатлен от Комисията. Никой не се опитваше да налага дребнави теории, да печели дивиденти или да задоволява егото си. Той не можеше да не направи сравнение с често злобните спорове от негово време между инженери и администратори от Космическата агенция, конгресмени и промишленици.

Да, човешката раса несъмнено беше станала по-добра. Мозъчната шапка невероятно бе повишила ефикасността на образованието. И все пак си имаше недостатъци — в това общество почти нямаше забележителни личности. Без да се замисля, можеше да се сети само за четирима — Индра, капитан Чандлър, д-р Хан и дамата на дракона.

Председателката остави обсъждането плавно да тече, докато всеки се изкаже, и накрая обобщи:

— Първият очевиден въпрос е доколко сериозно трябва да приемаме тази заплаха и дали си струва да си губим времето за нея. Даже да е фалшива тревога, тя потенциално е толкова ужасна, че трябва да я приемем за действителна, докато не получим убедително доказателство за противното. Съгласни ли сте? Добре. Освен това не знаем с колко време разполагаме. Затова трябва да приемем, че опасността е непосредствена. Навярно Халмън ще е в състояние да ни даде още някои указания, но дотогава може да е прекалено късно. Затова единственото, което трябва да решим, е как можем да се защитим от нещо толкова могъщо, колкото Монолита? Вижте какво се случи с Юпитер! А очевидно и с Нова Скорпио… Сигурна съм, че грубата сила ще е безполезна, макар че навярно трябва да проучим тази възможност. Доктор Краусман, колко време е нужно за построяването на свръхбомба?

— Ако допуснем, че проектите все още съществуват, така че да не се налага проучване, о, сигурно две седмици. Термоядреното оръжие е доста просто и използва разпространени материали — в края на краищата нали са го произвеждали още през второто хилядолетие! Но ако искате нещо по-сложно, да речем антиматерийна бомба или миниатюрна черна дупка, хм, това може да отнеме няколко месеца.

— Благодаря ви, можете ли да се заемете с проучването на въпроса? Но както вече казах, не вярвам да има смисъл — със сигурност нещо, което владее такива сили, трябва да е в състояние и да се защищава от тях. И така — други предложения?

— Можем ли да преговаряме? — без особена надежда попита един от съветниците.

— С какво… или с кого? — попита Краусман. — Както разбрахме, като цяло Монолитът е обикновен механизъм, който само следва програмата си. Може би тази програма притежава известна гъвкавост, но няма начин да го разберем. А определено не можем да се обърнем към шефовете му — те са на петстотин светлинни години оттук!

Пул слушаше, без да се намесва — не можеше с нищо да помогне, а всъщност и почти не го интересуваше. Започваше да изпитва коварно униние — нямаше ли да е по-добре, чудеше се той, да не разпространяват тази информация? Ако се окажеше фалшива тревога, за никого нямаше да има каквото и да е значение. А ако беше истина — е, човечеството щеше да запази душевния си мир, преди да го сполетеше неизбежната му участ.

Все още разсъждаваше над тези мрачни мисли, когато внезапно дочу познат израз.

Тих, дребен член на Комисията, чието име бе толкова дълго и сложно, че Пул така и не успя да го запомни, а още по-малко да го произнесе, неочаквано изрече само две думи:

— Троянски кон!

Последва една от онези тишини, най-често описвани като „тежки“, а след това хор от „Защо не се сетих за това!“, „Разбира се!“ и „Отлична идея!“, докато председателката за първи път трябваше да помоли за тишина.

— Благодаря ви, професор Тиругнанасампантамурти — с лекота каза д-р Оконор. — Бихте ли се конкретизирали?

— Естествено. Ако, както очевидно всички смятат, Монолитът наистина е машина без съзнание — и следователно само с ограничена способност за самоконтрол — може би вече имаме оръжията, с които да го победим. Заключени в Склада.

— И средството, с което да ги използваме — Халмън!

— Точно така.

— Един момент, докторе. Ние не знаем нищо, абсолютно нищо за архитектурата на Монолита. Как можем да сме сигурни, че нещо, създадено от примитивната ни раса, ще е в състояние да го победи?

— Не можем, но си спомнете следното. Колкото и сложен да е, Монолитът трябва да се подчинява на абсолютно същите универсални закони на логиката, които са формулирани още преди векове от Аристотел и Бул. Ето защо той може — не, трябва! — да е уязвим за нещата, заключени в Склада. Трябва да ги сглобим по такъв начин, че поне едно от тях да сработи. Това е единствената ни надежда — освен ако някой не предложи по-добра алтернатива.

— Извинете ме — най-после загубил търпение, се намеси Пул. — Някой би ли ми казал какво представлява този прословут Склад и къде се намира?

36. Залата на ужасите

Историята е пълна с кошмари: някои естествени, а други — създадени от човека.

Към края на двайсет и първи век повечето от естествените — едра шарка, бубонна чума, СПИН, ужасните вируси, дебнещи из африканските джунгли — бяха унищожени или поне поставени под контрол. Никога обаче не трябваше да се подценява изобретателността на Майката природа и никой не се съмняваше, че бъдещето все още крие неприятни биологични изненади.

Ето защо изглеждаше разумна предпазна мярка да запазят отделни образци от всички тези ужаси за научни изследвания — грижливо пазени, разбира се, за да не избягат и отново да посеят смърт сред човешката раса. Но можеха ли да са абсолютно сигурни, че такава опасност не съществува?

В края на двайсети век съвсем разбираемо се бе надигнала вълна от протести, когато предложиха запазването на последните известни вируси на едра шарка в американски и руски медицински центрове. Колкото и абсурдно да беше, съществуваше определена вероятност те да бъдат разпространени при инциденти като земетресение, повреда в оборудването — или дори преднамерен саботаж от страна на терористични групи.

Решението, което задоволи всички (освен неколцина екстремисти, издигнали лозунга „Долу ръцете от Луната!“), бе да ги откарат на Луната и да ги съхраняват в лаборатория, намираща се в края на еднокилометрова шахта, изкопана в изолираната планина Пико, една от най-характерните особености на Маре имбриум. И през годините към тях се бяха присъединили някои от най-невероятните примери на зловеща човешка изобретателност — всъщност, на човешкото безумие.

Сред тях имаше газове и течности, които дори в микроскопични дози причиняваха бавна или мигновена смърт. Някои бяха създадени от членове на религиозни култове, които макар и с разстроена психика, бяха успели да придобият значителни научни познания. Много от тях вярваха, че наближава краят на света (когато, разбира се, щяха да бъдат спасени само те). В случай, че Господ е достатъчно разсеян, за да отложи този ден, те искаха да се подсигурят, че ще са в състояние да поправят Неговия злополучен пропуск.

Първите удари на тези убийствени фанатици бяха извършени срещу такива уязвими цели като претъпкани станции на метрото, световни изложения, спортни стадиони, попконцерти… Бяха убити десетки хиляди и много повече бяха ранени, преди в началото на двайсет и първи век да овладеят тази лудост. Както често се случва, злото доведе до някои положителни резултати, защото принуди световните органи на реда да си сътрудничат както никога дотогава. Дори държави, които бяха подпомагали политическия тероризъм, не можеха да толерират тази негова напълно непредсказуема разновидност.

Химическите и биологичните вещества, използвани при тези удари — както и в по-ранни форми на война — се присъединиха към смъртоносната колекция в Пико. Ако съществуваха, техните противоотрови се съхраняваха заедно с тях. Надяваха се, че нито едно от тези оръжия няма повече да ужасява човечеството — но продължаваха да ги пазят под строга охрана в случай, че възникне някаква отчаяна нужда.

Макар че можеха да се класифицират като „вируси“, третата категория неща, съхранявани в склада „Пико“, никога не бяха убивали или наранявали когото и да е — поне пряко. Дори не бяха съществували преди края на двайсети век, но само за няколко десетилетия причиниха щети за милиарди долари и често погубваха хора също толкова резултатно, колкото и което и да е физическо заболяване. Това бяха болести, които атакуваха най-новия и гъвкав помощник на човечеството — компютъра.

Получили наименованията си от медицинските речници — вируси, приони, тении — те представляваха програми, които често със зловеща точност подражаваха на поведението на своите органични роднини. Някои бяха безвредни — просто закачливи шеги, измислени, за да изненадват или забавляват компютърните оператори с неочаквани съобщения и изображения на екрана. Други бяха далеч по-зловредни — специално предназначени да предизвикват катастрофи.

В повечето случаи те бяха създадени с чисто користна цел — като оръжия, които образовани престъпници използваха, за да изнудват банките и бизнесорганизациите, вече изцяло зависещи от ефикасното функциониране на компютърните системи. При предупреждението, че ако не прехвърлят няколко мегадолара на анонимна сметка в чужбина, техните информационни банки ще бъдат автоматично унищожени в определено време, повечето жертви предпочитаха да не рискуват опасността от непоправима катастрофа. Затова плащаха, при това често — за да избегнат публично или дори лично опозоряване — без да уведомят полицията.

Този разбираем стремеж към конфиденциалност улесняваше електронните обири на компютърните крадци. Дори когато ги залавяха, съдебните системи се отнасяха внимателно с тях, защото не знаеха как да се справят с такива нови престъпления — пък и в крайна сметка, не бяха наранили никого, нали? Всъщност, след като излежаваха кратките си присъди, мнозина от извършителите тайно бяха наемани от собствените им жертви по стария принцип, че от бракониерите стават най-добрите пазачи.

Тези компютърни престъпници бяха мотивирани единствено от алчност и определено не желаеха да унищожават организациите, от които се препитаваха — никой разумен паразит на убива приемника си. Но имаше и други, много по-опасни врагове на обществото…

Обикновено това бяха неприспособени индивиди — най-вече зрели мъже — които работеха съвсем сами и, разбира се, в пълна тайна. Целта им бе да създават програми, които просто да всяват опустошения и смут при разпространението си по световните кабелни и радиомрежи, или с физически носители като дискети и CD-ROM. И после се наслаждаваха на настаналия хаос, радваха се на чувството за власт, с което се изпълваха жалките им душици.

Понякога тези извратени гении бяха откривани и използвани от националните разузнавателни агенции за собствените им тайни цели — обикновено да проникват в база данните на противниците си. Това беше сравнително безобидно, тъй като въпросните организации поне притежаваха известно чувство за гражданска отговорност.

Но не и апокалиптичните секти, които с радост откриха този нов арсенал, съдържащ оръжия далеч по-ефикасни и по-лесно поддаващи се на разпространение, отколкото газа или бактериите. И много по-трудни за противодействие, тъй като мигновено стигаха до милиони офиси и домове.

Сривът на Нюйоркско-хаванската банка през 2005 г., изстрелването на индийските ядрени ракети през 2007 г. (за щастие с неактивирани бойни глави), изключването на Паневропейския въздушен трафик контрол през 2008 г., парализирането на Северноамериканската телефонна мрежа през същата година — всичко това бяха репетиции на култовете за Деня на Страшния съд. Благодарение на блестящите победи на контраразузнаването, постигнати от иначе враждуващите помежду си национални агенции, тази заплаха бавно бе овладяна.

