Диана Габалдон

Друговремец

(книга 1 от "Друговремец")

В памет на майка ми, която ме научи да чета

-Джаклин Сайкс Габалдон

Постоянно изчезват хора. Попитайте някой полицай. Или по-добре питайте журналист. Изчезванията са солта и хляба за журналистите.

Млади момичета бягат от дома. Деца се отделят от родителите си и никой не ги вижда повече. Домакини стигат до края на търпението си, вземат парите за пазар и хващат такси към гарата. Международни финансисти променят имената си и изчезват сред дима на вносните си пури.

Много от изчезналите са откривани - рано или късно, живи или мъртви. Защото всяко изчезване обикновено си има обяснение.

Обикновено.

ПЪРВА ЧАСТ

ИНВЪРНЕС, 1945 Г.

1. НОВО НАЧАЛО

Поне на пръв поглед не приличаше на място, където човек да изчезне. Гостоприемницата на госпожа Беърд не се различаваше от хиляди подобни в шотландските възвишения през четиридесет и пета - тиха, спретната, с олющени тапети с цветни мотиви, лъснати подове и бойлер в банята, който работеше с монети. Самата госпожа Беърд, тантуреста и ведра, не възрази Франк да напълни с книгите и бележките си рафтовете по стените на мъничката й всекидневна, осеяна с розови китки. Той винаги пътуваше с бумагите си.

На излизане срещнах госпожа Беърд в антрето. Тя ме спря с пухкава длан на лакътя и пооправи косата ми.

- Божке, госпожо Рандал, как ще излизате такава?! Само да втъкна този кичур... Така! Така е по-добре. Да знаете, братовчедката ми разправяше как опитала едно ново къдрене, получавало се прекрасно и държало дълго. Може да опитате.

Не ми даваше сърце да й кажа, че за непокорните ми светлокафяви къдрици е виновна природата, а не повредена машина за къдрене. Собствените й стегнати букли не страдаха от подобна опърничавост.

- Да, може и да опитам, госпожо Беърд - излъгах. - Слизам до селото при Франк. Ще се върнем за чая. - Приведох се да мина през вратата и тръгнах по пътеката, преди нещо друго в недисциплинирания ми външен вид да й направи впечатление. След четири години като медицинска сестра в Кралската армия се наслаждавах на свободата от униформи и дневни дажби и си угаждах с леки памучни рокли с ярки десени, напълно неподходящи за преходи през пущинаците.

Не че бях възнамерявала да правя подобни - по-скоро планирах да спя до късно сутрин, а след това с Франк да мързелуваме и да се излежаваме до късно следобед, без да спим. Само че трудно ни се удаваше да поддържаме духа на нега и страст, докато госпожа Беърд яростно чистеше с прахосмукачката пред вратата.

- Това сигурно е най-мръсният килим в цяла Шотландия - беше отбелязал Франк в леглото по-рано сутринта, докато слушахме рева на машината в коридора.

- Почти толкова, колкото подсъзнанието на хазяйката ни - съгласих се. - Може би все пак трябваше да отидем в Брайтън. - Бяхме избрали шотландските възвишения за ваканция, преди Франк да започне да преподава история в Оксфорд, защото Шотландия се бе запазила донякъде от ужасите на войната, белязали останалата част на Великобритания, а и не се поддаваше на пресилената следвоенна празничност, заразила по-популярните места за отдих на Острова.

А и без да го обсъждаме, и двамата смятахме, че ще е символично място, където да подновим брака си. Бяхме се оженили преди седем години и прекарахме двудневен меден месец в Северна Шотландия, малко преди да избухне войната. Затова си мислихме, че ще е спокойно местенце, където да се преоткрием, без да съзнаваме, че макар голфът и риболовът да са най-популярните шотландски спортове на открито, клюките са най-популярният спорт на закрито.

- Къде отиваш? - попитах, докато Франк сваляше крака от леглото.

- Би ми било неприятно да разочаровам горката женица - отвърна той. Заподскача леко нагоре-надолу и старото легло ритмично заскърца. Прахосмукачката рязко замлъкна. След минутка-две той простена театрално и се отпусна назад, а пружините издрънчаха под него. Аз не се сдържах и се разхилих с лице във възглавницата, за да не смущавам тишината в коридора.

Франк повдигна питащо вежди.

- Трябва да стенеш в екстаз, а не да се хилиш - смъмри ме той. - Ще си помисли, че не ме бива.

- Ако очакваш възторжени стенания, трябва да издържаш по-дълго - отвърнах. - За две минути - толкова.

- Неразумна жено! Дошъл съм да си почивам, не помниш ли?

- Мързелан. Никога няма да удължиш родословното дърво с нов клон, ако не се постараеш.

Страстта на Франк към генеалогията бе още една причина да дойдем в планинска

Шотландия. Според една от мърлявите му хартийки, една от многото, които мъкнеше насам-натам, досаден негов предшественик имал някакви дела в този район в средата на осемнайсети - или може би седемнайсети - век.

- Ако свърша като бездетна издънка на фамилното ни дърво, несъмнено ще е по вина на неуморната ни домакиня отвън. Женени сме почти от осем години все пак. Малкият Франк-младши ще е напълно законороден и без свидетели при зачеването си.

- Ако изобщо бъде заченат - отбелязах черногледо. Седмицата преди да тръгнем към Шотландия отново бяхме разочаровани по този въпрос.

- При целия този чист въздух и здравословната диета? Как няма да ни се получи? -Предния ден бяхме вечеряли херинга, пържена. Обядвахме херинга, маринована. А острият мирис от стълбището ясно подсказваше, че за закуска ни предстои херинга, пушена.

- Ако не обмисляш бис за доброто на госпожа Беърд, по-добре се обличай - предложих аз. - Нямаш ли среща с онзи пастор в десет?

Преподобният д-р Реджиналд Уейкфийлд, викарий на местната енория, щеше да покаже на Франк някакви смайващо пленителни рождени свидетелства, а можеше и да е изкопал армейски комюникета, в които се споменава прочутият му предтеча.

- Как се казваше този твой пра-пра-прадядо? - попитах. - Който се е мотал из тези краища по време на въстанията? Не помня дали беше Уили, или Уолтър.

- Всъщност е Джонатан. - Франк приемаше спокойно пълната ми незаинтересованост към семейната му история, но бе винаги готов да се вкопчи и в най-малката ми проява на любопитство, за да ме осветли по всички известни до момента факти за ранните Рандал и семейните им връзки. Докато закопчаваше ризата си, очите му се озариха от налудничав блясък на лектор-фанатик.

- Джонатан Улвъртън Рандал - Улвъртън по линия на чичото на майка си, дребен рицар от Съсекс. Само че е бил широко известен с доста крещящото прозвище „Черния Джак“, с което се сдобил в армията, навярно докато е бил зачислен тук. - Проснах се по корем на леглото и демонстративно захърках. Франк не ми обърна внимание и продължи със схоластичните си обяснения: - Купил си офицерската длъжност в средата на трийсетте - на осемнайсети век, -капитан от драгуните. Според старите писма, които ми изпрати братовчедът Мей, се е проявил доста в армията. Тогава е била добър избор за втори син, както знаеш - по-малкият му брат също е последвал традицията^1 и е станал помощник на енорийски свещеник, но за него все още не зная много. Така или иначе Джак Рандал получил специална похвала от графа на Сандрингам за дейността си преди и по време на Якобитското въстание от 45-а -това е било второто, както знаеш - поясни той за невежите в публиката. - Сещаш се, Бони принц Чарли^2 и така нататък?

- Не съм сигурна, че шотландците и днес съзнават, че са изгубили въстанието - прекъснах го и седнах, като се опитвах да усмиря къдриците си. - Ясно чух бармана в пъба снощи да ни нарича сасенаки^3 .

- Е, защо не? - спокойно отвърна Франк. - Значи просто „англичанин“, а в най-лошия случай - „другоземец“. Ние сме и двете.

- Знам какво значи. Възразявам срещу тона.

Франк затършува за колан в едно чекмедже на бюрото.

- Просто се подразни, защото му казах, че пивото му е слабо. Казах му, че в казана, където се вари истинското високопланинско пиво, трябва да сложиш стар ботуш, а после да прецедиш течността през дълго носено бельо.

- А, значи затова сметката ни беше такава.

- Е, формулирах го по-тактично, но само защото в келтския няма дума за долни гащи. Посегнах към чифт от своите, заинтригувана.

- Защо не? Древните келти не са ли носили?

Франк ме изгледа похотливо.

- Никога ли не си чувала старата песен за това какво носи шотландецът под поличката си?

- Навярно не мъжки чорапогащи - отвърнах сухо. - Може да издиря някой местен мъж с поличка и да го попитам, докато с викария се ухажвате.

- Е, постарай се да не те арестуват, Клеър. На декана на колежа „Сейнт Джайлс“ никак няма да му се понрави.

Така или иначе нямаше мъже с полички нито по централния площад, нито в околните магазини. Ежедневната си обиколка по тях обаче правеха доста домакини от породата на госпожа Беърд. Бяха шумни и не спираха да клюкарстват, а солидното им пъстро присъствие изпълваше магазините с уютна топлина, здрав устой срещу студените сутрешни мъгли.

Още нямах собствен дом за поддържане и не ми трябваха покупки, но с радост обходих скоро заредените рафтове, за да изпитам отново удоволствие от изобилието. Дълго време бяхме живели на дажби, без елементарни продукти, като яйца и сапун, и още по-дълго без дребния лукс на неща като одеколон „Льор бльо“

Задържах поглед върху витрина с битови стоки - бродирани покривки, калъфи за чайници, кани и чаши, купчина тави за пай и комплект от три вази.

Никога не бях притежавала ваза. През войната, разбира се, живеех в общежитието за сестрите в болница „Пембрук“, а после във френски лазарет. Но и преди това не се бях застоявала на едно място достатъчно дълго, за да купувам нещо подобно. Дори и да имах ваза, чичо Ламб щеше да я напълни с късове от древни глинени съдове, много преди да стигна до нея с китка маргаритки.

Куентин Ламбърт Бюшамп. Кю за студентите си по археология и приятелите си. Д-р Бюшамп в академичните кръгове, сред които се движеше и изнасяше лекции. Но за мен винаги бе чичо Ламб.