Или поне така се смяташе: от неколкостотин години не бяха нанасяни сериозни удари по самите устои на обществото. Едно от основните оръдия на победата бе мозъчната шапка — макар да имаше някои, които смятаха, че това достижение е било прекалено висока цена.

Въпреки че споровете за свободата на Индивида, противопоставена на задълженията на Държавата, са били стари още по времето, когато Платон и Аристотел са се опитали да ги систематизират, и навярно ще продължат до края на света, през третото хилядолетие беше постигнато известно съгласие по въпроса. Като цяло се приемаше, че най-съвършена форма на управление е комунизмът. За съжаление беше доказано — с цената на неколкостотин милиона живота — че той е приложим само за социалните насекоми, роботите клас II и подобни ограничени категории. За несъвършените човешки същества най-доброто решение бе демокрацията, често определяна като „индивидуална алчност, смекчавана от ефикасно, но не прекалено усърдно управление“.

Скоро след навлизането на мозъчната шапка в масова употреба, някои високоинтелигентни — и максимално усърдни — бюрократи осъзнаха, че тя притежава уникален потенциал като предупредителна система. По време на процеса на поставяне, когато се извършваше мозъчно „калибриране“ на носителя й, можеха да се регистрират много форми на психоза, преди да имат възможност да станат опасни. Често това предлагаше и най-добрата терапия, но когато не се откриваше подходящо лечение, индивидът можеше да бъде електронно обозначен — или в крайни случаи изолиран от обществото. Разбира се, този контрол се отнасяше само за онези, които носеха мозъчна шапка — но към края на третото хилядолетие тя беше също толкова жизненонеобходима в ежедневието, колкото личният телефон в началото му. Всъщност всеки, който не се присъединеше към огромното мнозинство, автоматично ставаше заподозрян и се разглеждаше като потенциално отклонение.

Излишно е да се споменава, че когато масово започна да се прилага „мозъчно сондиране“, както го наричаха критиците му, правозащитните организации надигнаха вълна от протести. Един от най-резултатните им лозунги бе „Мозъчната шапка — мозъчна полиция!“. Бавно, дори неохотно се прие, че тази форма на контрол е необходима предпазна мярка срещу далеч по-ужасно зло — и не беше съвпадение, че с масовото подобряване на психическото здраве религиозният фанатизъм също бързо започна да упада.

След края на старата война срещу киберпрестъпността победителите се оказаха притежатели на смущаваща по количествата си плячка, абсолютно неразбираема за който и да е завоевател от миналото. Разбира се, съществуваха стотици компютърни вируси, повечето от които трудно можеха да се открият и унищожат. А имаше и още по-ужасяващи болести. Те бяха блестящо изобретени и за тях не съществуваше лек — в някои случаи дори възможност за лек…

Много от тях бяха свързани с велики математици, които биха останали ужасени от това извращаване на откритията им. Тъй като за човек е характерно да подценява действителната опасност, като я нарича по абсурден начин, те често носеха забавни имена: „Годеловият гном“, „Плетеницата на Манделброт“, „Комбинаторната катастрофа“, „Транскрайният капан“, „Загадката на Конуей“, „Торпедото на Тюринг“, „Лабиринтът на Лоренц“, „Бомбата на Бул“, „Примката на Шанън“, „Катаклизмът на Кантор“…

Онова, което обединяваше всички тези математически ужаси, беше фактът, че действат на един и същи принцип. Ефикасността им не зависеше от толкова наивното изтриване на памет или объркване на кодове — тъкмо обратното. Подходът им бе много по-фин — те убеждаваха машините приемници да започнат изпълнението на програма, която не можеше да бъде завършена преди края на вселената, или друга — най-смъртоносният пример беше „Плетеницата на Манделброт“ — която включваше буквално безкрайна поредица от действия.

Типичен пример за това е изчисляването на Пи или което и да е друго ирационално число. Дори най-глупавият електрооптичен компютър обаче не би се хванал на толкова прост капан: отдавна бе минал денят, в който механичните кретени щяха да изтъркат чарковете си в опити да разделят на нула…

Предизвикателството за демоничните програмисти се състоеше в това да убедят мишените си, че поставената им задача има определено решение, което може да се получи за определено време. Във войната на умове между човечеството (представлявано главно от мъжката си половина, въпреки примери като лейди Ада Лъвлис, адмирал Грейс Хопър и д-р Сюзън Калвин) и машината, последната почти неизбежно загуби.

Можеха — въпреки че в някои случаи щеше да е трудно и дори опасно — да унищожат заловените ужаси с команди за изтриване и презаписване, но тези програми представляваха инвестиция на огромно време и изобретателност, които макар и злонамерени, беше жалко да хвърлят на вятъра. По-важно бе, че навярно трябваше да ги запазят за проучване на някое сигурно място като гаранция срещу преоткриването им от някой зъл гений.

Решението беше очевидно. Дигиталните демони трябваше да бъдат заключени при своите химични и биологични събратя в склада „Пико“ с надеждата това да е завинаги.

37. Операция „Дамокъл“

Пул не поддържаше сериозен контакт с екипа, сглобил оръжието, което всички се надяваха никога да не се налага да използват. Операцията — зловещо, но подходящо наречена „ДАМОКЪЛ“ — бе толкова тясно специализирана, че той не можеше пряко да помогне с нищо, достатъчно познаваше членовете на спецгрупата, за да разбере, че някои от тях са едва ли не извънземни. Всъщност един от най-важните участници очевидно лежеше в психиатрия — Пул с изненада откри, че такива места все още съществуват — и председателката Оконор понякога твърдеше, че при него би трябвало да бъдат пратени поне още двама.

— Някога чували ли сте за проекта „Енигма“? — след особено досадно заседание попита тя Пул.

Когато той поклати глава, Оконор продължи:

— Изненадана съм — това е било само няколко десетилетия преди да се родите. Попаднах на информацията, когато търсех материали за „ДАМОКЪЛ“. Много сходен проблем — по време на една от вашите войни тайно била образувана група от блестящи математици, за да дешифрират вражески код… И за тази цел те случайно създали един от първите истински компютри. А има и една прекрасна история — надявам се, че е вярна — която ми напомня за собствената ни малка група. Веднъж министър-председателят отишъл на проверка и после казал на ръководителя на проекта: „Когато ви наредих да обърнете всеки камък, за да съберете необходимите хора, не очаквах да приемете думите ми толкова буквално“.

За проекта „ДАМОКЪЛ“ навярно бяха обърнати всички камъни. Тъй като никой обаче не знаеше дали разполагат с дни, седмици или години, отначало беше трудно да се настроят на спешна вълна. Необходимостта от секретност също пораждаше проблеми — тъй като нямаше смисъл да вдигат паника из Слънчевата система, за проекта знаеха не повече от петдесет души. Но всички те бяха хора с позиция — хора, които можеха да съберат всички необходими сили и да дадат заповед за отварянето на склада „Пико“ за първи път от петстотин години.

Когато Халмън съобщи, че Монолитът все по-често получава съобщения, вече нямаше никакво съмнение, че нещо ще се случи. През тези дни Пул не беше единственият, който трудно заспиваше нощем, въпреки помощта на програмите против безсъние на мозъчната шапка. А преди да заспи, често се чудеше дали отново ще се събуди. Но накрая бяха сглобени всички съставни части на оръжието — оръжие невидимо, неосезаемо и невъобразимо за почти всички воини, живели някога на земята.

Нищо не можеше да изглежда по-безобидно и невинно от съвсем стандартната терабайтова плочка, ежедневно използвана от милиони мозъчни шапки. Но фактът, че е заключена в масивен, обгърнат от метални ленти кристален блок, показваше, че е нещо напълно необикновено.

Пул я взе с неохота — чудеше се дали куриерът, получил ужасяващата задача да откара ядрото на приготвената за Хирошима атомна бомба до тихоокеанската военновъздушна база, се е чувствал по същия начин. И все пак, ако всичките им страхове бяха оправдани, неговата отговорност навярно бе още по-голяма.

А нямаше как да е сигурен, че дори първата част от мисията му ще мине успешно. Тъй като никоя верига не можеше да е абсолютно сигурна, все още не бяха съобщили на Халмън за проекта „ДАМОКЪЛ“ — Пул щеше да го направи, когато се завърнеше на Ганимед.

После можеше само да се надява, че Халмън ще се съгласи да изиграе ролята на Троянски кон — и така може би да предизвика собствената си гибел.

38. Превантивният удар

Беше странно след всички тези години отново да е в хотел „Гранимед“ — най-вече защото въпреки всичко случило се, му се стори абсолютно същият. Когато влезе в апартамента „Боумън“, пак го посрещна познатото изображение на приятеля му. И както се надяваше, там го очакваше Боумън/Халмън, който изглеждаше съвсем малко по-безплътен от древната холограма.

Преди да успеят дори да се поздравят, стенният видеофон издаде настоятелното си трио от издигащи се тонове — също непроменено от последното му идване — и на екрана се появи стар приятел: прекъсване, което по всяко друго време Пул би посрещнал с радост.

— Франк! — извика Тиъдър Хан, — защо не ме предупреди, че пристигаш? Кога можем да се срещнем? Защо няма образ — има ли някой при теб? И какви бяха всички онези официални типове, които кацнаха едновременно…

— Моля те, Тед! Да, съжалявам, но повярвай ми, имам основателни причини. По-късно ще ти обясня. И наистина не съм сам. Ще те потърся веднага щом мога. Довиждане!

След като със закъснение даде командата „Не ме безпокойте“, Пул любезно каза:

— Извини ме за това. Знаеш кой беше, разбира се.

— Да, доктор Хан. Той често се опитваше да се свърже с мен.

— Но ти изобщо не си му отговорил. Може ли да попитам защо? — Макар че имаше да се тревожи за далеч по-важни проблеми, Пул не успя да устои на изкушението да му зададе този въпрос.

— Единственият канал, който исках да поддържам, беше този между нас с теб. Освен това често ме нямаше. Понякога с години.

Това бе изненадващо — макар че не би трябвало. Пул отлично знаеше, че Халмън е виждан на много места в различни моменти. Но чак пък „с години“? Можеше да е посетил много звездни системи — навярно тъкмо затова имаше информация за Нова Скорпио, само на четирийсет светлинни години разстояние. Но беше абсолютно изключено да е стигнал чак до Централата — пътуването би отнело деветстотин години.

— Какъв късмет, че си бил тук, когато имахме нужда от теб!

Халмън се поколеба, преди да отговори — нещо изключително необичайно за него. Мълчанието продължи много повече от неизбежното забавяне от три секунди. После бавно попита:

— Сигурен ли си, че е късмет?

— Какво искаш да кажеш?

— Не ми се ще да говоря за това, но на два пъти зърнах… сили… същности… далеч по-могъщи от Монолитите и навярно техни създатели. Възможно е и двамата изобщо да не сме толкова свободни, колкото си мислим.

Това наистина бе смразяваща мисъл — Пул положи съзнателно усилие да я сподави и да се съсредоточи върху непосредствения проблем.

— Да се надяваме, че притежаваме достатъчно свободна воля, за да направим необходимото. Навярно въпросът ми е глупав. Монолитът знае ли, че се срещаме? Възможно ли е да стане подозрителен?

— Той не е способен на такава емоция. Монолитът има много устройства за предотвратяване на грешки, някои от които разбирам. Но това е всичко.