Единствен брат на баба ми и единствен мой жив роднина, когато се озовах при него петгодишна, малко след като родителите ми загинаха в катастрофа. Тъкмо се готвеше да замине за Близкия изток, но отложи пътуването си достатъчно, за да организира погребението, да уреди въпроса с имуществото на родителите ми и да ме запише в благоприличен девически пансион. Който категорично отказах да посещавам.

На тротоара до колата, изправен пред нуждата да откопчи пръстчетата ми от дръжката на шофьорската врата и да ме довлече до стълбите на пансиона, чичо Ламб - а той мразеше личен конфликт от всякакъв род - изпуфтя от безсилен гняв, сви рамене и прати здравомислието си на вятъра, заедно с новозакупената ми сламена шапка с панделка.

- Проклета му работа - мърмореше, докато я гледаше в огледалото за задно виждане как се носи безгрижно в далечината, а колата ревеше нагоре по стръмната улица. - И бездруго никога не съм харесвал как им стоят шапките на жените.

Хвърли ми свиреп поглед.

- Имам едно изискване - рече със страховит тон. - Няма да си играеш на кукли с персийските ми статуетки. Всичко друго, само не това. Ясно?

Аз кимнах удовлетворена. И поех с него към Близкия изток, към Южна Америка и още десетки археологически обекти по цял свят. Научих се да чета и пиша от чичовите чернови на академични статии, научих се да копая отходни ями и да преварявам вода, както и още много други неща, крайно неподходящи за млада дама с добър произход - докато не срещнах красивия тъмнокос историк, дошъл да посъветва чичо Ламб по въпрос от френската философия, свързан с египетските религиозни практики.

Дори след брака си с Франк живеехме като номади, както подобаваше на собствената му академична позиция, и поделяхме времето си между конференции на Континента и временни квартири, докато войната не ни раздели - него към Лагера за подготовка на офицери и Разузнаваческия отдел на МИ6, а мен към Лагера за подготовка на медицински сестри. Макар и женени от осем години, едва сега щяхме да се сдобием с първия си истински дом, къщата в Оксфорд.

Стиснах здраво чантата си под мишница, влязох в магазина и купих вазите.

С Франк се срещнахме на пресечката на Хай Стрийт с Гиърсайд Роуд и заедно поехме по него. Франк вдигна вежди, когато видя какво съм купила.

- Вази? Чудесно. Може би сега ще спреш да слагаш цветя в книгите ми.

- Не са цветя, а ботанически екземпляри. Ти самият ме насърчи. За да имам занимание.

- Така е. - Той кимна благосклонно. - Но не съзнавах, че всеки път, когато отворя нещо за справка, в скута ми ще изпадат зелениши. Какво беше онова ужасно ронливо кафяво нещо, което сложи в моя Тъскъм и Банкс?

- Седмолист. Помага при хемороиди.

- Готвиш се за неуморно настъпващата ми старост? Колко тактично от твоя страна, Клеър.

Преминахме със смях през портата и Франк ме пусна да се кача първа по тесните стъпала.

Ненадейно ме хвана за лакътя.

- Внимавай! Не стъпвай там.

Надигнах леко крак над голямото кафеникавочервено петно на най-горното стъпало.

- Колко странно - рекох. - Госпожа Беърд търка стълбището всяка сутрин, виждала съм я. Какво ли е това?

Франк се наведе и подуши внимателно.

- Ако трябва да гадая, мисля, че е кръв.

- Кръв! - отстъпих рязко назад. - Чия? - Погледнах през прозореца. - Да не би да се е случило нещо с госпожа Беърд? - Не можех да си представя как спретната ни хазяйка би оставила петно кръв да изсъхне на стълбището, освен ако не й се е случило нещо катастрофално. За миг се запитах да не би във всекидневната й да се укрива луд убиец с брадва, който се готви да ни връхлети със смразяващ кръвта крясък.

Франк поклати глава отрицателно и се надигна на пръсти, за да погледне над плета в съседната градина.

- Не, не мисля. Има подобно петно и пред прага на Колинс.

- Наистина ли? - Приближих се до него, за да погледна през плета и за морална подкрепа. Високопланинските шотландски градчета не ми се струваха типично място за масов убиец, но подобни хора едва ли подбираха според каквато и да било логика.

- Това е доста... противно. - Съседният дом също не даваше признаци на живот. - Какво е станало според теб?

Франк се намръщи умислен, после вдъхновено се плесна по крака.

- Май се сещам! Изчакай тук за малко. - Стрелна се през портата и се затича по пътя, оставяйки ме на прага в неведение.

Скоро се върна, грейнал, задето бе потвърдил предположението си.

- Това е, няма какво друго да е. Всяка къща в редицата си има.

- Какво си има? Следи от убиец маниак? - попитах остро, все още смутена, че ме бе изоставил в компанията на голямо кърваво петно.

Франк се засмя.

- Не, от ритуално жертвоприношение. Удивително! - Застана на четири крака в тревата, вгледан любопитно в петното.

Това не звучеше по-обнадеждаващо от вероятността за убиец маниак. Приклекнах до Франк, бърчейки нос. Беше рано за мухи, но няколко от големите, лениви високопланински комари се навъртаха около петното.

- Как така ритуално жертвоприношение? Госпожа Беърд е набожна жена, както и съседите й. Това не ти е Хълмът на друидите.

Той се изправи, отръсквайки връхчета трева от панталоните си.

- Така си мислиш ти, моето момиче. Няма място на света с повече стари суеверия и магия, смесени с ежедневието, от високопланинска Шотландия. Набожна или не, госпожа Беърд вярва в Старите, както и съседите й. - Посочи петното с прилежно лъснатия връх на обувката си и обясни с доволен вид: - Кръвта на черен петел. Къщите са нови. Еднакви сглобяеми модели.

Изгледах го студено.

- Помисли си пак, ако си решил, че току-що си ми обяснил всичко необходимо. Какво значение има колко са стари къщите? И къде са всички, за Бога?

- Вероятно в пъба. Да идем да видим, искаш ли? - Хвана ме под ръка и ме изведе отново на Гиърсайд Роуд.

- Едно време - обясняваше, докато вървяхме, - а и не толкова отдавна, е било прието да убиеш нещо и да го заровиш под основите на всяка нова къща, за да умилостивиш духовете на земята. Нали знаеш: „Със смъртта на първородния Си син ще тури основите му, и със смъртта на най-младия си син ще постави портите му.“4 -  Поверие, старо като планините.

Потреперих от цитата.

- В този случай явно използват пилета, защото са модерни и просветени хора. Значи искаш да кажеш, че къщите са нови и нищо не е погребано под тях, затова обитателите поправят пропуска.

- Точно така. - Франк изглеждаше доволен, че съм разбрала, и ме потупа по гърба. -Според викария мнозина от местните смятат, че Войната е била отчасти заради това, че хората са се отвърнали от корените си и не са взели нужните мерки, като например да заровят приношение под основите или да горят рибешки кости в огнището - е, освен кости на треска, разбира се - вметна той, радостно самовглъбен. - Не бива да гориш кости на треска, защото никога няма да уловиш друга. Тях трябва да ги заровиш.

- Ще го имам предвид. Кажи ми какво е нужно, за да не видя никога повече херинга, и ще го сторя тутакси.

Той тръсна глава, потънал в паметта си, в един от онези кратки мигове на академичен захлас, когато губеше връзка със света наоколо в опит да възстанови в пълен вид познанието си от всички източници, минали пред очите му

- За херинга не знам - рече разсеяно. - За мишки обаче окачваш из къщата средна сълзица. Но от телата в основите идват повечето от местните духове. Нали си виждала Маунтджералд, голямата къща в края на Хай Стрийт? Там има дух, един от работниците по строежа, принесен в жертва. Било е някъде през осемнайсети век, доста скоро всъщност - добави замислено. - Според историята собственикът на дома първо наредил да вдигнат една от стените, после от върха й пуснали камък върху един от работниците - навярно са избрали някой от по-неприятните, - след това го заровили в мазето и достроили къщата. Той и до днес витае из лобното си място, освен в годишнината на смъртта си и четирите Стари дни.

- Стари дни?

- Древните празници - отговори почти рефлексивно той, зареян из записките в ума си. -Хогманай, с други думи - Нова година, Деня на лятното слънцестоене, Белтейн в началото на май и Вси светии. Друидите, бийкърите, ранните пикти, всички са имали празници на слънцето и празници на огъня, доколкото знаем. Така или иначе през тези дни призраците бродят на воля, да помагат или вредят, както решат. - Той потърка брадичка. - Белтейн предстои скоро. Празнува се между пролетното и лятното равноденствие. Внимавай следващия път, когато минаваш покрай гробовете в църковния двор. - Очите му се засмяха и разбрах, че е излязъл от транса си.

Засмях се и аз.

- А има ли някакви прочути местни призраци?

Той сви рамене.

- Не знам. Ще попитаме викария, когато го видим пак, искаш ли?

Всъщност видяхме викария доста скоро след това. Той беше в пъба, заедно с останалите от градчето, и пиеше светла бира в чест на освещаването.

Доста се смути, задето го уловихме да насърчава езически практики, така да се каже, но в крайна сметка отбеляза, че е просто местен обред с историческа стойност, подобно на песента „Носенето на зелено“5 за ирландците.

- Всъщност обичаят е прелюбопитен - довери ни той и въздишайки вътрешно, аз разпознах зова на академичния ум, отчетлив като песента на скорец. Франк незабавно се настани до викария и започна брачният танц на архетипи и паралели между древните суеверия и модерните религии. Свих рамене и си проправих път до бара и обратно, с по едно бренди с газирана вода във всяка ръка.

От опит знаех колко трудно е да откъсна Франк от подобна дискусия, затова просто го хванах за китката, обвих пръстите му около едната чаша и го оставих на мира.

Намерих госпожа Беърд на пейка до прозореца. Споделяше халба горчиво пиво с възрастен мъж, когото ми представи като господин Круук.

- За този мъж ви разправях, госпожо Рандал - рече тя с блеснали от стимулиращия алкохол и компанията очи. - Той познава всякакви растения.

А на мъжа до себе си довери:

- Госпожа Рандал много обича цветенцата. - Круук наклони глава в комбинация от учтивост и глухота. - Слага ги в книги и така нататък.

- Така ли правите? - попита Круук и повдигна гъста бяла вежда. - Аз имам преси, истински, за цветя и подобни неща. Донесе ги племенникът, когато се върна от университета през ваканцията. Не ми даде сърце да му кажа, че не ползвам таквиз работи. Билките трябва да ги увесиш, да знайте, или да ги изсушиш на рамка и да ги туриш в торба или буркан, ама що тъй ще ги мачкате, не знам.