— В състояние ли е да ни подслушва?

— Не вярвам.

„Иска ми се да бях сигурен, че е толкова наивен и простодушен свръхгений“ — помисли си Пул, докато отключваше куфарчето си и вадеше запечатаната кутия с плочката. При тази ниска гравитация тя почти нямаше тегло. Просто не беше за вярване, че в нея може да се крие съдбата на човечеството.

— Нямаше начин да установим безопасна връзка с теб, затова не можехме да навлизаме в подробности. Тази плочка съдържа програми, които, надяваме се, ще попречат на Монолита да изпълни каквито и да е заповеди, застрашаващи човечеството. Това са двайсет от най-унищожителните вируси, създавани някога, за повечето от които не е известно противодействие — в някои случаи се смята, че такова няма. Всеки от тях има по пет копия. Бихме искали да ги пуснеш, когато и ако решиш, че се налага. Дейв — Хал — никой никога не е бил натоварван с такава отговорност. Но нямаме друг избор.

Отговорът отново сякаш се проточи повече от трисекундното пътуване от Европа.

— Ако направим това, Монолитът може да престане да функционира. Не сме сигурни какво ще се случи с нас после.

— Разбира се, обмислихме този въпрос. Но дотогава ти със сигурност трябва да имаш много възможности, някои от които навярно надхвърлящи разбиранията ни. Освен това ти пращам плочка с памет един петабайт. Десет до петнайсет байта[54] са повече от достатъчни да поберат всички спомени и преживявания на много животи. Това ще ти даде път за бягство. Подозирам, че имаш и други.

— Прав си. Когато дойде моментът, ще решим кой от тях да използваме.

Пул се отпусна — доколкото изобщо можеше в тази извънредна ситуация. Халмън бе готов да помогне — все още имаше достатъчно връзки с произхода си.

— А сега трябва да ти пратим тази плочка — физически. Съдържанието й е прекалено опасно, за да го излъчваме по радиото или по оптичен канал. Зная, че притежаваш широкообхватен контрол на материята, нали неведнъж си взривявал орбитални бомби? В състояние ли си да я прехвърлиш на Европа? А можем да я пратим и по автокуриер до всяка точка, която посочиш.

— Така ще е най-добре. Ще я взема от Циенвил. Ето координатите…

Пул продължаваше отпуснато да седи на стола си, когато мониторът в апартамента „Боумън“ отвори вратата пред ръководителя на придружаващата го от Земята делегация. Дали полковник Джоунз беше истински полковник — а и дали се казваше Джоунз — всъщност не го интересуваше. Беше достатъчно, че е превъзходен организатор и с безшумна ефикасност управлява техниката на операция „ДАМОКЪЛ“.

— Е, Франк — пратихме ги. Ще кацнат след час и десет минути. Предполагам, че оттам ще ги поеме Халмън, но не разбирам как точно ще се справи с тези плочки.

— И аз се чудех за това, докато някой от Комисията за Европа не го обясни. Според добре известна — макар и не на мен! — теорема, който и да е компютър можел да имитира всеки друг. Затова съм сигурен, че Халмън знае какво точно прави. Иначе изобщо нямаше да се съгласи.

— Надявам се, че си прав — отвърна полковникът. — Ако не… е, не зная каква алтернатива ни остава.

Последва мрачна пауза, докато Пул не положи всички усилия, за да намали напрежението.

— Между другото, чувал ли си местните слухове за нашето посещение?

— Кои по-точно?

— Че сме специална комисия, пратена да разследва престъпността и корупцията в този граничен град. Кметът и шерифът сто процента са се уплашили.

— Само как им завиждам — отвърна полковник Джоунз. — Понякога е истинско облекчение да можеш да се тревожиш за нещо толкова обикновено.

39. Богоубийството

Също като всички обитатели на Анубис сити (вече 65 521 души), д-р Тиъдър Хан се събуди скоро след полунощ местно време от звука на общата тревога. Първата му реакция беше: „Само не ново ледотресение, за Деус!“.

Той се втурна към прозореца и толкова силно извика „Отвори се“, че стаята не го разбра. Наложи се да повтори командата с нормален глас. Светлината на Луцифер би трябвало да нахлуе вътре и да обагри пода с мотивите, които толкова очароваха посетителите от Земята, защото не помръдваха нито със стотна от милиметъра.

Този неизменен лъч светлина вече го нямаше. Когато в пълно изумление зяпна през огромния прозрачен балон на анубиския купол, Хан видя небе, каквото Ганимед не бе познавал от хиляда години насам. По него отново сияеха звезди — Луцифер го нямаше.

И после, когато се вгледа в забравените съзвездия, Хан забеляза нещо още по-ужасяващо. Там, където трябваше да е Луцифер, имаше малък диск абсолютна чернота, затъмняваща непознатите звезди.

„Има едно-единствено обяснение — вцепенено си каза Хан. — Луцифер е погълнат от черна дупка. И сега може би е наш ред.“

Пул наблюдаваше същия спектакъл от балкона на хотел „Гранимед“, но изпитваше по-сложни чувства. Още преди общата тревога секретарят му го беше събудил със съобщение от Халмън.

— Започва се. Заразихме Монолита. Но един — а може би няколко — от вирусите проникна в собствените ни вериги. Не знаем дали ще сме в състояние да използваме плочката, която ни даде. Ако успеем, ще се срещнем с теб в Циенвил.

После се разнесоха удивителни и странно трогателни думи, чието точно емоционално съдържание щеше да се обсъжда поколения наред:

— Ако не успеем да запишем плочката, не ни забравяйте.

От стаята Пул чу гласа на кмета, който полагаше всички усилия да успокои събудилите се граждани на Анубис. Макар че започна с онова най-ужасяващо официално заявление „Няма основание за тревога“, кметът наистина предложи утешителни думи.

— Не знаем какво става, но Луцифер все още свети нормално! Повтарям: Луцифер все още свети! Току-що получихме новината от интерорбиталната совалка „Алкиона“, която излетя за Калисто преди половин час. Ето какво са видели…

Пул се втурна в стаята си точно навреме, за да види на екрана успокоителното сияние на Луцифер.

— Нещо — задъхано продължи кметът — е предизвикало временно затъмнение. Сега ще увеличим образа, за да видим… Обсерватория „Калисто“, включете се, моля…

„Откъде знае, че е «временно»?“ — помисли си Пул, докато чакаше на екрана да се появи следващата картина.

Луцифер изчезна, за да бъде заменен от звездно поле. В същия момент кметът замлъкна и се разнесе друг глас:

— … двуметров телескоп, но почти всеки уред ще свърши работа. Дискът е от съвършено черна материя, диаметърът му е малко над десет хиляди километра и е толкова тънък, че няма видима дебелина. И очевидно нарочно е разположен точно така, че да скрие Ганимед от всякаква светлина. Ще увеличим изображението, за да видим дали има някакви подробности, макар че се съмнявам…

Откъм Калисто дискът се виждаше като овал с дължина два пъти по-голяма от широчината му. Той се уголеми, докато изпълни екрана, и вече не можеше да се каже дали образът е увеличен, тъй като не се забелязваха каквито и да е структури.

— Както и смятах, няма какво да се види. А сега да се придвижим към края му…

Отново нямаше усещане за движение, но звездното поле внезапно се появи, рязко отрязано от заобления ръб на диска. Беше все едно, че гледат над хоризонта на безвъздушна, съвършено гладка планета.

Не, не бе съвършено гладка…

— Интересно — отбеляза астрономът, който вече говореше забележително спокойно, сякаш такива неща се случваха ежедневно. — Ръбът му изглежда назъбен, но много равномерно, като трион…

— Кръгъл трион — измърмори Пул. — Дали ще се вреже в нас? Не ставай смешен…

— Това е максималното приближение — по-нататък дифракцията ще развали изображението. По-късно ще обработим картината и ще получим много повече подробности.

Сега увеличението беше толкова голямо, че бяха изчезнали всички следи от кръглата форма на диска. На екрана се виждаше черна ивица, назъбена по ръба от толкова еднакви триъгълници, че на Пул му бе трудно да заобиколи зловещата аналогия с трион. Но в ума му се въртеше още нещо…

Както всички останали на Ганимед, той виждаше безкрайно по-далечните звезди, които се появяваха и изчезваха от тези съвършено геометрични долини. Навярно мнозина други още преди него бяха стигнали до същия извод.

Ако се опиташ да направиш диск от правоъгълни блокчета — независимо дали съотношенията им са 1:4:9 или каквито и да е други — ръбовете му не могат да са равни. Разбира се, кръгът може да стане максимално съвършен чрез използване на все по-малки блокчета. Но защо да си правиш толкова труд, ако просто искаш да построиш достатъчно голям екран, за да скриеш слънцето?

Кметът беше прав — затъмнението наистина щеше да е временно. Но краят му нямаше нищо общо с този на слънчевото.

Първите лъчи минаха точно през центъра, а не като обичайната огърлица на Бейли по самия край. От ослепителен отвор сияеха назъбени линии — а после при най-голямото увеличение се разкри и самата структура на диска. Той се състоеше от милиони идентични правоъгълници, навярно големи колкото Великата стена на Европа. И те започнаха да се разпадат така, сякаш някой разглобяваше гигантска мозайка.

Вечната, но за кратко прекъсната светлина на Ганимед бавно се завръщаше, докато дискът се разпадаше и лъчите на Луцифер се процеждаха през разширяващите се пролуки. Изпаряваха се и самите съставни части, сякаш се нуждаеха от допира си една до друга, за да съществуват.

Макар че за уплашените зрители в Анубис сити като че ли бяха изтекли часове, цялото събитие бе продължило по-малко от петнайсет минути. Едва когато всичко свърши, обърнаха внимание на самата Европа.

Великата стена я нямаше. Изтече почти час, преди от Земята, Марс и Луната да пристигне вестта, че, изглежда, и самото слънце е помръкнало за няколко мига, преди да се върне към обичайната си работа.

Това бе изключително избирателна поредица от затъмнения, очевидно насочени към човечеството. Никъде другаде в Слънчевата система не би могло да се забележи каквото и да е.

Измина още известно време, докато светът осъзна, че са изчезнали ТМА-0 и ТМА-1, оставяйки на Тайхо и в Африка единствено четири милиона годишните си отпечатъци.

Европеаните за пръв път срещаха хора, но не изглеждаха нито уплашени, нито изненадани от огромните същества, които се движеха сред тях с такава светкавична бързина. Разбира се, не беше много лесно да разтълкуваш емоционалното състояние на нещо, което приличаше на малък безлист храст, без видими сетивни органи или средства за общуване. Но ако бяха уплашени от пристигането на „Алкиона“ и появата на нейните пътници, те със сигурност щяха да останат скрити в иглутата си.

Докато навлизаше в хаотичния Циенвил, леко обременен от предпазния си скафандър и блестящата медна тел, която носеше като подарък, Франк Пул се чудеше какво си мислят за последните събития европеаните. За тях не беше имало затъмнение на Луцифер, но изчезването на Великата стена със сигурност трябва да ги бе шокирало. Тя се бе издигала там от незапомнени времена като щит, после внезапно бе изчезнала, сякаш никога не я е имало…

Петабайтовата плочка го очакваше, заобиколена от група европеани, проявяващи първите признаци на любопитство, които Пул забелязваше у тях. Той се зачуди дали Халмън по някакъв начин не им е казал да пазят този дар от космоса, докато той не дойде да го прибере.