- Еми може би за да си ги гледа - намеси се внимателно госпожа Беърд. - Госпожа Рандал направи много хубави неща от цветове на слез и теменужки, можеш направо да си ги сложиш в рамка и да ги окачиш на стената.

- Хмпф. - Набръчканото лице на господин Круук като че ли показваше, че е готов да приеме подобна възможност. - Щом правите тъй, госпожо, може да ви свършат работа пресите ми, давам ви ги с радост. Не исках да ги хвърлям, обаче не ми трябват.

Уверих го, че много ще се радвам да използвам пресите му за цветя и че още повече ще се радвам да ми покаже къде растат някои от по-редките растения в околността. Той ме изгледа остро за миг, наклонил глава като стар керкенез, но сякаш накрая установи, че интересът ми е искрен, и се разбрахме да се срещнем сутринта за обиколка на местната флора. Знаех, че Франк ще ходи до Инвърнес, за да свери някакви документи в кметството, а аз се радвах да имам причина да не го придружа. Документите ми бяха напълно еднакви.

Малко по-късно Франк се откъсна от викария и се прибрахме заедно с госпожа Беърд. Не бях склонна да споменавам кръвта на петела, но Франк не страдаше от подобна свенливост и жадно я разпита за историята на обичая.

- Предполагам, че е доста стар, нали? - попита той, докато шибаше с пръчка плевелите покрай пътя. Лободата и очеболецът вече цъфтяха, а виждах и напращелите пъпки на жълтугата. Още седмица и щяха да нацъфтят.

- Ами че да. - Госпожа Беърд се клатушкаше в бързо темпо и не жалеше младите ни крака. - От незапомнени времена, господин Рандал. Отпреди дните на гигантите.

- Гиганти ли? - попитах.

- Да. Фион и Феин.

- Келтски народни приказки - отбеляза с интерес Франк. - Това са техни герои. С нордически корен, навярно. Нордическото влияние е силно тук, чак до западния бряг. Някои от местата са именувани в нордически стил.

Завъртях очи, предусещайки поредния изблик, но госпожа Беърд се усмихваше мило и го насърчаваше. Вярно е, каза, била на север и видяла скалата на Двамата братя, а тя била останка от викингите, нали?

- Слизали са по онези брегове стотици пъти между 500 г. и 1300 г. - каза Франк, вперил замечтан поглед в хоризонта. Навярно разпредения от ветровете облак насреща му приличаше на драконов кораб. - И са донесли много от митовете си. Тук има плодотворна почва за митове. Нещата като че ли здраво се вкореняват.

Можех да повярвам на това. Здрачаваше се, идваше и буря. На призрачната светлина под облаците дори чисто новите къщи покрай пътя изглеждаха древни и зловещи като камъка на пиктите на стотина метра от нас, който маркираше кръстопътя вече хиляда години. Нощта изглеждаше подходяща да си стоиш вкъщи с хлопнати кепенци.

Само че, когато се прибрахме, вместо да се настаним удобно във всекидневната на госпожа

Беърд и да си прожектираме гледки от пристанището в Пърт^6, Франк реши да спази уговорката си за шери господин Бейнбридж, адвокат с интерес към местните исторически анали. Предвид една моя по-ранна среща с господина, реших да си остана вкъщи.

- Опитай да се върнеш преди бурята - казах и целунах Франк за довиждане. - И предай поздрави на господин Бейнбридж.

- Хм, да. Разбира се. - Като внимаваше да не срещне погледа ми, Франк нахлузи палтото си, взе чадър от стойката до вратата и излезе.

Затворих след него, но я заключих само с резето, за да може да влезе сам след това. Върнах се във всекидневната, замислена за това как Франк несъмнено щеше да се престори, че няма съпруга - а господин Бейнбридж с радост щеше да се включи в преструвката. Не че го винях.

Когато посетихме господин Бейнбридж предния следобед, всичко започна добре. Бях сдържана, възпитана, интелигентна, но не се самоизтъквах, с чудесни обноски и скромно облечена - всичко, което се изискваше от съпругата на Идеалния оксфордски преподавател. Докато не дойде чаят.

Обърнах длан и изгледах накриво големия мехур в основата на пръстите си. Не бях виновна аз, че вдовецът господин Бейнбридж имаше евтин тенекиен чайник, а не фаянсов, както е редно. Нито че, опитвайки се да е учтив, ме помоли да налея чая. Нито пък че ръкавицата беше протрита и нажежената дръжка на чайника докосна ръката ми.

Не, отсякох мислено. Напълно нормално бе да изпусна чайника. Скутът на господин Бейнбридж по случайност се оказа на неподходящо място - чайникът все някъде трябваше да падне. Проблемът беше във възклицанието ми „Мамичката му мръсна шибана!“, по-силно от вика от болка на Бейнбридж. Отвъд другия край на подноса с кифличките Франк ме изпепели с поглед.

Когато се съвзе от шока, господин Бейнбридж се насили да прояви галантност и се засуети около ръката ми, като старателно пренебрегваше опитите на Франк да извини езика ми -които се състояха в това да обясни, че почти две години съм живяла във военен лазарет.

- Боя се, че съпругата ми е прихванала някои, хм, цветисти фрази от янките и тем подобни - каза Франк с нервна усмивка.

- Така е - рекох през зъби, докато увивах влажна салфетка около ръката си. - Мъжете често са „цветисти“, когато вадиш шрапнели от тях.

Господин Бейнбридж тактично опита да отклони разговора в неутрална историческа територия, като сподели, че винаги се е интересувал от проявленията на вулгарната реч през вековете. Например скорошната диалектна форма „Бослепи“, развалена вариация на клетвата „Бог да ме ослепи“.

- Да, разбира се - отвърна Франк, благодарен за новата посока на дискусията. - Без захар, Клеър, благодаря. Ами „Бозукс“? Частта с „Бо“ е ясна, но „зукс“..

- Понякога ми се струва, че е развалена форма на стара шотландска дума, „юк“. Значи „сърбеж“. Така би имало смисъл, нали?

Франк кимна и перчемът му, неподобаващ за оксфордски дон, падна пред очите му. Той го отметна несъзнателно и продължи:

- Интересно... Еволюцията на вулгарната реч.

- О, да, и продължава - рекох аз, като внимателно вдигнах бучка захар с щипците.

- Така ли? - учтиво се поинтересува господин Бейнбридж. - Натъквали ли сте се на интересни разновидности по време на, хм, военните си преживявания?

- О, да. Любимо ми беше нещо, което един янки казваше винаги когато му сменях превръзките. Името му беше Уилямсън, от Ню Йорк, мисля.

- И какво е казвал?

- „Исусе Ш. Рузвелт Христе“ - отговорих и внимателно пуснах захарта в чая на Франк.

След спокойна и дори приятна вечер с госпожа Беърд се отправих нагоре по стълбите, за да се приготвя, преди Франк да се върне. Знаех, че не може да изпие повече от две чаши шери, затова сигурно щеше да се прибере скоро.

Вятърът се усилваше и статичното електричество в спалнята играеше по косата ми, докато прокарвах гребена през нея, а къдриците ми се заплитаха, вместо да се разплитат. Реших, че тази вечер ще мина без стоте сресвания. В такова време ми стигаше да си измия зъбите. Кичурите ми залепваха по бузите, когато се опитвах да ги пригладя назад.

В каната нямаше вода - Франк я беше използвал, за да се спретне преди гостуването у Бейнбридж, и не си бях направила труда да я напълня от мивката в тоалетната. Излях немалка част от одеколона „Льо бльо“ в дланта си. Разтрих енергично длани и ги прокарах през косата си. Излях още одеколон на четката си и сресах къдриците си зад ушите.

Така беше доста по-добре, реших, докато въртях глава и се оглеждах в огледалото. Влагата беше разпръснала статичното електричество и сега косата обрамчваше лицето ми на плътни, лъскави вълни. От одеколона беше останал много приятен аромат. На Франк ще му хареса, помислих си. „Льор бльо“ му беше любим.

Някъде наблизо рязко просветна, а миг по-късно прогърмя. Всички светлини угаснаха. Ругаейки под нос, затършувах опипом в чекмеджетата.

Някъде бях видяла свещи и кибрит - във високопланинските райони токът спираше толкова често, че във всяка стая на всяка гостоприемница имаше свещи. Бях ги виждала дори в най-елегантните хотели, където бяха ароматизирани с цветя и поставени в свещници с матирано стъкло.

Свещите на госпожа Беърд бяха съвсем обикновени, но в изобилие - намерих и три кибрита. Точно сега видът на свещите не ме вълнуваше особено.

На светлината на следващата светкавица поставих една в синия керамичен свещник на тоалетката и с него запалих още свещи на различни места в стаята, докато тя не се изпълни с меко, трепкащо сияние. Колко романтично, помислих си, и се сетих да изключа лампата, за да не се съсипе атмосферата в неподходящия момент, ако токът дойде.

Не бе изгорял повече от сантиметър восък, когато вятърът довя Франк в стаята почти буквално - течението след него угаси три от свещите.

Вратата се затръшна и угаси още две, а Франк се изцъкли в ненадейния сумрак и зарови пръсти в чорлавата си коса. Станах и запалих отново свещите, като го смъмрих, задето влиза така. Едва когато приключих и се обърнах да го попитам иска ли нещо за пиене, видях, че е пребледнял и смутен.

- Какво има? Да не си видял призрак?

- Ами - бавно започна той, - не съм сигурен, че не съм. - Разсеяно взе четката ми и я надигна към главата си. Когато долови одеколона ми, сбърчи нос, върна я обратно и се среса със своя гребен.

Зад прозореца клоните на брястовете вършееха във въздуха. В другия край на къщата хлопаше хлабав кепенец и ми хрумна, че няма да е зле да спуснем своя, макар че разразяващата се буря беше вълнуваща гледка.

- Твърде ветровито е за призраци - казах аз. - Не си ли падат повече по мъртвешка тишина и мъгливи нощи в гробището?

Франк се позасмя глуповато.

- Е, сигурно е било заради някоя от небивалиците на Бейнбридж и твърде многото шери, повече, отколкото възнамерявах да изпия. Нищо работа.

Но вече ме беше заинтригувал.

- Какво точно видя? - попитах, докато се разполагах на стола пред тоалетката. Направих жест към бутилката уиски и Франк побърза да налее две питиета.

- Ами, просто един мъж - започна той, като си отмери петдесетина грама и стотина за мен. - Стоеше на пътя отвън.

- До тази къща? - Засмях се. - Значи сигурно е бил призрак. Никой с всичкия си не би стоял навън в такава нощ.

Франк наклони каната над чашата си и ме погледна обвинително, когато разбра, че няма вода.

- Не ме гледай така. Ти използва всичката вода. Но нямам нищо против да е чисто. - Отпих, за да го докажа.

Франк сякаш се изкуши да отскочи до долу, за да напълни каната, но се отказа и продължи да разказва, като отпиваше така, все едно чашата му съдържаше сярна киселина, а не най-добрия едномалцов „Гленфидиш“.

- Да, стоеше от тази страна, в края на градината, оттатък оградата. Стори ми се, че... -Поколеба се, взрян в чашата си. - Стори ми се, че гледа към твоя прозорец.

- Моя? Забележително! - Не успях да потисна леката тръпка по гърба си и прекосих стаята, за да затворя кепенците, макар че май беше малко късно за това. Франк ме последва, като продължи да говори:

- Да, аз също те виждах отдолу. Решеше се и ругаеше, защото косата ти все настръхваше.

- В такъв случай въпросният господин навярно хубаво се е посмял - отвърнах хапливо. Франк поклати глава, но се усмихна и приглади косата ми с длани.

- Не, не се смееше. Всъщност изглеждаше много нещастен. Не виждах лицето му добре, но така ми се стори от стойката му. Приближих го и иззад гърба му го попитах дали мога да му помогна с нещо. Сякаш не ме чу, а аз си казах, че може би наистина не ме е чул заради вятъра, тъй че повторих и посегнах да го потупам по рамото - за да привлека вниманието му. Само че преди да го докосна, той се обърна, мина бързо покрай мен и продължи надолу по пътя.

- Звучи повече като грубиян, не като призрак - отбелязах, докато привършвах уискито. -Как изглеждаше?

- Здравеняк - отвърна Франк, като се смръщи от спомена. - Шотландец, до последния детайл на носията си. Имаше си кожена торба отпред, а на карираното наметало - прекрасна брошка във формата на бягащ елен. Исках да го попитам откъде я има, но си замина, преди да успея.

Налях си още едно.

- Хм, не звучи толкова нетипичен като за тези краища, нали? Виждала съм такива мъже в градчето.

- Хм, не... - Звучеше несигурен. - Не, не дрехите му бяха странни. Обаче когато мина покрай мен... заклевам се, беше достатъчно близо, за да ме избута. Само че не усетих нищо. Това ме учуди и аз се обърнах да го изпроводя с поглед. Крачеше по Гиърсайд, но малко преди ъгъла... изчезна. Тогава изтръпнах до кости.

- Може да си се разсеял за миг и да е пристъпил в сенките - предположих. - До онзи ъгъл растат много дървета.

- Мога да се закълна, че не свалих поглед от него - измърмори Франк. Изведнъж вдигна глава. - Сетих се! Спомням си защо ми се стори толкова странен, макар тогава да не можех да определя.

- Защо? - Малко ми беше писнало от призрака и исках да преминем към по-интересни неща - в леглото.

- Вятърът можеше да те среже на две, но разните му дипли - наметката на дясното рамо и поличката, - не помръдваха, освен когато се движеше.

Няколко секунди се гледахме безмълвно.

- Ами да - рекох накрая, - това е страшничко.

Франк сви рамене и се усмихна, отпъждайки мислите си.

- Поне ще има за какво да си говорим с викария следващия път. Ако е добре известен местен призрак, викарият може да ми разкаже кървавата му история. - Погледна си часовника. - Сега най-добре да си лягаме.

- Най-добре - промълвих.

Наблюдавах го в огледалото, докато си сваляше ризата и посягаше към закачалка. Ненадейно спря на едно от копчетата.

- Лекувала ли си много шотландци, Клеър? - попита внезапно. - В лазарета или в Пемброук?

- Разбира се - отвърнах леко объркана. - В лазарета в Амиен имаше мнозина от полковете

Сийфорт и Камерън, а малко по-късно, след Каен - и от полка Гордън^7. Повечето бяха много симпатични. Големи стоици по принцип, но страшно се бояха от игли. - Усмихнах се, защото си спомних нещо. - Имахме един доста стар и чепат, гайдар от трети сийфордски полк, който не понасяше да го бодем, особено отзад. Часове наред се терзаеше ужасно, преди да позволи на някого с игла да го доближи, а тогава все ни увещаваше да му бием инжекцията в ръката, макар че трябваше да е мускулна. - Засмях се, когато си спомних ефрейтор Чизълм. -Каза ми: „Ако ще съм се прострял надупен, искам момата да е под мен, а не отзад с губерка!“

Франк се усмихна, но леко смутено, както винаги, щом чуеше недотам изисканите ми военни истории.

- Не се тревожи - уверих го. - Тази няма да я разказвам по оксфордските приеми.

Това сякаш го поразвесели и той застана зад мен и ме целуна по темето.

- Ти не се тревожи - отвърна. - Ще те обикнат, каквито и истории да разказваш. Мммм... Косата ти ухае прекрасно.

- Значи ти харесва? - В отговор ръцете му се плъзнаха по раменете ми и обхванаха гърдите ми през тънкия плат на нощницата. В огледалото виждах главата му над своята. Беше подпрял брадичка на темето ми.

- Харесвам всичко у теб - рече той със сладострастна дрезгавина в гласа. - Прекрасна си на свещи, знаеш ли? Очите ти са като шери в кристална чаша, кожата ти - като слонова кост. Омагьосваш ме. Може би трябва да изключа осветлението за постоянно.

- Трудно ще четеш в леглото - рекох, а пулсът ми се ускоряваше.

- Сещам се за по-добри варианти в леглото - промълви той.

- Така ли? - Надигнах се, обърнах се и обгърнах врата му - Например?

След известно време, сгушена в него, надигнах глава от рамото му и попитах:

- Защо попита дали съм се грижила за шотландци? Би трябвало да знаеш отговора. През онези болници минаваха какви ли не хора.

Той се размърда и прокара леко длан по гърба ми.

- Ммм... Няма значение. Просто когато видях онзи тип навън, ми хрумна, че може да е бил... - Той се поколеба и ме притисна по-близо до себе си. - Ами, нали знаеш, може да е някой, когото си лекувала, и може би... може да е разбрал, че си отседнала тук, и е дошъл да те види... нещо такова.

- А тогава - контрирах го благоразумно - защо да не влезе, за да се видим?

- Ами - отвърна Франк съвсем нехайно - може да не е искал да види мен.

Надигнах се на лакът и се взрях в него. Виждах го достатъчно добре на светлината на свещта. Извърнал глава от мен, той съвсем нехайно гледаше хромолитографа^8 на Бони принц Чарли, с който госпожа Беърд беше счела за подходящо да украси стената ни.

Хванах го за брадичката и обърнах лицето му към своето. Той се ококори, преструвайки се на изненадан.

- Да не намекваш - подхванах, - че онзи отвън е бил някакъв, някакъв... - Затърсих подходящата дума.

- Любовник? - подсказа ми услужливо Франк.

- Мой романтичен интерес? - довърших.

- О, не, разбира се, че не - неубедително отвърна той. Отмести ръката ми от лицето си и се опита да ме целуне, но този път аз се извърнах. Задоволи се да ме притисне към себе си.

- Просто... - започна той. - Знаеш, Клеър. Минаха шест години. Видяхме се само три пъти, а последния - само за ден. Не би било необичайно, ако... искам да кажа, всички знаят под какво напрежение са лекарите и сестрите при спешни случаи... и аз... аз просто... е, бих разбрал, разбираш ли, ако е възникнало нещо, хм, спонтанно...

Прекъснах пелтеченето му, като се отскубнах от него и скокнах от леглото.

- Смяташ, че съм ти била невярна? Ако е така, изчезни от стаята веднага. И от къщата! Как смееш дори да намекваш нещо подобно? - Цялата кипях, а Франк седна и посегна към мен, за да ме успокои.

- Не ме пипай! - изсъсках. - Кажи ми само - наистина ли мислиш, понеже си видял странен мъж да гледа към прозореца ми, че съм имала страстна връзка с пациент?

Франк стана и ме прегърна. Стоях вцепенена като жената на Лот^9, но той настоятелно галеше косата ми и разтриваше раменете ми, както обичах.

- Не, нищо подобно не си мисля - твърдо изрече той. Придърпа ме по-близо и аз се поотпуснах, макар и не достатъчно, за да отвърна на прегръдката.

Мина известно време и той промълви, заровил лице в косата ми:

- Знам, че никога не би направила такова нещо. Исках само да кажа, че ако някога си или ако някога го направиш... Клеър, няма да има значение. Толкова те обичам. Каквото и да сториш, не мога да спра да те обичам. - Обхвана лицето ми в шепи - само десет сантиметра по-висок, можеше да ме гледа право в очите. Каза тихо:

- Прощаваш ли ми? - Дъхът му, с лек аромат на „Гленфидиш“, стопли лицето ми, а устните му, подканящи и плътни, бяха смущаващо близо.

Светкавица блесна и извести внезапното начало на бурята. Дъжд заромоли гръмовно по плочите на покрива.

Бавно прегърнах Франк през кръста и цитирах:

- „Не иде милосърдието нивга по принуждение. То благ дъждец е, поръсил от небето към земята...“10

Франк се засмя и вдигна поглед - по тавана избиваха петна, лошо предзнаменование за съня ни през нощта.

- Ако това е капка от милосърдието ти - каза той, - хич не ми се ще да усетя мъстта ти. -Гръмотевицата отекна като нападение с минохвъргачка, сякаш в отговор на думите му И двамата се засмяхме, вече спокойни.

Едва по-късно, докато слушах дълбокото му равномерно дишане до себе си, се запитах: Вярно, че не бях сторила нищо, което да оправдае подозренията му за моя изневяра. Моя. Но както той сам каза, шест години са много време.

1 Традицията по онова време е повелявала първият син да наследи баща си, вторият да стане войник, а третият - свещеник. - Бел. прев.

2 Чарлс Едуард Стюарт, вторият якобитски претендент за британската корона, опитал да възстанови абсолютистката монархия и Стюартската династия на Острова. - Бел. прев.

3 Форма на „саксонец“, а иначе - обидно название за англичанин, използвано от ирландци и шотландци. - Бел. прев.