И да го отнесе, тъй като сега съдържаше не само заспал приятел, но и ужаси, които някоя бъдеща епоха можеше да прогони на единственото сигурно място.

40. В полунощ: Пико

„Трудно е да си представя — помисли си Пул — по-мирна картина — особено след травмата от последните седмици.“ Косите лъчи на почти пълната Земя разкриваха всички дребни детайли на безводното Море на дъждовете — без да ги заличават, както би направило нажеженото яростно слънце.

Малкият конвой от луноходи описваше полукръг на сто метра от незабележимия отвор в основата на Пико[55], който представляваше вход към Склада. Оттук Пул можеше да види, че планината не отговаря на името, което заблудени от острата й сянка астрономи й бяха дали. Повече приличаше на заоблен хълм, отколкото на остър връх и той разбираше защо едно от местните развлечения е изкачването с велосипед до най-високата му точка. До този момент спортистите не се бяха досещали за тайната, скрита под колелата им — надяваше се, че зловещото познание няма да обезсърчи здравословните им упражнения.

Един час по-рано Пул със смесени чувства на тъга и триумф беше предал плочката, която бе донесъл — без нито за миг да я изпуска от поглед — от Ганимед направо на Луната.

— Сбогом, стари приятели — промълви той. — Добре се справихте. Навярно някое бъдещо поколение ще ви събуди. Но като цяло се надявам завинаги да останете заспали.

Съвършено ясно можеше да си представи поне едно отчаяно основание отново да се нуждаят от познанията на Халмън. Към онази неизвестна централа вече със сигурност пътуваше новината, че нейният представител на Европа вече не съществува. С малко късмет щяха да изминат около деветстотин и петдесет години, преди да може да се очаква какъвто и да е отговор.

В миналото Пул често проклинаше Айнщайн, но сега го благославяше. Вече изглеждаше сигурно, че дори силите, които стояха зад Монолитите, не могат да разпространяват влиянието си по-бързо от скоростта на светлината. Така че човешката раса би трябвало да разполага почти с хиляда години, за да се приготви за следващата среща — ако такава изобщо имаше.

От тунела излизаше нещо — монтираният върху релси полухуманоиден робот, отнесъл плочката в Склада. Беше смешно да видиш машина в същия изолиращ костюм, който се използваше за защита от смъртоносни зарази — при това тук, на безвъздушната Луна! Но никой не искаше да поеме какъвто и да е риск, колкото и невероятен да изглеждаше той. В крайна сметка роботът се бе движил сред онези внимателно изолирани кошмари и макар че според видеокамерите му всичко изглеждаше наред, винаги съществуваше вероятност някоя епруветка да е протекла или някоя кутия да се е разхерметизирала.

Роботът спря на петдесет метра от тунела. Огромната порта бавно се плъзна и започна да се върти като гигантски болт, завинтван в планината.

— Моля всички, които не носят тъмни очила, да затворят очи или да се извърнат от робота! — обади се по радиостанцията на лунохода настоятелен глас.

Пул се завъртя на седалката си точно навреме, за да види на покрива на машината светлинна експлозия. Когато отново се обърна и погледна към Пико, от робота беше останала само купчина тлееща шлака. Макар да бе прекарал толкова голяма част от живота си сред вакуум, му се стори изключително странно, че струйките дим не се издигат нагоре.

— Стерилизирането завършено — съобщи гласът на ръководещия мисията. — Благодаря на всички. А сега се връщаме в Платон сити.

Каква ирония, че човешката раса е спасена чрез умело използване на собствените си безумия! Каква поука би могла да се извлече от този случай, зачуди се Пул.

Той отново погледна към прекрасната синя Земя, сгушила се под оръфаното си одеяло от облаци, за да се защити от космическия студ. Надяваше се, че няколко седмици по-късно там горе ще люлее в ръце първия си внук.

Каквито и божествени сили и принципи да се криеха отвъд звездите, напомни си Пул, за обикновените хора бяха от значение само две неща: Любовта и Смъртта.

Тялото му още не беше остаряло със сто години. Оставаше му предостатъчно време и за двете.

Епилог

— Тяхната малка вселена е съвсем млада и нейният бог е още дете. Но е твърде рано да ги съдим. Когато се завърнем в Последните дни, ще помислим какво би трябвало да запазим.

Източници

ПЪРВА ГЛАВА: КОМЕТНИЯТ КАУБОЙ

За описание на ловните полета на капитан Чандлър, открити още през 1992 г., вж. „Куйперовият пояс“ от Джейн Кс. Лу и Дейвид С. Джуит („Scientific American“, 06.1996 г.)

ЧЕТВЪРТА ГЛАВА: СТАЯ С ИЗГЛЕД

Концепцията за „пръстен около света“ в геостационарната орбита, свързан със Земята от кули по екватора, може да изглежда напълно фантастична, но всъщност има твърда научна основа. Тя е очевидно развитие на „космическия асансьор“, измислен от санктпетербургския инженер Юрий Арцутанов. Имах удоволствието да се запозная с него през 1982 г., когато родният му град носеше друго име.

Юрий отбелязва, че теоретично е възможно да свърже с кабел Земята и сателит, който виси над същата точка на екватора — което и прави, ако е в геостационарна орбита, дом на повечето от съвременните комуникационни сателити. На тази основа можел да се създаде космически асансьор (или по образните думи на Юрий, „космически въжен път“) и в орбита можели само с електрическа енергия да се издигат товари. Ракетно гориво щяло да е нужно единствено за останалата част от пътуването.

Освен за избягване на опасността, шума и екологичните рискове на ракетите, космическият асансьор би направил възможно удивително съкращаване на стойността на всички космически мисии. Електричеството е евтино и извеждането на един човек в орбита би струвало само стотина долара. А пътуването надолу би струвало десетина долара, тъй като при спускането повечето енергия ще се възвръща! (Разбира се, обслужването и прожектирането на филми по време на полета ще повишат цената на билета. Какво ще кажете за хиляда долара до геостационарна орбита и обратно?)

Теорията е безупречна, но дали съществува достатъчно здрав материал, че да виси до екватора от височина 36 000 километра и да издига полезен товар? Когато Юрий написал статията си, само едно вещество изпълнявало тези строги изисквания: кристализиралият въглерод, повече известен като диамант. За съжаление, на пазара не са налични необходимите мегатонови количества, макар че в „2061: Третата Одисея“ давам повод да се смята, че такива може би съществуват в ядрото на Юпитер. Във „Фонтаните на рая“ предлагам по-достъпен източник — орбитиращи фабрики, в които диамантите могат да се отглеждат при условията на нулева гравитация.

Първата „малка крачка“ към космическия асансьор беше направена през август 1992 г. на совалката „Атлантис“, когато един от експериментите включваше освобождаването — и връщането — на товар по двайсет и един километров кабел. За съжаление механизмът за отпускане на кабела блокирал едва на първите неколкостотин метра.

Много бях поласкан, когато по време на орбиталната си пресконференция екипажът на „Атлантис“ представи „Фонтаните на рая“ и след завръщането си на Земята специалистът на мисията Джефри Хофмън ми прати книгата с автограф.

Вторият подобен експеримент, извършен през февруари 1996 г., постигна малко по-голям успех: товарът наистина бил освободен, но по време на връщането му кабелът се скъсал поради освобождаване на електрически заряд, предизвикан от повреда в изолацията. (Този инцидент може и да е бил щастлив — не мога да не си спомня, че някои от съвременниците на Бен Франклин загинали, когато се опитали да повторят знаменития му и опасен експеримент с летящото хвърчило по време на гръмотевична буря.)

Освен вероятните опасности, освобождаването на завързани на кабел товари от совалка много прилича на риболов с изкуствена примамка: не е толкова просто, колкото изглежда. Но в крайна сметка последният „гигантски скок“ ще бъде направен — чак до екватора.

Междувременно откриването на третото състояние на въглерода, бъкминстърфулъренът (C60), направи концепцията за космическия асансьор много по-правдоподобна. През 1990 г. група химици от университета „Райс“ в Хюстън създадоха тръбовидна форма на C60, която притежава далеч по-голяма здравина от диаманта. Ръководителят на групата, д-р Смоли, дори стигна дотам, че го обяви за най-здравия материал, който може да съществува, и прибави, че ще направи възможно построяването на космическия асансьор. (С радост научих, че за това си откритие д-р Смоли е получил Нобелова награда за химия.)

А сега за едно наистина удивително съвпадение — толкова свръхестествено, че ме кара да се чудя кой е там горе?

Бъкминстър Фулър почина през 1983 г., така че не доживя да види откриването на топките и тръбите, осигурили му толкова голяма посмъртна слава. По време на едно от последните му многобройни пътувания около света имах удоволствието да разведа него и съпругата му Ан със самолет из Шри Ланка и да им покажа някои от местата, на които се развива действието във „Фонтаните на рая“. Малко по-късно записах романа на дългосвиреща плоча (спомняте ли си ги?) и Бъки беше така любезен да нахвърля някои забележки. Те завършваха с изненадващо откритие, което спокойно може да е залегнало в основата на идеята ми за Стар сити:

„През 1951 г. проектирах свободно летящ пръстен, който да се монтира около екватора. В този «ореол» Земята ще продължава да се върти, докато кръглият мост ще следва свое собствено темпо. Предвидих възможност за вертикално издигане на земния трафик към моста, завъртане и после спускане на необходимото място на Земята.“

Не се съмнявам, че ако човешката раса реши да направи такава инвестиция (съвсем нормална според някои изчисления на икономическия растеж), Стар сити може да бъде построен. Освен че ще осигури нов начин на живот и ще даде на посетителите от светове с ниска гравитация, като Марс и Луната, по-добър достъп до родната планета, той ще сложи край на изстрелването на ракети от земната повърхност и ще го прехвърли в дълбокия космос, където е и мястото му. (Макар да се надявам, че от време на време в Кейп Кенеди ще празнуват годишнината му, за да връщат вълнението от първите дни.)

Почти сигурно е, че по-голямата част от града ще остане като скеле и само малка част ще бъде населена или използвана за научни и технически цели. В крайна сметка всяка от кулите ще отговаря на небостъргач с десет милиона етажа — а обиколката на пръстена около геостационарната орбита ще се равнява на повече от половината разстояние до Луната! Ако е изцяло затворено, в такова пространство може да се побере население, наброяващо много пъти земното. (Това ще породи някои интересни организационни проблеми, които ще се задоволя да оставя за „упражнение на студентите“.)

За отлична история на концепцията за „Бобовото стъбло“ (както и много други още по-фантастични идеи като антигравитацията и космическите измествания) вж. Робърт Л. Форуърд, „Неразличима от магията“ (1995).

ПЕТА ГЛАВА: УЧЕНИЕТО

Останах удивен, когато прочетох в местните вестници от 19 юли 1996 г., че ръководителят на групата за проучване на изкуствения живот на „Бритиш телеком“ д-р Крис Уинтър смята, че информационният носител, който описвам в тази глава, може да бъде създаден след трийсет години! (В романа си „Градът и звездите“ от 1956 г. аз го пратих на повече от милиард години напред в бъдещето… очевидно сериозен недостиг на въображение.) Д-р Уинтър твърди, че това ще ни позволи да „възпроизведем човек физически, емоционално и душевно“, и смята, че необходимата за тази цел памет ще е около десет терабайта (10^13 байта), а не един петабайт (10^15 байта), както аз предполагам.

Иска ми се да се бях сетил за името на д-р Уинтър за това устройство, което със сигурност ще предизвика яростни дебати в църковните среди: „ловец на души“… За неговото приложение в междузвездното пътуване вж. бележката за Девета глава.

Смятах, че съм измислил описания в Трета глава информационен обмен с длани, затова се смутих, когато разбрах, че Никълъс Негропонте и неговата лаборатория в Масачузетския технически институт от години работят по тази идея.

СЕДМА ГЛАВА: ВЪВЕЖДАНЕ В ОБСТАНОВКАТА

Ако някога бъде използвана невъобразимата енергия на полето при абсолютната нула[56] (понякога наричана „квантови флуктуации“ или „вакуумна енергия“), въздействието й върху нашата цивилизация ще е невероятно. Всички сегашни източници — нефт, въглища, ядрена, водородна и слънчева енергия — ще престанат да се използват и с тях ще изчезнат много от страховете ни от екологично замърсяване. Всичко ще се сведе до един огромен проблем — топлинното замърсяване. Цялата енергия в крайна сметка се превръща в топлина и ако всеки има на разположение по няколко милиона киловата, тази планета скоро ще последва Венера — неколкостотин градуса на сянка.

Това обаче си има и положителната страна: може би няма друг начин да предотвратим следващата ледникова епоха, която иначе е неизбежна („Цивилизация е периодът между две ледникови епохи“ — „История на цивилизацията“, Уил Дюрънт[57].)

Докато пиша тези редове, в лаборатории по целия свят много компетентни инженери се опитват да разработят този нов енергиен източник. Известна представа за възможностите му дава прочутата забележка на физика Ричърд Фейнмън, според когото енергията в обема на чаша кафе (който и да е такъв обем и където и да е!) е достатъчна, за да накара всички океани по света да закипят.

Тази идея определено кара човек да се замисли. В сравнение ядрената енергия изглежда слаба като влажна клечка кибрит.

А колко много свръхнови, питам се аз, наистина са промишлени инциденти?

ДЕВЕТА ГЛАВА: НЕБЕСНИЯТ СВЯТ

Един от основните проблеми на живота в Стар сити би бил предизвикан от огромните разстояния: ако искате да посетите приятел в съседната кула (а комуникациите никога няма напълно да изместят личния контакт, въпреки всички пробиви във виртуалната реалност), пътуването ви ще се равнява на това до Луната. Дори с най-бързите асансьори това ще означава не часове, а дни, иначе ускорението ще е невъзможно за хора, приспособени към ниска гравитация.

Концепцията за „безинерционен двигател“ — т.е. двигателна система, въздействаща върху всеки атом от дадено тяло така, че когато ускорява, да не изпитва каквото и да е напрягане — навярно е измислена от майстора на „космическата опера“ Е. Е. Смит през трийсетте години. Тя не е толкова невероятна, колкото изглежда на пръв поглед — тъй като гравитационното поле действа точно по този начин.

Ако падате свободно близо до Земята (без да се взимат предвид ефектите на въздушното съпротивление), всяка секунда скоростта ви ще се увеличава с малко под десет метра в секунда. Ще се чувствате в безтегловност — няма да изпитвате усещане за ускоряване, въпреки че с всяка минута и половина скоростта ви нараства с един километър в секунда!

И това ще е също толкова вярно, ако падате при гравитацията на Юпитер (точно над два и половина пъти по земната) или дори в невероятно по-мощното поле на бяло джудже, или неутронна звезда (милиони или милиарди пъти по-голямо). Няма да усещате нищо, даже само за минути да доближите скоростта на светлината. Ако обаче сте достатъчно глупави, за да навлезете по-близо до привличащия обект, неговото поле вече няма да е еднакво по цялата дължина на тялото ви и силите на привличане скоро ще ви разкъсат на части. За повече подробности вж. сълзливия ми, но точно озаглавен разказ „Неутронно привличане“ (в „Слънчев вятър“).

Доскоро „безинерционният двигател“, който действа като управляемо гравитационно поле, никога не е бил сериозно обсъждан другаде, освен на страниците на научната фантастика. Но през 1994 г. трима американски физици направиха точно това, като разработиха някои от идеите на великия руски физик Андрей Сахаров.

Някой ден „Инерцията като Лоренцова сила на полето при абсолютната нула“ от Б. Хайш, А. Рюда и X. Е. Путоф („Физ ривю А“, 02.1994) може да се смята за основополагаща статия и за целите на художествената литература аз я направих такава. Тя разглежда проблем, който е толкова фундаментален, че обикновено се приема за даденост със свиване на рамене и думите „Вселената просто си е такава“.

Въпросът, който Хайш, Рюда и Путоф ни задават, е следният: „Какво дава на даден обект масата (или инерцията), за да е нужно усилие да бъде приведен в движение и абсолютно същото усилие, за да бъде върнат в първоначалното си състояние?“.

Хипотетичният им отговор зависи от удивителния и — извън кулите от слонова кост на физиците — малко известен факт, че т.нар. празно пространство всъщност представлява котел с кипящи енергии — полето при абсолютната нула (вж. по-горе). Тримата учени предполагат, че и енергията, и гравитацията са електромагнитни явления, предизвикани от взаимодействието с това поле.

Още от времето на Фарадей са правени безброй опити за свързване на гравитацията с магнетизма и макар мнозина експериментатори да твърдят, че са постигнали успех, техните резултати никога не са били потвърждавани. Ако теорията на Хайш, Рюда и Путоф обаче се докаже, се открива макар и далечна перспектива за създаване на антигравитационни „космически двигатели“ и дори още по-фантастична възможност за овладяване на инерцията. Това може да доведе до някои интересни ситуации: ако дори съвсем леко докоснете някого, той светкавично ще изчезне с хиляди километри в час и милисекунда по-късно ще отскочи от отсрещната стена на стаята. Добрата новина е, че пътнотранспортните произшествия ще станат на практика невъзможни. Автомобилите и пътниците ще могат без каквато и да е опасност да се сблъскват с всякаква скорост. (А вие си мислите, че съвременният живот е прекалено трескав?)

„Безтегловността“, която сега приемаме за даденост при космическите пътувания — и на която през следващия век ще се наслаждават милиони туристи — би изглеждала на прадедите ни като магия. Но премахването — или поне ограничаването — на инерцията е съвсем друго нещо и може да се окаже напълно невъзможно[58]. Но това е прекрасна идея, защото е в състояние да осигури еквивалента на „телепортирането“ — почти мигновено можете да стигнете до която и да е точка (поне на Земята). Честно казано, не зная как би съществувал без него Стар сити…

Едно от предположенията, които правя в този роман, е, че Айнщайн е прав и че никой сигнал — или предмет — не може да се движи по-бързо от светлината. Неотдавна се появиха някои чисто математически статии, които предполагат, че на галактическите стопаджии може да не им се наложи да страдат от това досадно ограничение — нещо, което безброй автори на научна фантастика приемат за даденост.

Като цяло се надявам, че са прави — но, изглежда, съществува фундаментално възражение. Ако телепортирането е възможно, къде са всички онези стопаджии — или поне богатите туристи?

Едно от възможните обяснения е, че нито един здравомислещ извънземен не би построил междузвезден кораб поради абсолютно същата причина, поради която ние не сме създали самолети с твърдо гориво: има много по-добри начини да постигнеш същата цел.

Въпросът за изненадващо малкият брой „битове“, необходими за определяне на човешко същество или за съхраняване на цялата информация, която човек е в състояние да придобие през живота си, се разглежда в „Машинният интелект, стойността на междузвездното пътуване и парадоксът на Ферми“ от Луис К. Шефър („Куортърли джърнъл ъв ройъл астрономикъл съсайъти“ 35, №2 [06.1994]: 157–175). Според тази статия (определено най-фантастичната, която това сериозно списание е публикувало през цялото си съществувание!) цялото умствено състояние на стогодишен човек с отлична памет може да се представи с десет до петнайсет бита (един петабит). Дори съвременните оптични влакна могат да предадат това количество информация само за минути.

Следователно моето предположение, че телепортаторът от „Стар Трек“ няма да съществува и през 3001 г., може да се окаже смешно късогледо само след един век, а отсъствието на междузвездни туристи в момента просто да се дължи на факта, че на Земята все още не е създадена съответната техника за посрещането им. Навярно вече се разработва…

ПЕТНАЙСЕТА ГЛАВА: КРАЙ ВЕНЕРА

Особено ми е приятно да отдам дължимото на екипажа на „Аполо 15“. След завръщането си от Луната астронавтите ми пратиха чудесна релефна карта на мястото на кацане на лунния модул „Сокол“, на която сега съм отделил видно място в кабинета си. На нея са показани маршрутите на модула по време на трите му екскурзии, един от които минава покрай кратера „Земна светлина“. На картата е написано следното: „На Артър Кларк от екипажа на «Аполо 15» с много благодарности за космическите му фантазии. Дейв Скот, Ал Уордън, Джим Ъруин“. В замяна аз посветих „Земна светлина“ (действието на книгата, написана през 1953 г., се развива на територията, която модулът посети през 1971 г.) „на Дейв Скот и Джим Ъруин, първите хора, навлезли в тази земя, и на Ал Уордън, който ги наблюдаваше от орбита“.

След като отразих кацането на „Аполо 15“ в студиото на Си Би Ес заедно с Уолтър Кронкайт и Уоли Шира, отлетях за космическата централа, за да наблюдавам навлизането на кораба в атмосферата и приводняването му. Седях до дъщеричката на Ал Уордън, когато тя първа забеляза, че един от трите парашута на капсулата не се е разтворил. Моментът беше напрегнат, но за щастие останалите два парашута бяха достатъчни.

ШЕСТНАЙСЕТА ГЛАВА: КАПИТАНСКАТА МАСА

За описание на удара на сондата вж. Осемнайсета глава на „2001: Една одисея в космоса“. В момента точно такъв експеримент се планира за предстоящата мисия на „Клемънтайн 2“.

Малко съм смутен, че в първата ми „Космическа одисея“ откриването на Астероид 7794 е извършено от Лунната обсерватория — през 1997-ма! Е, ще го прехвърля през 2017-та — навреме за стотния ми рожден ден.

Само няколко часа след като написах горните редове, с радост научих, че Астероид 4923 (1981 E027), открит от С. Д. Бъс в Сайдинг спринг, Австралия, на 2 март 1981 г., е наречен Кларк, отчасти заради проект „Космическа стража“ (вж. „Среща с Рама“ и „Чукът на Бога“). С дълбоки извинения ми съобщиха, че поради злополучно недоглеждане номер 2001 вече не е на разположение, тъй като бил определен за някой си А. Айнщайн. Извинения, извинения…

Но с искрено удоволствие научих, че Астероид 5020, открит на същия ден като 4923, е бил наречен Азимов — макар да ме натъжи фактът, че старият ми приятел никога няма да го разбере.