4 Библия, Исус Навин, 6 гл. 26 стих. - Бел. прев.

5 Ирландска улична балада в памет на Ирландското въстание от 1798 г. Зеленото е станало официалният цвят на въстаниците, Общността на обединените ирландци. - Бел. прев.

6 Става дума за шотландския град Пърт, а не за австралийския. - Бел. прев.

7 Сийфорт, Камерън и Гордън са съставлявали шотландския пехотен контингент през Втората световна война и войниците в тях са били най-вече от северните високопланински части на страната. - Бел. прев.

8 Хромолитограф - цветна гравюра върху метал. - Бел. прев.

9 Библейска героиня, която противно на заръката на Бог, поглежда назад към горящите Содом и Гомор, докато бяга оттам, и се превръща в стълб от сол. - Бел. прев.

10 Цитат от „Венецианският търговец“ на У Шекспир. Превод: В. Петров. - Бел. прев.

2. ПОБИТИТЕ КАМЪНИ

Господин Круук дойде да ме вземе, както се бяхме разбрали, точно в седем на следващата сутрин.

- Да хванем росата по лютичетата, а, моме? - рече той, а от думите му ромолеше старомодна галантност. Дойде с мотоциклет, приблизително на неговата възраст, с който да стигнем до околностите на градчето. Пресите за растения бяха пристегнати отстрани на огромната машина, като буфери по корпуса на шлеп. Поехме безгрижно сред притихналата природа, с която ревът на мотоциклета ярко контрастираше. Старецът наистина знаеше много за местните растения - не само кое къде се намира, но и кое какво лекува и как се приготвя. Щеше ми се да бях взела бележник, но въпреки това слушах внимателно пресипналия глас на стареца и се стараех да запомня колкото мога повече, докато прибирах екземплярите в тежките преси.

Спряхме за обилен ранен обяд в подножието на необичаен плосковръх хълм. Бе зелен като съседните му, със същите каменни издатини и пукнатини, но се отличаваше по добре отъпкания път, който водеше нагоре и рязко свършваше зад гол гранит.

- Какво има там горе? - попитах, жестикулирайки със сандвича си. - Неудобно място за пикник изглежда.

- А... - Господин Круук хвърли поглед към хълма. - Това е Креиг на Дун, моме. Щях да ти го покажа, след като хапнем.

- Така ли? Специален ли е с нещо?

- О, да - отвърна Круук, но не продължи. Каза само, че съм щяла да разбера, когато го видя. Опасявах се, че няма да може да се справи със стръмната пътека, но страховете ми се разсеяха, когато започнах да пъхтя след него. Накрая господин Круук изпъна костелива длан и ми помогна да преодолея последния метър до превала.

- Ей го. - Махна с ръка, сякаш притежаваше мястото.

- Но това е каменен кръг! - възкликнах развълнувано. - Миниатюрен каменен кръг.

Заради войната от няколко години не бях ходила до равнината Солсбъри, но с Франк бяхме посетили Стоунхендж малко след сватбата. И ние, като другите туристи, крачехме в страхопочитание сред огромните побити камъни и зяпахме Олтарния камък („Гдет’ древните друиди правели ужасните си жертвоприношения “, напевно нареждаше един от гидовете, дребен кокни, повел автобус италиански туристи, които послушно снимаха доста обикновения на вид каменен блок).

Със същата страст към прецизността, с която окачаше вратовръзките си така, че краищата им да висят поравно от двете страни на закачалката, Франк ме убеди да обходим кръга, да измерим разстоянието между дупките на двата концентрични кръга и да преброим напречните камъни на огромния външен кръг.

Три часа по-късно знаехме точно колко са дупките (петдесет и девет, ако ви е грижа - мен не ме е), но не бяхме добили по-добра представа за предназначението на конструкцията от десетките археолози, аматьори и професионалисти, пълзели край нея през последните петстотин години.

Не че всички нямаха мнения. Животът сред академичните среди ме бе научил, че добре изразено мнение струва повече от зле изразен факт, що се отнася до професионалния напредък.

Храм. Гробище. Астрономическа обсерватория. Място за екзекуции (оттам и неуместно кръстения Камък за заколения, обърнат на една страна, потънал наполовина в дупката си). Открито пазарище. Последното предположение ми се нравеше - представях си как мегалитни домакини се разхождат между камъните с кошници в ръце и оглеждат критично емайла на последната доставка чаши от червена глина, слушат скептично приказките на пекари от Каменната ера и продавачи на лопати от еленова кост и кехлибарени мъниста.

Единственото противоречие с тази хипотеза бяха телата под Олтарния камък и кремираните останки в дупките на вътрешния кръг - освен ако не бяха клетите останки на търговци, обвинени, че подправят везните. Но ми се струваше нехигиенично да погребваш хора на пазара.

В миниатюрния каменен кръг на този хълм нямаше следи от погребения. Под „миниатюрен“ имам предвид само, че беше по-малък от Стоунхендж. Иначе всеки камък беше два пъти по-висок от мен и много масивен.

От друг водач на туристически групи в Стоунхендж чух, че подобни каменни кръгове се намират къде ли не във Великобритания и Европа - някои в по-добро състояние от други, някои ориентирани по-различно спрямо звездите. Но и предназначението, и произходът им бяха неизвестни.

Господин Круук се усмихваше благосклонно, докато се промъквах сред камъните и поспирах, за да докосна някой - леко, сякаш се боях, че ще оставя отпечатък върху огромните канари.

Някои бяха бледо нашарени, други - като поръсени със слюда, която улавяше сутрешното слънце и проблясваше весело. Но всички бяха съвсем различни от купчините местни камъни, щръкнали от папратите наоколо. Който и да бе издигнал този кръг, и с каквато и да е цел, е смятал, че е достатъчно важен, за да изкопае, оформи и пренесе тези специални канари. Да ги оформи - но как? Да ги пренесе - отново, как и на какво разстояние?

- Съпругът ми ще се прехласне - рекох на господин Круук, след като му благодарих, че ми показа растенията и мястото. - По-късно ще го доведа.

По пътя надолу старецът галантно ми подаде ръка. Поех я, след като плъзнах поглед по стръмния склон и реших, че въпреки възрастта си навярно е по-стабилен от мен.

Същия следобед отидох до селото, за да взема Франк от жилището на викария. Докато подминавах пръснатите навред къщурки, с радост вдишвах дълбоко омайната високопланинска смесица от пирен, салвия и зановец, заедно с малко дим от комините и острия аромат на пържена херинга. Селцето се бе вгнездило в малка стръмнина в подножието на извисяващи се над бърдото скали. Тези къщурки край пътя бяха красиви. Плодовете на следвоенния просперитет се виждаха в новобоядисаните стени и дори домът на викария, здание на поне век, имаше яркожълти кантове по подпухналите от влага первази.

Отвори икономката на викария - висока, съсухрена жена с три реда изкуствени перли около врата. Когато се представих, тя ме пусна да вляза и ме преведе през дълъг, тесен и тъмен коридор, обкичен с портрети в сепия, може би на известни личности от отминали епохи или роднини на викария, или дори на кралското семейство - чертите на лицата им не се виждаха в сумрака.

За сметка на това кабинетът на викария ме ослепи със светлината, прииждащата от огромните прозорци, от пода почти до тавана. Стативът до камината, с недорисуван пейзаж на черни скали под вечерно небе, вероятно бе причината за прозорците, добавени навярно дълго след строежа на къщата.

На едно бюро до отсрещната стена Франк и нисък, тантурест мъж със свещеническа якичка се бяха задълбочили в купчина парцаливи хартии. Франк почти не вдигна глава, но викарият вежливо спря с обясненията си и дойде да се ръкува с мен, кръглото му лице сияеше от ведра общителност.

- Госпожо Рандал! - възкликна той и раздруса сърдечно ръката ми. - Колко се радвам да ви видя отново. Идвате тъкмо навреме, за да чуете новината!

- Новина? - Предвид вида на хартията и мастилото по документите, прецених, че новините навярно са от средата на осемнайсети век. Недотам ексклузивни, значи.

- Да, наистина. Проследяваме живота на Джак Рандал, предшественика на съпруга ви, с помощта на тогавашните армейски съобщения. - Викарият се приведе към мен и с половин уста, като гангстер в американски филм, измърмори: - Хм, „заех“ оригиналните съобщения от местната ни Историческа общност. Нали ще внимавате да не споменете никому?

Развеселена, аз му обещах да не разкривам съдбоносната му тайна и се огледах за удобен стол, преди да науча най-новото от осемнайсети век. Един стол със странични облегалки за главата до прозореца ми се стори подходящ, но когато посегнах да го обърна към бюрото, установих, че вече е зает. Малко момче с лъскава черна коса се беше свило на него и спеше дълбоко.

- Роджър! - Викарият бе дошъл да ми помогне и се изненада не по-малко от мен. Момчето се стресна и седна изправено, ококорило яркозелени очи.

- Какво правиш тук, малка мишко? - укори го добронамерено викарият. - Пак ли заспа с комиксите? - Събра шарените страници и ги подаде на детето. - Хайде, тичай, Роджър. Имам работа със семейство Рандал. О, забравих да ви запозная - госпожо Рандал, това е синът ми Роджър.

Изненадах се. Мислех си, че не съм срещала по-заклет ерген от преподобния Уейкфийлд. Въпреки това поех малката лепкава длан и я стиснах приятелски, устоявайки на подтика да я избърша в роклята си.

Преподобният Уейкфийлд изпроводи с топъл поглед момчето, което набиваше крак към кухнята.

- Син на племенницата ми - довери ни той. - Свалиха баща му над Канала, а майка му загина в Блица, та го прибрах при себе си.

- Колко хубаво от ваша страна - промълвих, като мислех за чичо Ламб. И той загина в Блица, след като бомба улучила лекционната зала на Британския музей, в която говорел. -Доколкото го познавах, навярно е почувствал най-вече облекчение, че съседното крило с персийски антики се е отървало невредимо.

- А, нищо работа. - Викарият размаха смутено ръка. - Хубаво е къщата малко да живне. Хайде, седнете.

Франк заговори още преди да оставя ръчната си чанта.

- Невероятен късмет, Клеър - взе да ми обяснява разпалено, докато прелистваше купчина хартии с омачкани ръбове. - Викарият е открил цяла поредица военни документи, споменаващи Джонатан Рандал.