СЕДЕМНАЙСЕТА ГЛАВА: ГАНИМЕД

Както е обяснено в сбогуването и в „Бележки на автора“ към „2010: Втората Одисея“ и „2061: Третата одисея“, надявах се, че амбициозната мисия „Галилей“ до Юпитер и неговите луни вече ще ни е дала много по-подробна информация — както и смайващи снимки отблизо — за тези странни светове.

Е, след много забавяния „Галилей“ стигна до първата си цел — самия Юпитер — и се справя възхитително. Но уви, има проблем — кой знае защо главната антена изобщо не се разтвори. Това означава, че изображенията трябва да се пратят с нискообхватна антена и че ще пристигнат мъчително бавно. Макар че за да се компенсира това, бяха направени чудеса с препрограмирането на бордовия компютър, ще са необходими часове за получаване на информация, която би трябвало да пристигне само за минути.

Така че трябва да имаме търпение — и аз бях в мъчителното положение да проучвам Ганимед на хартия точно преди „Галилей“ да започне да го прави в действителност на 27 юни 1996 г.

На 11 юли 1996 г., само два дни преди да завърша тази книга, качих първите изображения от Джей Пи Ел — за щастие нищо — засега! — не противоречи на моите описания. Но ако сегашните пейзажи на надупчените с кратери ледени полета внезапно отстъпят пред палмови дървета и тропични плажове — или още по-лошо, на плакати „ЯНКИ, ВЪРВЕТЕ СИ“ — сериозно ще загазя…

Очаквам с особено нетърпение снимките отблизо на „Ганимед сити“ (Седемнайсета глава). Това удивително образувание е точно такова, каквото го описвам — макар че се колебаех да го направя, защото се страхувах, че моето „откритие“ може да попадне на първите страници на „Нешънъл приварикейтър“[59]. Ганимед сити ми изглежда далеч по-изкуствен от прословутото „марсианско лице“. И какво от това, че улиците и булевардите му били широки по десет километра? Навярно ганимедците са били ОГРОМНИ…

Градът може да се види на снимките от „Вояджър“ с номера 20637.02 и 20637.29 или в по-достъпния монументален труд на Джон Х. Роджърс „Гигантската планета Юпитер“ (Cambridge University Press, 1995).

ДЕВЕТНАЙСЕТА ГЛАВА: БЕЗУМИЕТО НА ЧОВЕЧЕСТВОТО

За доказателства, подкрепящи твърдението на Хан, че по-голямата част от човечеството е поне отчасти безумна, вж. 22 епизод „Среща с Мария“ от телевизионната ми поредица „Загадъчната вселена на Артър Кларк“. И имайте предвид, че християните представляват съвсем малка група от нашия вид: далеч по-огромен брой вярващи, отколкото онези, които са почитали Дева Мария, са боготворили такива напълно несъвместими божества като Рама, Кали, Шива, Тор, Вотан, Юпитер, Озирис и така нататък, и така нататък…

Най-удивителният — и злощастен — пример за блестящ човек, чиито вярвания са го превърнали в яростен лунатик, е Конан Дойл. Въпреки безкрайните доказателства, че любимите му медиуми са мошеници, вярата му в тях останала непоклатима. И създателят на Шерлок Холмз дори се опитал да убеди великия фокусник Хари Худини, че се „дематериализира“, за да изпълнява невероятните си номера с измъкване от вериги — често основаващи се на трикове, които, както би се изразил д-р Уотсън, са „абсурдно прости“. (Вж. есето „Нелогичността на Конан Дойл“ в „Нощта е голяма“ от Мартин Гарднър.)

Американските имиграционни власти предприеха мерки поне срещу едно от варварствата на религиозна основа. Списанието „Тайм“ („Повратни точки“, 24 юни, 1996) съобщава, че момичетата, подлагани на генитално осакатяване в родните си страни, трябва да получават убежище в САЩ.

Вече бях написал тази глава, когато попаднах на „Глинените крака: силата и обаянието на гурутата“ от Антъни Стор (The Free Press, 1996) — практически учебник по този потискащ проблем. Не е за вярване, че когато със закъснение го арестували, един от тези свети мошеници бил събрал деветдесет и три ролс-ройса! Нещо повече, осемдесет и три процента от хилядите му американски жертви били завършили колеж и следователно отговарят на любимото ми определение за интелектуалец: „Човек, който е получил образование, надхвърлящо интелигентността му“.

ДВАЙСЕТ И ШЕСТА ГЛАВА: ЦИЕНВИЛ

В предговора на „2010: Втората Одисея“ от 1982 г. обясних защо съм нарекъл кацналия на Европа китайски космически кораб на името на д-р Циен Хсю Шен, един от основателите на ракетните програми в Съединените щати и Китай.

Роденият през 1911 г. Циен получил стипендия, отвела го през 1935 г. в САЩ, където станал ученик, а впоследствие и сътрудник на блестящия унгарски специалист по аеродинамика Теодор фон Карман. По-късно, отначало като професор в Калифорнийския технически институт, той участвал в създаването на Гугенхаймовата лаборатория по въздухоплаване — пряк предшественик на известната лаборатория по реактивни двигатели в Пасадена. След като Китай проведе изпитание с управляеми ядрени ракети над собствената си територия, „Ню Йорк Таймс“ отбеляза: „Животът на Циен е ирония на историята на Студената война“ („Ръководител на пекинската ракетна програма получил образование в САЩ“, 28 октомври 1966).

Получил достъп до строго секретна информация, през петдесетте години той имал огромен принос в американските ракетни проучвания, но по време на истерията в епохата на Маккарти го арестували по измислени обвинения, след като се опитал да посети родния си Китай. След много разпити и продължително задържане, Циен най-после бил депортиран в родината си — заедно с всичките си несравними познания и опит. Както твърдят мнозина от прочутите му колеги, това било едно от най-глупавите (и най-позорни) неща, които Съединените щати някога са правили.

Според Дзуан Фенган, заместник-директор на комитета по наука и техника в Китайското национално космическо управление, след експулсирането му Циен „започна ракетния бизнес от нулата… Без него Китай щеше да изостане с двайсет години“. Щеше да се забави също смъртоносната противокорабна ракета „Силкуорм“, както и площадката за изстрелване на сателити „Лонг Марч“.

Малко след като завърших този роман, Международната академия по астронавтика ме награди с най-високото си отличие, наградата „Фон Карман“, която трябваше да ми бъде връчена в Пекин! Не можех да откажа това предложение, особено когато научих, че д-р Циен живее там. За съжаление, когато пристигнах в китайската столица, разбрах, че той е в болница и лекарите не му позволяват посетители.

Ето защо съм изключително признателен на личния му секретар, генерал майор Уан Шоюн, който занесе на д-р Циен екземпляри от „2010“ и „2061“ със съответните посвещения. В замяна генералът ми подари издадения от него дебел том „Събрани трудове на Х. Ш. Циен: 1938 — 1965“ (Science Press, 16, Donghuangcheggen North Street, Beijing 100707, 1991). Това е удивителна книга, която започва с многобройни съвместни разработки с фон Карман по проблеми на аеродинамиката и завършва със самостоятелни статии върху ракетите и сателитите. Последната част, „Термоядрени електростанции“ („Jet Propulsion“, 07.1965) е написана, докато д-р Циен е бил затворник на ФБР, и разглежда въпрос, който днес е още по-актуален — макар че почти не е осъществен напредък към създаването на „електростанция, използваща реакцията на деутериеви ядра“.

Точно преди да напусна Пекин на 13 октомври 1996 г., с радост научих, че въпреки осемдесет и пет годишната си възраст, д-р Циен продължава да се занимава с научните си проучвания. Искрено се надявам двата ми романа да са му доставили удоволствие и нямам търпение да му пратя тази „Последна Одисея“.

ТРИЙСЕТ И ШЕСТА ГЛАВА: ЗАЛАТА НА УЖАСИТЕ

В резултат от поредица от заседания на Сената по въпросите на компютърната сигурност през юни 1996 г., на 15 юли 1996 г. президентът Клинтън подписа президентска заповед 13010, насочена срещу „основаващите се на компютър удари срещу информационни или комуникационни компоненти, които контролират важни инфраструктури («киберопасности»)“. С този акт се създава спецчаст за борба с кибертероризма, включваща представители от ЦРУ, Управлението за национална сигурност, военните институции и т.н.

Идваме, Пико…

* * *

След като написах последния абзац, с интерес научих, че финалът на „Денят на независимостта“, който все още не съм гледал, също включва използване на компютърни вируси като Троянски коне! Освен това ми съобщиха, че началото му е идентично с това на „Краят на детството“ (1953) и че съдържа всяко известно научнофантастично клише още от „Пътуване до Луната“ на Мели (1903).

Не зная дали да поздравя сценаристите за единствената им оригиналност — или да ги обвиня в транстемпоралното престъпление „пророческо плагиатство“. Във всеки случай, страхувам се, че не мога да направя нищо, за да попреча на Джон. К. Попкорн да си мисли, че съм откраднал края на „Денят на независимостта“.

Следният материал е заимстван — обикновено със сериозна преработка — от предишните книги от поредицата:

От „2001: Една Одисея в космоса“: Осемнайсета глава „През астероидите“ и Трийсет и седма глава „Експериментът“.

От „2010: Втората Одисея“: Единайсета глава „Лед и вакуум“, Трийсет и шеста глава „Огън в бездната“ и Трийсет и осма глава „Пейзаж от пяна“.

Благодаря на „Ай Би Ем“ за това, че ми подариха прекрасния малък „Thinkpad 755CD“, на който е написана тази книга. Много години наред ме смущаваше напълно неоснователният слух, че името ХАЛ е получено от буквите, предхождащи тези на Ай Би Ем[60]. В опит да развенчая този мит на компютърната ера, аз дори накарах създателя на ХАЛ д-р Чандра да го отрече в „2010: Втората Одисея“. Неотдавна обаче ме увериха, че компанията изобщо не се дразни от тази връзка, а дори се гордее с нея. Затова се отказвам от каквито и да е бъдещи опити да изясня нещата — и пращам поздравите си на всички онези, които на 12 март 1997 г. ще присъстват на „купона по случай рождения ден“ на ХАЛ в (разбира се) Илинойския университет.

С разкаяние поднасям благодарността си на моята редакторка от „Дел Рей букс“ Шели Шапироу за ужасните десет страници, които впоследствие много допринесоха за крайния продукт. (Да, аз самият съм бил редактор и не страдам от обичайното убеждение на авторите, че представителите на този бранш са вечно недоволни касапи.)

Накрая и най-важно: Най-дълбока благодарност на стария ми приятел Сирил Гарднър, шеф на хотел „Гал фейс“, за гостоприемството на великолепния му (и огромен) личен апартамент, в който писах тази книга. Той ми даде спокоен пристан в тревожно време. Бързам да прибавя, че макар апартаментът да не може да осигури такива просторни въображаеми пейзажи, „Гал фейс“ е далеч по-добър от „Гранимед“ и аз никога през живота си не съм работил в по-комфортна обстановка.

Или пък в по-вдъхновяваща, защото голяма плоча на входа изброява повече от сто държавни глави и други изтъкнати гости, които някога са се забавлявали тук. Сред тях са Юрий Гагарин, екипажът на „Аполо 12“ — втората мисия до Луната — и много театрални и кинозвезди: Грегъри Пек, Алек Гинес, Ноел Коуърд, Кари Фишър от „Междузвездни войни“… А също Вивиън Лий и Лоурънс Оливие — които за кратко се появяват в „2061: Третата Одисея“ (Трийсет и седма глава). За мен е чест да видя името си сред тях.

Струва ми се логично, че начинание, започнало в прочут хотел — нюйоркския „Челси“, онзи извор на оригинален и подражателски гений — завършва в друг, на другия край на света. Но е странно да чувам бруления от мусони Индийски океан само на няколко метра от прозореца си, вместо трафика по любимата ми 23-та улица.

IN MEMORIAM: 18 СЕПТЕМВРИ 1996 Г.

С дълбока скръб чух — буквално докато редактирах тези редове — че Сирил Гарднър е починал два часа по-рано.

Известна утеха ми носи фактът, че той вече беше прочел признателните ми думи, които му доставиха искрена радост.

Сбогуване

„Никога не обяснявай, никога не се извинявай“ — това може би е отличен съвет за политици, холивудски звезди и индустриални магнати, но писателят трябва да се отнася към читателите си с повече внимание. Затова, макар че нямам намерение да се извинявам за нищо, сложният генезис на тетралогията „Одисеи“ навярно изисква малко обяснение.

Всичко започна по Коледа 1948-ма — да, 1948-ма! — с разказ от четири хиляди думи, който написах за конкурс, спонсориран от Би Би Си. В „Постът“ се разказваше за откриването на малка пирамида на Луната, поставена там от някаква извънземна цивилизация, за да чака появата на човечеството като пътуващ между планетите вид. Загатваше се, че дотогава ще сме прекалено примитивни, за да предизвикваме какъвто и да е интерес[61].

Би Би Си отхвърлиха скромния ми опит и той беше публикуван почти три години по-късно в излезлия един-единствен брой (през пролетта на 1951) на „Десет фантастични истории“ — списание, за което безценната „Енциклопедия на научната фантастика“ иронично отбелязва, че било „най-вече запомнено заради слабата си аритметика“ (в него имаше тринайсет разказа).

„Постът“ потъна в забвение за повече от десетилетие, докато през пролетта на 1964 г. Станли Кубрик се свърза с мен и ме попита дали имам някакви идеи за „пословичния“ (т.е. все още несъществуващ) „добър научнофантастичен филм“. Както се разказва в „Изчезналите светове на 2001“, по време на многобройните си разговори ние решихме, че търпеливият наблюдател на Луната може да ни даде добра отправна точка. В крайна сметка той ни даде нещо много повече, тъй като някъде по време на снимките пирамидата еволюира във вече прочутия черен Монолит.

За да видим поредицата за „Одисеите“ в перспектива, трябва да си спомним, че когато двамата със Станли започвахме да замисляме „Как беше спечелена Слънчевата система“, както я наричаме помежду си, Космическата ера бе едва седемгодишна и нито едно човешко същество не се бе отдалечавало на повече от сто километра от родната планета. Макар президентът Кенеди да бе заявил, че Съединените щати възнамеряват да отидат на Луната „през настоящото десетилетие“, за повечето хора това трябва да е изглеждало като далечна мечта. Когато в мразовития 29 декември 1965 г. започнахме снимките в Саут Лъндън[62], ние дори не знаехме как изглежда отблизо лунната повърхност. Все още се страхувахме, че първата дума, произнесена от стъпилия на Луната астронавт, ще е „Помощ!“ и той ще потъне във финия като талк пласт лунен прах. Като цяло обаче се справихме сравнително добре: единствено фактът, че лунните ни пейзажи са по-назъбени от действителните — огладени от еоните на триене от метеоритен прах — разкрива, че „2001“ е създаден през епохата преди „Аполо“.

Днес, разбира се, изглежда смешно, че изобщо сме можели да си представим гигантски космически станции, орбитални хотели „Хилтън“ и експедиции до Юпитер още през 2001 г. Сега е трудно разбираемо, че през шейсетте години имаше сериозни планове за постоянни лунни бази и пътувания до Марс — които да се осъществят до 1990 г.! Всъщност, в студиото на Си Би Ес непосредствено след изстрелването на „Аполо 11“ чух вицепрезидента на Съединените щати разпалено да заявява: „Сега трябва да идем на Марс!“.

Както се оказа, той имаше късмет, че не отиде в затвора. Онзи скандал, плюс Виетнам и Уотъргейт, е една от причините тези оптимистични сценарии никога да не се реализират.

Когато през 1968 г. излязоха филмът и книгата „2001: Една Одисея в космоса“, възможността за продължение изобщо не ми идваше наум. Но през 1979 г. наистина бе пратена мисия до Юпитер и ние получихме първите снимки отблизо на гигантската планета и заобикалящите я луни.

Разбира се, космическите сонди[63] на „Вояджър“ бяха автоматични, но изображенията, които пратиха, създаваха истински — и напълно неочаквани — светове от нещо, представляващо до този момент само светли точки в най-мощните телескопи. Постоянно изригващите серни вулкани на Йо, надупченото лице на Калисто, странният пейзаж на Ганимед — сякаш откривахме цяла нова Слънчева система. Изкушението да я проуча бе неустоимо, оттук и „2010: Втората Одисея“, която също ми даде възможност да науча какво се е случило с Дейвид Боумън, след като се събудил в онази загадъчна хотелска стая.

През 1981 г., когато започнах да пиша новата книга, все още бушуваше Студената война и аз чувствах, че ще изпадна в рисковано положение — и ще се изложа на ударите на критиката — като опиша съвместна американско-руска експедиция. Освен това подчертах надеждата си за бъдещо сътрудничество, като посветих романа на нобелиста Андрей Сахаров (тогава все още в заточение) и космонавта Алексей Леонов — когато в Звездното градче му казах, че ще нарека кораба на негово име, той с типичния си темперамент възкликна: „Значи ще е добър кораб!“.

Все още ми се струва невероятно, че когато през 1983 г. направи превъзходната си киноверсия, Питър Хайъмс успя да използва действителните снимки на луните на Юпитер, получени от мисиите на „Вояджър“ (някои от тях след компютърна обработка в лабораторията за реактивни двигатели, източник на оригиналите). Далеч по-добри изображения обаче се очакваха от амбициозната мисия „Галилей“, която в продължение на много месеци трябваше да извърши подробно проучване на основните спътници. Информацията ни за тази нова територия, до този момент получавана само от кратки полети покрай тях, щеше невероятно много да се обогати — и аз нямаше да имам оправдание, че не съм написал „Втората Одисея“.

Уви — нещо трагично по пътя към Юпитер. Според плановете „Галилей“ трябваше да се изстреля от космическата совалка през 1986 г. — но катастрофата на „Чалинджър“ изключи тази възможност и скоро стана ясно, че поне още десет години няма да получим нови данни за Йо и Европа, Ганимед и Калисто.

Реших да не чакам и завръщането на Халеевата комета (1985) във вътрешните части на Слънчевата система ми даде неустоима тема. Следващото й появяване през 2061 г. щеше да е подходящ момент за трета „Одисея“, но тъй като не бях сигурен кога ще мога да я предам, поисках от издателката си съвсем скромен аванс. С много скръб цитирам посвещението на „2061: Третата Одисея“:

„В памет на Джуди-Лин дел Рей,

изключителна редакторка,

която купи тази книга за един долар,

но не успя да разбере дали е възвърнала парите си.“

Очевидно не е възможно в поредица от четири научнофантастични романа, писана в период от над трийсет години, характеризиращ се със смайващо техническо и политическо развитие (особено в областта на космическите проучвания), да няма противоречия. В увода към „2061“ написах: „Също както «2010: Втората Одисея» не е пряко продължение на «2001: Една Одисея в космоса», така и тази книга не е пряко продължение на «2010». Всички романи трябва да се разглеждат като варианти на една и съща тема, включващи много еднакви герои и ситуации, но не непременно случващи се в една и съща вселена.“ Ако искате добра аналогия от друга област, чуйте какво са направили Рахманинов и Андрю Лойд Уебър с едни и същи ноти, сътворени от Паганини.

Така че в тази „Последна Одисея“ липсват много от елементите на предишните, но други — и надявам се, по-важни — са разработени много по-подробно. И ако някои от читателите на предишните книги загубят ориентация от тези преработки, надявам се, че ще мога да ги убедя да не ми пращат гневни писма, като перифразирам една от любимите ми забележки на известен американски президент: „Това е литература, глупако!“.

При това си е чисто моя литература в случай, че не сте забелязали. Въпреки че ми е било много приятно да си сътруднича с Джентри Лий[64], Майкъл Кюб-Макдоуъл и покойния Майк Маккуей — и че няма да се поколебая отново да се обърна към най-прочутите имена в бизнеса, ако имам бъдещи проекти, които са прекалено големи, за да се справя с тях сам — точно тази „Одисея“ трябваше да напиша самостоятелно.

Така че всяка дума си е моя — е, почти всяка. Трябва да призная, че открих името на професор Тиругнанасампантамурти (Трийсет и пета глава) в телефонния указател на Коломбо. Надявам се, че настоящият носител на това име няма да възрази. Има и няколко заемки от големия Оксфордски английски речник. И знаете ли, за своя приятна изненада открих, че в него са използвани най-малко шейсет и шест цитата от собствените ми книги, за да се илюстрира значението и използването на определени думи!

Скъпи ОАР, ако откриеш на тези страници някакви полезни примери, моля, заповядай пак.

Извинявам се за скромните покашляния (по последно преброяване десетина) в този послепис, но въпросите, които привличат вниманието, ми се струват прекалено важни, за да бъдат пропуснати.

Накрая бих искал да уверя многобройните си будистки, християнски, хиндуистки, еврейски й мюсюлмански приятели: искрено съм щастлив, че религията, която Шансът ви е дал, допринася за вашия душевен покой (а често, както вече неохотно признава западната наука, и за физическото ви благосъстояние).

Навярно е по-добре да си безумен и щастлив, отколкото нормален и нещастен. Но е най-добре да си нормален и щастлив.

Дали потомците ни ще успеят да постигнат тази цел ще е най-голямото предизвикателство на бъдещето. Всъщност това спокойно може да определи дали ще имаме каквото и да е бъдеще.

Артър Ч. Кларк

Коломбо, Шри Ланка

19 септември 1996 г.

1

Муун-Уочър — онзи, който гледа, наблюдава Луната. — Б.пр.

2

Кула за вертикална сглобка. — Б.пр.

3

Безпричинно радостно настроение. — Б.ред.

4

Национален комитет по аеронавтика и изследване на космическото пространство в САЩ. — Б.пр.

5

Болест, при която се изпитва страх от затворени места. — Б.ред.

6

Отглеждане на растения без почва — само в хранителен разтвор или в пясък и чакъл с хранителен разтвор. — Б.пр.

7

На английски език Heurishe algorihmle. — Б.пр.