- Изглежда, капитан Рандал сам се е погрижил за популярността си - отбеляза викарият, като взе част от документите, които Франк държеше. - Командвал е гарнизона при форт Уилям около четири години, но сякаш доста време е вилнял из шотландски поселища в името на Короната. Ето тези тук... - Той леко отдели няколко документа и ги постави на бюрото. -Това са доклади от оплаквания срещу капитана от различни семейства и собственици на имения, които заявяват какво ли не - от задевки със слугините от страна на войниците, до отявлени кражби на коне, да не говорим за десетките неуточнени „обиди“.

Развеселих се.

- Значи е бил конекрадец? - попитах Франк.

Той сви нехайно рамене.

- Бил е какъвто е бил, нищо не мога да направя. Просто искам да знам. Оплакванията не са били странни, като за периода - англичаните като цяло, и армията в частност, не са били особено популярни във високопланинските райони. Странното е, че оплакванията нямат последствия - дори сериозните.

Викарият, неспособен да стои мирен задълго, се включи:

- Точно така. Тогавашните офицери не са се съобразявали с правила, както е днес - можели са да правят каквото си поискат с малко последствия. Но странното е друго: не че оплакванията са разследвани и след това отхвърлени, а че никога не са споменати отново. Знаете ли какво подозирам, Рандал? Предшественикът ви е имал покровител. Някой го е закрилял от наказания.

Франк се почеса по главата и се взря в съобщенията.

- Може и да сте прав, но трябва да е бил някой с много власт. На върха на военна йерархия, може би, или дори аристократ.

- Да, или... - Госпожа Греъм влезе и изтръгна викария от конспиративните му размишления.

- Донесох ви нещо да се подкрепите, господа - заяви тя и постави подноса в средата на бюрото, откъдето викарият спаси безценните си документи в последния момент. Възрастната жена ме огледа преценяващо - не ме свърташе на едно място, а очите ми бяха започнали да се изцъклят. - Донесох само две чашки, защото реших, че госпожа Рандал ще поиска да се присъедини към мен в кухнята. Имам малко... - Не изчаках да довърши поканата си и пъргаво скокнах на крака. Зад гърба ми теориите отново се развихриха, докато минавахме през люлеещата се врата на път за кухнята.

В горещия, уханен зелен чай плуваха парченца листа.

- Мммм. - Оставих чашката. - Отдавна не бях опитвала Оолонг.

Госпожа Греъм кимна, озарена от гордост. Очевидно си беше направила труда - под фините порцеланови чашки бе разстлала ръчно плетени дантелени поставки, а към кифличките имаше плътна сметана.

- Да, през Войната такъв чай не се намираше. Но на него се гледа най-добре. С „Ърл Грей“ ми беше много трудно. Листата се разпадат толкова бързо, че нищичко не мога да видя.

- О, гледате на чай? - попитах леко развеселена. Нищо не бе по-далеч от общата представа за циганката гледачка от госпожа Греъм, с късите стоманеносиви къдрици и тройна перлена огърлица. Глътката чай видимо премина по дългия й жилав врат и изчезна под лъскавите мъниста.

- Разбира се, скъпа. Научи ме баба ми, а нея - нейната. Допий си чая и да видим какво ти се пише.

Пое чашката и дълго време мълча, като от време на време я накланяше, за да улови по-лесно светлината, и току я завърташе в длани, за да погледне от различен ъгъл.

Постави я внимателно на масичката, сякаш се боеше да не се взриви в лицето й. Бръчиците от двете страни на устата й се задълбочиха и тя събра вежди объркана.

- Така - каза накрая. - Това е от по-странните ми гледания.

- Така ли? - Още бях развеселена, но се заинтригувах. - Ще срещна ли висок, смугъл непознат, или ще прекося океана?

- Може, може. - Госпожа Греъм долови ироничния ми тон и отговори по същия начин, с лека усмивка. - Или пък не. Това е странното в чашката ти, скъпа. Всичко в нея си противоречи. Виждам извитото листо, „пътешествие“, но го пресича скъсано, което значи, че няма да пътуваш. И непознати има, няколко. Единият е съпругът ти, ако тълкувам листата както трябва.

Веселието ми повехна. След шест години далеч един от друг и последните шест месеца заедно, съпругът ми беше донякъде непознат. Макар да не знаех откъде е разбрало за това едно чаено листо.

Госпожа Греъм още се мръщеше.

- Подай ръка, дете - рече тя.

Дланта й бе съсухрена, но изненадващо топла. От пътя в косата й се носеше аромат на лавандула. Дълго време се взира в ръката ми и от време на време проследяваше някоя от линиите с пръст, сякаш бе карта, чиито пътища завършваха все сред пресъхнали наноси и пустинни дюни.

- Е, какво има? - опитах се да звуча лековато. - Или ориста ми е твърде ужасяваща?

Госпожа Греъм вдигна питащ поглед и ме загледа замислено, но не пусна пръстите ми.

Поклати глава и сви устни.

- О, не, скъпа. Тук не е начертана съдбата ти, а само зародишът й. - Птицеподобното й лице се обърна в полуанфас. - Линиите по дланта ти се променят, нали знаеш? В друг момент от живота ти може да са много по-различни.

- Не знаех. Мислех, че с каквито се родиш, с такива оставаш. - Потиснах желанието да отдръпна ръка. - Какъв е смисълът от четене по дланите тогава?

Не исках да звуча грубо, но това внимание ме смущаваше, особено след гадаенето на чаени листенца. Госпожа Греъм неочаквано се усмихна и затвори пръстите ми.

- Линиите на дланта ти показват какво си, скъпа. Затова се променят - или би трябвало. У някои не се променят никога - у клетниците, които никога не се променят. Но те са малцина. - Тя стисна леко свитата ми длан и я потупа. - Съмнява ме да си такава. Ръката ти вече показва много промени, като за толкова млад човек. Навярно заради Войната - промълви сякаш на себе си.

Отново се заинтригувах и отворих длан.

- Каква съм тогава според дланта си?

Госпожа Греъм се намръщи, но не посегна втори път към ръката ми.

- Не мога да река. Странно, повечето длани си приличат. Не, не казвам, че видиш ли една, все едно си видяла всички, но често има прилики. - Ненадейно тя се усмихна, разкривайки чистобели и очевадно фалшиви зъби.

После продължи:

- Така работи гадателят, знаеш. На църковния панаир всяка година гадая на чай и на ръка -е, поне преди го правех. Но Войната свърши и сигурно ще започна отново. Влиза в шатрата някое момиче и ето ме мен, с тюрбан и пауново перо, назаем от господин Доналдсън, и “премяна с ориенталско великолепие“ - халатът на викария, цял в извезани пауни и жълт като пладнешко слънце, - и я оглеждам, като се преструвам, че й гледам на ръка. Виждам, че деколтето на блузата й стига до пъпа, усещам евтиния парфюм, обиците й стигат до раменете... Не ми трябва кристално кълбо, за да предскажа, че до следващия панаир вече ще има дете. - Погледът й палаво проблясваше. - Макар че, ако не виждаш пръстен, по-тактично би било първо да предскажеш сватба.

Засмяхме се.

- Значи изобщо не ги гледате в ръцете? Освен за пръстени?

Тя доби изненадан вид.

- О, разбира се, че ги гледам. Но обикновено знаеш какво ще видиш, още преди да погледнеш. Обикновено. - Кимна към дланта ми. - Но такива линии не съм виждала. Този голям палец - тя все пак се наведе леко напред и го докосна, - не би се променил много. Значи, че имаш силна воля и не обичаш да ти противоречат. - Тя ми смигна. - Но това и мъжът ти може да ти го каже. Както и това. - Посочи една месеста издатина в основата на палеца.

- Какво е това?

- Нарича се Хълмът на Венера. - Тя присви благоприлично устни, макар крайчетата им да се дръпнаха нагоре. - У мъж значи, че си пада по моми. У жена е по-различно. Нека го кажа по-деликатно - предвиждам, че мъжът ти няма да търси нещо друго извън ложето ви. - Тя се засмя изненадващо дълбоко и неприлично, а аз се поизчервих.

Възрастната икономка отново се вглъби в ръката ми, като сочеше тук-там с нокът, за да подчертава думите си.

- Дълбока линия на живота имаш - в добро здраве си и вероятно ще си останеш така. Прекъсната е, което значи, че животът ти се е променил значително, но това важи за всички ни, нали? Твоята обаче е прекъсната на немалко места. А линията на брака ти, хм - тя поклати отново глава, - е разцепена на две. Не е необичайно, обикновено значи два брака...

Реагирах едва доловимо и незабавно се прикрих, но тя ме усети и вдигна поглед. Май наистина бе много проницателна гадателка. Закима успокоително.

- Не, не, моето момиче. Не значи, че нещо ще се случи на благоверния ти. Но ако се случи -тя подчерта „ако“, като ме стисна леко за дланта, - няма да чезнеш и тъгуваш по него цял живот. Ако изгубиш първата си любов, можеш отново да обикнеш

Тя примижа късогледо към дланта ми и леко прокара напукания си нокът по линията на брака ми.

- Но повечето разделени брачни линии са прекъснати - твоята е раздвоена. - Тя ми се ухили дяволито. - Да не си имаш друг съпруг тайничко?

Засмях се и тръснах глава.

- Не. Откъде време? - После обърнах длан с ръба нагоре. - Чувала съм, че вдлъбнатинките отстрани на дланта показват колко деца ще имаш. - Казах го нехайно, или поне се надявах така да прозвучи. Ръбът на дланта ми бе разочароващо гладък.

Госпожа Греъм махна подигравателно.

- Ба! След една-две рожби може и да ти се появят бразди по дланите. Но по-скоро ще се появят на лицето ти. Предварително нищо не значи.

- О, така ли? - Почувствах се глупаво, задето бях така облекчена. Щях да попитам дали браздите в основата на китката ми значат нещо (склонност към самоубийство?), но преподобният Уейкфийлд ни прекъсна, като влезе с празните чаени чаши. Постави ги до сушилника за съдове и шумно и непохватно затършува из скрина, очевидно с надеждата да получи помощ.

Госпожа Греъм скокна на крака, за да запази неприкосновеността на кухнята си, ловко избута преподобния настрани и се зае да подрежда приборите за чай на поднос, за да ги внесе обратно в кабинета. Преподобният Уейкфийлд ме дръпна на безопасно разстояние от шетнята.

- Защо не дойдете в кабинета ми за още една чаша чай с мен и съпруга ви, госпожо Рандал? Направихме извънредно удовлетворително откритие.