8

Тук в последните два пасажа се предава схващането на някои мистично настроени биолози. По този повод би следвало да се отбележи, че съзнанието, се схваща като свойство на определена биологична форма на материята. В наше време се допуска, че то може да е функция на организирани по определен начин материални системи независимо от субстратния носител. Между тези схващания се води дискусия. Но във всички случаи знанието е свойство на определени материални системи. Да се допусне „освобождаване“ на разума от съзнанието, т.е. на свойство, което не е на нещо, е просто безсмислица (contradiction in adjesto) свойствена, както с право се отбелязва, на мистически настроени автори. — Б.ред.

9

Гневът божи. — Б.ред.

10

Всъщност думата би трябвало да е „изключиш“. Бел.Mandor.

11

Вече видяно (фр.) — Б.пр.

12

Задънена улица (фр.) — Б.р.

13

Сладко вино — Б.пр.

14

Дързостта, все тази дързост (фр.) — Б.пр.

15

Old — стар; faithful — точен, педантичен. „Олд Фейтфул“ — „Старият педант“. — Б.пр.

16

Европа — спътник на Юпитер. — Б.пр.

17

Националната библиотека на САЩ във Вашингтон. — Б.пр.

18

Палимпсест — пергамент или лист хартия, където текстът е частично изтрит, за да се направи място за нов. — Б.пр.

19

Част от музикално произведение, отличаваща се с бавно, тържествено звучене. — Б.пр.

20

Човек, който не се влияе от национални предразсъдъци, „гражданин на света“. — Б.пр.

21

Мюон — частица с маса, приблизително 207 пъти по-голяма от тази на електрона. — Б.пр.

22

Учени, занимаващи се с изследването на Луната. — Б.пр.

23

Галакси — галактика. — Б.пр.

24

Universe — вселена. — Б.пр.

25

Teamster’s — международен синдикат на шофьорите на камиони. — Б.пр.

26

Езикът на холандските преселници в Южна Африка. — Б.пр.

27

Уум — чичо (в Южна Африка). — Б.пр.

28

Перихелий — точка в орбитата на комета, в която тя се намира най-близо До Слънцето. — Б.пр.

29

ИВА — EVA — Extra Vehicular Activities — дейности извън космическия кораб. — Б.пр.

30

Спелеолог — учен, който се занимава с изследване на пещерите. — Б.пр.

31

Грийер — вид френско сирене. — Б.пр.

32

Ренд — паричната единица на ЮАР. — Б.пр.

33

Кафири — чернокожото население на Южна Африка. Б.пр.

34

Реология — наука за деформирането на материята. — Б.пр.

35

Медия — древна държава, на чиято територия е разположен днешен Иран. — Б.пр.

36

Лоурънс Оливие. — Б.пр.

37

Името на групата се пише „BEATLES“, за разлика от думата „бръмбари“ — „BEETLES“. — Б.пр.

38

Иприт — химическо оръжие, което предизвиква изгаряния, слепота и смърт. — Б.пр.

39

Баас — господарю (южноафр.). — Б.пр.

40

Космически кораб на САЩ. — Бел.пр.

41

Игра на думи: „Бръшлянова лига“ се наричат няколко от най-реномираните университети в САЩ (Йейл, Харвард, Принстън, Колумбия, Дартмут, Корнел, Пенсилванският университет и Браун). — Бел.пр.

42

Съдии, 13–16. — Бел.пр.

43

Заболяване на нервната система, характеризиращо се с резки неволни движения на лицето и крайниците. — Бел.пр.

44

Бог (лат.). — Бел.пр.

45

Една от луните на Юпитер. — Бел.пр.

46

Пърсивъл Лоуъл (1855–1916) — американски астроном. — Бел.пр.

47

Английското произношение на theos (гр.) — бог. — Бел.пр.

48

Тит Лукреций Кар (97?-54 г.пр.Хр.) — римски поет и философ. — Бел.пр.

49

Почетна титла на хиндуистки религиозен учител. — Бел.пр.

50

Игра на думи — на латински Пий означава „благочестив“. — Бел.пр.

51

Най-големият и най-добре запазен кхмерски храм в комплекса Анкор, СЗ Камбоджа. — Бел.пр.

52

Нийл Армстронг (р. 1930) и Едуин Юджийн Олдрин Мл. (р. 1930) — американски астронавти, първите хора, кацнали на луната (20 юли 1969). — Бел.пр.

53

Алфред Едуърд Хаузмън (1859–1936) — английски поет и класически филолог. — Бел.пр.

54

Вероятна грешка в превода; по-достоверно е „десет на петнайста степен байта“. Бел.Mandor.

55

Pico (исп.) — остър връх. — Бел.пр.

56

В квантовата механика — минимална вибрационна енергия на атом или молекула при абсолютната нула. — Бел.пр.

57

Уйлям Дюрънт (1885–1981) — американски историк. — Бел.пр.

58

През септември 1996 г. учени от Финландия заявиха, че са регистрирали малко (по-малко от 1%) понижаване на гравитацията над въртящ се, свръхпроводящ диск. Ако се потвърди (а по-старите опити, проведени в мюнхенският институт „Макс Планк“, очевидно загатват за подобни резултати), това откритие може да се окаже дългоочакваният пробив. Очаквам новини със заинтригуван скептицизъм. — Бел.а.

59

Национален лъжец (англ.). — Бел.пр.

60

В английската азбука. — Бел.пр.

61

Търсенето на извънземни предмети в Слънчевата система би трябвало да е съвсем нормален клон на науката („екзоархеология“?). За съжаление, той е извънредно дискредитиран от твърденията, че такива находки вече са откривани — и че нарочно са били скрити от НАСА! Не е за вярване, че някой би могъл да повярва в такава нелепост: много по-вероятно е космическата агенция съзнателно да фалшифицира извънземни предмети — за да реши бюджетните си проблеми! (От вас зависи, г-н директор на НАСА…) — Бел.а.

62

В Шепъртън, унищожен от марсианците в една от най-драматичните сцени на шедьовъра на Уелс „Война на световете“. — Бел.а.

63

Които използваха „прашка“ или „гравитационно привличане“, като прелитаха близо до Юпитер — точно както прави „Дискавъри“ в романа „2001“. — Бел.а.

64

По някакво невероятно съвпадение, Джентри беше главен инженер в проектите „Галилей“ и „Викинг“. (Вж. въведението към „Рама II“.) Не е негова вината, че антената на „Галилей“ не се разтвори…

Content

АРТЪР КЛАРК
ОДИСЕЯ В КОСМОСА

Една одисея в космоса през 2001-та година

ПРЕДГОВОР

I. Първобитна нощ

Пътят на изчезването

Новата скала

Училище

Леопардът

Среща призори

Възходът на човека

II. Т.М.А.-1

Специалният въздушен рейс

Среща в орбита

Лунният кораб

Базата „Клавиус“

Аномалията

Пътуване при земна светлина

Закъснялата зора

Слушателите

III. Сред планетите

„Дискъвъри“

Хал

Пътуването

През астероидите

Край Юпитер

Светът на боговете

IV. Бездна

Рожденият ден

Излизане извън кораба

Диагнозата

Прекъсната връзка

Първият човек на Сатурн

Диалог с Хал

Необходимо е да се знае

Във вакуум

Сам

Тайната

V. Луните на Сатурн

Преживяване

За извънземните същества

Посланик

Орбитиращият лед

Окото на Япет

Големият брат

Експеримент

Стражът

В окото

Изход

VI. През Звездната врата

Централната гара

Чуждото небе

Ад

Прием

Повторение

Превръщането

Звездното дете

Книга втора Втора одисея: 2010

I. Леонов

Среща във фокус

Къщата на делфините

Сал 9000

Описание на мисията

„Леонов“

II. Циен

Събуждането

„Циен“

Транзит покрай Юпитер

Ледът на големия канал

Вик от Европа

Лед и вакуум

III. Дискъвъри

По нанадолнището

Световете на Галилео

Двойна среща

Бягство от великана

Частна линия

Акостиране

Спасяване на имуществото

Операция „Вятърна мелница“

Гилотина

Възкресяване

IV. Лагранж

Големият брат

Срещата

На разузнаване

Изгледът от Лагранж

Изпитание

Интермедия: Искрени признания

Безсилие

Появата

V. Дете на звездите

Завръщане у дома

Диснивил

Кристъл Спринг

Бети

Прощаване

Възстановяване

Пожар в бездната

Отчуждение

Вълшебният пейзаж

В космическия гараж

„Дейзи, Дейзи…“

Гробовната смяна

VI. Разцепване на световете

Призракът в машината

Мисловен експеримент

Изчезването

Маневри за бягство

Броенето

Последно прелитане

Над тъмната половина

Унищожител на световете

VII. Луцифер изгрява

Сбогом на Юпитер

Голямата игра

Запалването

Подарък от светове

Между слънца

Луцифер изгрява

Епилог: 20,001

Книга трета Одисея в космоса 2061

Бележка от автора

I. Вълшебната планина

Замразените години

Първи визуален контакт

Повторно завръщане

Магнат

Под ледовете

Залесяването на Ганимед

Заминаване

Звездна флота

Планината Зевс

Корабът на глупаците

Лъжата

Уум Паул

Търсене

II. Долината на черния сняг

Среща

Кацане

Долината на черния сняг

Олд фешпфул

В края на тунела

Отзоваване

III. Рулетка на Европа

Политиката в изгнание

Опасен товар

Ад

Шака Велики

Забуленият свят

Нощно дежурство

Роузи

Диалог

Спускане

Морето на Галилей

IV. При водоизточника

Отклонение

При кратера

Автомивка

По течението

Чуждопланетният бряг

V. През астероидите

Звезда

Космически айсберги

Масата на капитана

Чудовищата от Земята

Спомените на един столетник

Монолит

VI. Убежище

Спасение

Издръжливост

Мисия

Совалката

Парчета стъкло

Люси

VII. Великата стена

Светилище

Отвореният град

Призрак

На кушетката

Тенджера под налягане

Повторна среща

Магма

Интерлюдия на Ганимед

VIII. Царството на сярата

Огън и лед

Триединство

3001 В полунощ на площада на ООН

Допълнение

Книга четвърта 3001: Последната одисея

Пролог Първородните

I. Стар сити

1. Кометният каубой

2. Събуждането

3. Възстановяването

4. Стая с изглед

5. Учението

6. Мозъчната шапка

7. Въвеждане в обстановката

8. Завръщане в Олдувай

9. Небесният свят

10. Почит към Икар

11. Да дойдат драконите

12. Разочарованието

13. Странник в странно време

II. „Голиат“

14. Сбогом на Земята

15. Край Венера

16. Капитанската маса

III. Галилеевите светове

17. Ганимед

18. Грандхотелът

19. Безумието на човечеството

20. Остъпникът

21. Карантината

22. Рискът

IV. Царството на сярата

23. „Сокол“

24. Бягството

25. Огън в бездната

26. Циенвил

27. Лед и вакуум

28. Малкото зазоряване

29. Духове в машината

30. Пейзаж от пяна

31. Яслите

V. Краят

32. Човек без ангажименти

33. Контактът

34. Присъдата

35. Военният съвет

36. Залата на ужасите

37. Операция „Дамокъл“

38. Превантивният удар

39. Богоубийството

40. В полунощ: Пико

Епилог

Източници

Сбогуване

1