Виждах, че макар да се опитва да изглежда спокоен, всъщност се пръска от радост от находката им, като хлапак с жаба в джоба. Явно ми се падаше да прочета списъка с прането на капитан Джонатан Рандал, квитанциите му за обущар или някой също толкова удивителен документ.

Франк така се бе заровил в опърпани хартии, че почти не вдигна глава, когато влязох. Предаде ги неохотно в пухкавите ръце на викария и застана зад гърба му, сякаш не можеше да понесе да откъсне поглед от тях.

- Да? - попитах учтиво, прокарвайки пръсти по мърлявата хартия. - Хм, да, много интересно. - Всъщност ситният почерк бе така избледнял и засукан, че не ми се правеше труда да го разчета. Най-отгоре на един от по-запазен лист имаше герб. - Херцог на... Сандрингъм, така ли? - Взрях се в герба, избелял седнал леопард, и в отпечатаните под него букви, които се виждаха по-добре от ръкописа.

- Да, точно така - каза викарият и грейна още повече. - Титлата вече не съществува, знаехте ли?

Не знаех, но кимнах умно, добре запозната с поведението на историци в маниакалната хватка на някоя находка. Най-често трябваше просто да кимам от време на време и да мърморя „О, наистина ли?“ или „Колко удивително!“ на равномерни интервали.

След като Франк и викарият няколко пъти си отстъпиха думата, за да покажат щедрост, последният спечели честта да ми разкаже за откритието си. Явно според всички тези вторични суровини предшественикът на Франк, Черния Джак Рандал с черната си слава, е бил не само достоен войник на Короната, но и доверен - и таен - агент на херцога на

Сандрингъм.

- Почти агент провокатор, не бихте ли казали, доктор Рандал? - Викарият благородно прехвърли топката на Франк, който я пое и се затича с нея.

- Да, наистина. Изказът е много предпазлив, разбира се... - Той леко прелисти няколко документа.

- О, наистина ли? - вметнах аз.

- Но по това личи, че на Джонатан Рандал е било възложено да разпалва якобитски страсти, ако е имало почва за такива, сред известните местни шотландски фамилии. Трябвало да извади на бял свят всякакви баронети и предводители на кланове с тайни симпатии. Но това е странно. Не са ли подозирали самия Сандрингъм, че е якобит? - Франк се обърна към викария, събрал замислено вежди. Челото на Уейкфийлд също се набръчка.

- Ами да, мисля, че сте прав. Но нека проверя в Камерън - каза той и се спусна към рафта, натъпкан с книги в кожена подвързия, - не може да не споменава Сандрингъм.

- Колко удивително! - промълвих, като отклоних вниманието си към огромната коркова дъска, която покриваше изцяло една от стените.

Дъската бе отрупана с невероятно разнообразие от хартии - сметки за газ, писма, обявление от Съвета на диоцеза, извадени страници от романи, бележки с почерка на викария, но и с дреболии като ключове, капачки от бутилки и дори малки автомобилни части, съединени с гвоздеи и връв.

Разсеяно разхождах поглед по предметите и надавах по едно ухо на спора зад себе си. (Накрая решиха, че херцогът на Сандрингъм е бил якобит.) Спрях се на едно родословно дърво, внимателно прикачено с четири кабърчета встрани от другите неща. Най-отдолу се виждаха имена с дати от ранния шестнайсети век. Но впечатление ми направи името най-отгоре: „Роджър У. (Макензи) Уейкфийлд.“

- Извинете - прекъснах последните издихания на спора за това дали леопардът на герба има лилия в лапите си, или може би минзухар. - Това родословното дърво на сина ви ли е?

- Моля? А, да, то е. - Викарият се приближи, отново ухилен до уши. Свали внимателно листа и го постави на масата пред мен. - Не исках да забрави семейството си. Фамилията е стара, стига чак до седемнайсети век. - Късият му показалец проследи произхода на момчето почти с благоговение. - Дадох му името си, защото ми се струваше по-подходящо, все пак живее тук, но не исках да забрави откъде е дошъл. - Сви уста извинително. - Боя се, че няма с какво да похваля собствената си фамилия в исторически план. Викарии и помощници на енорийски свещеници, и тук-таме по някой книжар. Стигат само до 1762 г. Не са пазили добре архивите си - каза той, като клатеше укорително глава заради нехайността на предците си.

Вечерта напредваше, когато най-после излязохме от дома на викария. Той още рано сутринта щеше да отнесе писмата в града, за да ги копират. През повечето път до госпожа Беърд Франк щастливо бърбореше за шпиони и якобити. Накрая обаче забеляза, че съм се умълчала.

- Какво има, скъпа? - попита и пое дланта ми. - Не ти ли е добре? - В тона му се долавяха и притеснение, и надежда.

- Не, добре съм. Просто си мислех... - Поколебах се, защото вече бяхме говорили по въпроса. - Мислех си за Роджър.

- Роджър ли?

Въздъхнах нетърпеливо.

- Стига, Франк! Не може да си такъв... заплес! Роджър е момчето на преподобния Уейкфийлд.

- О, да, разбира се - смотолеви той. - Очарователно дете. Та какво за него?

- Ами... има много такива като него. Сирачета.

Франк ме изгледа остро и поклати глава.

- Не, Клеър. Наистина бих искал, но съм ти казвал какво мисля за осиновяването. Просто... Не бих могъл да изпитвам нужните чувства към дете, което не е... моя кръв. Сигурно е абсурдно и егоистично, но това е. Може с времето да променя решението си, но сега... -Повървяхме в наежено мълчание. Ненадейно той спря, обърна се към мен и ме хвана за китките.

- Клеър - промълви пресипнало, - искам наше дете. За мен ти си най-важното нещо в света. Искам да си щастлива, преди всичко, но и искам... е, искам те за себе си. Боя се, че чуждо дете, с което нямаме истинска връзка, ще ни се натрапи и ще го намразя. Но да мога да ти дам дете, да видя как расте в теб, да видя как се ражда... ще го усещам като твое продължение, може би. И мое. Истинска част от семейството. - Очите му, широко отворени, ме умоляваха.

- Да, добре. Разбирам. - Склонна бях зарежа темата, засега. Обърнах се, за да продължа, но той се пресегна и ме прегърна.

- Клеър. Обичам те. - Милувката в гласа му ме надви и облегнах глава на рамото му, усещайки топлината му и силата на ръцете му

- И аз те обичам. - Постояхме прегърнати и леко се поклащахме с поривите на вятъра по улицата. Франк се отдръпна и ми се усмихна.

- Освен това - рече тихо и отмести няколко кичура от лицето ми - още не сме се отказали, нали?

Отвърнах му с усмивка.

- Не.

Хвана дланта ми, постави я на топло в сгъвката на лакътя си и отново поехме към къщата.

- А искаш ли да пробваме сега?

- Да. Защо не?

Стигнахме до Гиърсайд Роуд. Там, на един от завоите, се намираше Бараг Мхор, пиктският камък, който ми напомни нещо.

- Забравих! - възкликнах. - Имам да ти покажа нещо интересно.

Франк погледна към мен и ме придърпа по-близо.

- И аз - каза той с широка усмивка. - Може да ми покажеш твоето утре.

Когато стана утре обаче, имахме друго за правене. Бях забравила, че сме планирали да отскочим до Голямата долина при Лох Нес.

Трябваше да изминем много път през Долината, затова тръгнахме рано, преди зазоряване. След суетенето около приготовленията в предутринния студ, в колата се отпуснах под едно одеяло и с удоволствие усетих как топлината се връща в ръцете и краката ми. Обзе ме сладка

сънливост и заспах блажен сън на рамото на Франк. Последното, което видях, преди да се унеса, бе силуетът му, обрамчен в червеното на изрева.

Пристигнахме след девет, а водачът, който Франк беше намерил, ни чакаше на ръба на езерото, заедно с малък скиф.

- И ако ви се ще, господине, питах се дали да не се метнем с лодката до приезерната страна на замъка Ъркхарт. Може там да хапнем и да продължим нататък. - Водачът беше неприветлив на вид дребосък с овехтели от вятър, дъжд и слънце памучна риза и диагонално тъкани панталони. Той ловко прибра кошницата за пикник под седалката и с мазолеста ръка ми помогна да вляза в лодката.

Денят бе прекрасен и отраженията на цъфтящата зеленина по стръмните брегове се размиваха в ясните води.

- Ей там е замъкът Ъркхарт. - Мъжът посочи към гладка каменна стена, която едва се виждаше през дърветата. - Или поне останките му Вещиците на Долината го проклели и едно след друго му се стекли нещастия.

Разказа ни за Мери Грант, дъщеря на местния земевладелец, когато замъкът още бил цял, както и нейният любовник Доналд Дон, поет от рода Макдоналд от Боухънтин. Макар баща й да им забранил да се срещат, заради навика на Дон да задига всякакъв добитък, който му попадне (стара и благородна високопланинска професия, увери ни водачът), те въпреки това се виждали. Бащата разбрал, примамил Доналд на лъжлива среща и го заловил. Осъден на смърт, Доналд се примолил да го обезглавят, като джентълмен, а не да го бесят като прост бандит. Изпълнили молбата му и докато го водели към дръвника, повтарял: „Дяволът ще прибере владетеля на Грант, а Доналд Дън няма да увисне на въжето.“ Не увиснал и според преданието главата му се търкулнала с думите: „Мери, вдигни ми главата.“

Потреперих и Франк ме прегърна през раменете. Водачът продължи:

- От стиховете му са останали няколко реда.

Ще съм на хълма утре аз, безглав.

Нима не ще скърбите за девицата моя злочеста,

Мери, чиста, нежноока?

Стиснах леко дланта на съпруга си.

След като изслушахме какви ли не истории за предателство, убийство и насилие, реших, че езерото си е заслужило зловещата слава.

- Ами чудовището? - попитах, като се взирах в дълбините. Изглеждаше много подходящо за подобна обстановка.

Водачът ни сви рамене и плю във водата.

- Странно е туй езеро, дума да няма. Говори се за нещо старо и зловещо, което живеело в дълбокото. Принасяли му жертви - добитък и дори деца, хвърляли ги във върбови кошници.

Отново се изплю и продължи:

- И някои викат, че езерото било бездънно, в средата имало дупка, по-дълбока от всичко в Шотландия. От друга страна... - Мъжът присви очи развеселено. - Преди някоя друга година едно семейство от Ланкашир изтърча в полицията в Инвърмористън и се развикаха, че видели как от водата излиза чудовище и се скрива в папратите. Било кошмарно създание, с червена козина и страховити рога, дъвчело нещо и от устата му капела кръв. - Вдигна ръка и спря възклицанието на върха на езика ми. - Един полицай отишъл, върнал се и казал: „Ами, с изключение на кръвта, е много добро описание на... - и тук водачът спря, за да подчертае кулминацията - едра планинска крава, която преживя в пущинака“.

Преплавахме половината дължина на езерото и спряхме за обяд. Оттам поехме през Долината с колата и не видяхме нищо по-зловещо от червена лисица на пътя, с малък гризач в уста, която стреснахме, докато взимахме един завой. Тя отскочи встрани и се плъзна нагоре по брега като сянка.

Бе наистина късно, когато се добрахме до алеята пред госпожа Беърд, но застанали сгушени на прага, докато Франк търсеше ключа, се смеехме на преживяното през деня.

Чак когато се приготвяхме за лягане, се сетих да спомена каменния кръг. Умората на Франк се изпари.

- Наистина?! И знаеш къде е? Изумително, Клеър! - Той се ухили широко и се разрови в куфара си.

- Какво търсиш?

- Будилника. - Извади го.

- Че защо? - попитах озадачена.

- Искам да станем навреме, за да ги видим.

- Кои?

- Вещиците.

- Вещиците ли? Кой ти е казал за вещици?

- Викарият - отвърна Франк. Иронията явно му се струваше много смешна. - Икономката му е една от тях.

Сетих се за достопочтената госпожа Греъм и изсумтях.

- Не ставай глупав!

- Е, не са съвсем вещици. В Шотландия стотици години е имало вещици - горили са ги чак до края на осемнайсети век, - но тези би трябвало да са нещо като друиди. Едва ли са обособено сборище - не и сатанинско, искам да кажа. Но викарият каза, че някаква местна група още спазва древните сезонни ритуали. Позицията не му позволява да се интересува особено от това, но е и твърде любопитен, за да го пренебрегне. Не знаеше къде се провеждат церемониите, но щом има каменен кръг, там ще е. - Потри ръце. - Какъв късмет!

Да станеш веднъж по тъмно за разходка е приключение. В два поредни дни вече прилича на мазохизъм.

А този път и си нямахме топла кола с одеяла и термос. Кретах сънена нагоре по хълма след Франк, спъвах се в корени и си удрях палците в камъни. Беше студено и мъгливо, затова зарових ръце по-дълбоко в джобовете на жилетката си.

Последно усилие нагоре до хребета и кръгът се откри пред нас. В предутринта камъните почти не се виждаха. Франк закова на място, докато им се любуваше, а аз седнах запъхтяна на един удобен камък.

- Великолепно - промълви Франк. С плахи, тихи стъпки доближи външния край на кръга и силуетът му се сля със сенките на канарите. Бяха наистина красиви, но и зловещи, да му се не види. Тръпките ми не бяха само от студ. Ако създателите на кръга бяха искали да е внушителен, определено си знаеха работата.

След миг Франк се върна.

- Още няма никого - прошепна ненадейно иззад мен и аз подскочих. - Хайде, намерих откъде да наблюдаваме.

Източното небе вече сивееше, слабо, но достатъчно, за да не се спъна някъде, докато Франк ме превеждаше през една пролука сред няколко елхови храста в края на пътеката. Свободното място едва стигаше да застанем рамо до рамо. Пътеката обаче се виждаше ясно, както и вътрешността на кръга - бяха на не повече от шест-седем метра. Не за пръв път се запитах какво точно е правил Франк през войната. Твърде добре знаеше как да се движи безшумно в мрака.

Най-много от всичко ми се искаше да се свия под някой храст и да си отспя - само че нямаше място и останах права, втренчена в пътеката, по която щяха да дойдат друидите. Гърбът ми се схващаше, а краката ме боляха, но навярно малко оставаше - хоризонтът розовееше, оставаше не повече от половин час до изгрева.

Първата пристигна почти толкова безшумно, колкото Франк. Близо до върха ритна едно камъче, но иначе не издаде звук. Постепенно се подаде прилежно сресаната посивяла глава на госпожа Греъм. Значи беше вярно. Бе облечена дебело, с рокля от туид и вълнено палто. Стискаше под мишница бял вързоп. Скри се зад един от камъните, тиха като призрак. Останалите бързо я последваха, по една или по две, с приглушено хихикане и шепот, които бързо утихнаха, когато влязоха в кръга.

Разпознах няколко от тях: госпожа Бюканън, пощальонката, с прясно накъдрена руса коса, от която осезаемо лъхаше на „Нощ в Париж“. Потиснах смеха си. Така значи се носеха съвременните друиди!

Бяха общо петнайсет, всичките жени, на възраст от шейсетина години, като госпожа Греъм, до момиче едва прехвърлило двайсетте - бях я видяла да бута детска количка два дни по-рано. Всички носеха дрехи за трудни преходи и еднакви вързопи. Почти без да разговарят, те се скриха зад канарите и храстите и се показаха целите в бяло, с голи до раменете ръце. Долових аромата на сапун за пране, когато една подмина нашите храсти, и разбрах, че премените са чаршафи, с които жените бяха увили телата си.

Събраха се пред кръга, подредиха се от най-възрастната към най-младата и зачакаха смълчани. Светлината на изток се усилваше.

Докато ръбът на слънцето се подаваше над хоризонта, редицата пое с бавен ход между два от камъните. Предводителката ги отведе право в средата на кръга и започнаха да обикалят бавно и царствено като лебеди.

Предводителката спря, вдигна ръце и пристъпи в средата на кръга. Вдигна лице към двете канари в най-източната му част и извиси глас. Не силен, но достатъчно ясен, за да се чува около кръга. Застиналата мъглица разпрати ехото от думите й, сякаш идваха отвсякъде едновременно, като че ли от самите камъни.

Каквото и да значеха думите, останалите ги повториха - и затанцуваха. Не се докосваха, но протягаха ръце една към друга, люшкаха се и приклякаха, движейки се в кръг. Ненадейно се разделиха на две. Седем от танцьорките продължиха по часовниковата стрелка, а останалите - обратно. Двата полукръга се разминаваха все по-бързо, като току оформяха цял кръг, а миг по-късно - две успоредни редици. Предводителката стоеше неподвижна в средата и повтаряше скръбния висок зов на отдавна забравен език.

Трябваше да ни се струват абсурдни и навярно наистина бяха. Група жени в чаршафи, някои пълни и далеч не грациозни, обикалят в кръг на върха на хълм. Но докато ги гледах и слушах, косъмчетата по тила ми настръхваха.

Спряха едновременно и се обърнаха с лице към изгряващото слънце, два полукръга с пътека между тях. Когато цялото слънце излезе над хоризонта, лъчите му лумнаха между източните камъни, преминаха като нож през средата на кръга и попаднаха върху огромния разцепен камък в другия му край.

Танцьорките постояха като замръзнали в сенките от двете страни на лъча. Тогава госпожа Греъм изрече нещо на странния език. Завъртя се и с изпънат гръб и блеснала на слънцето вълниста коса запристъпва по осветения път. Останалите безмълвно се наредиха зад нея. Една по една преминаха през пролуката в канарата и се скриха от поглед.

След малко, със смях и бъбрене, се показаха в старите си дрехи и заслизаха по хълма, за да пият кафе в дома на викария.

- Леле! - Протегнах се, за да раздвижа краката и гърба си. - Каква гледка само, а?

- Прекрасно! - разпалено възкликна Франк. - Никога не бих пропуснал подобно нещо. -Измъкна се от храстите ловко като змия и ме остави да се освободя сама, докато той шареше из вътрешността на кръга, долепил лице до земята като хрътка.

- И какво точно търсиш? - попитах аз. Влязох в кръга колебливо, но денят бе дошъл и камъните, макар и още впечатляващи, вече не изглеждаха заплашително надвиснали над мен.

- Линии - отвърна той, докато лазеше, без да откъсва поглед от късата трева. - Как знаеха къде да започнат и да спрат?

- Добър въпрос. Не виждам нищо. - Стори ми се обаче, че зърнах интересно растение в основата на един от камъните. Незабравка ли беше? Не, едва ли. Тъмносините цветчета имаха оранжеви тичинки. Закрачих заинтригувана натам. Франк, който винаги е имал по-остър слух от мен, скочи на крака и ме сграбчи за ръката. Двамата бързо излязохме от кръга, само миг преди една от танцьорките да влезе от другата страна.

Беше госпожа Грант, тантурестата женица, която - логично, предвид вида й, - държеше магазина за захарни изделия на централната улица. Завъртя объркано глава, присвила очи, и се разтърси из джобовете си за очила. Сложи ги, разходи се из кръга и след малко победоносно изрови от тревата изгубената си фиба. Върна я сред гъстите си къдрици, ала изглежда не бързаше да се връща към града. Седна на канара, облегна се на един от камъните, като на удобен стол в дома си, и запали цигара.

Франк изсумтя приглушено.

- Е - каза примирен, - по-добре да си вървим. Като я гледам, може да си остане там цяла сутрин. А и не видях линии по земята.

- Може да се върнем по-късно - предложих. Все още исках да разгледам цветето.

- Да, добре. - Но вече беше загубил интерес към кръга и се вманиачаваше по подробностите от ритуала. По пътя обратно неуморно ме разпитваше и ме подтикваше да си спомня как точно са звучали песенните части, както и каква точно е била хореографията на танца.

- Скандинавски - рече накрая, удовлетворен. - Корените на думите са оттам, почти съм сигурен. Но танцът... - Поклати глава. - Не, той е много по-стар. Не че няма подобни викингски ритуали - повдигна вежди критично, сякаш бях предположила, че наистина няма.

- Но смяната на фигурата и двете редици, това е.. хм, прилича на... по някои от гланцираните съдини от културата Бийкър са изрисувани точно такива геометрични форми, но пък... хм.

Изпадна в един от академичните си трансове, като от време на време си говореше под нос. От унеса го изтръгна нещо в основата на хълма - той се спъна в него, разпери ръце, извика стреснато и се претърколи по последните метър-два от пътеката, спирайки в туфа девесил.

Втурнах се след него, но докато стигна, той вече се надигаше.

- Добре ли си? - попитах, макар да виждах, че е.

- Така ми се струва. - Прокара ръка по лицето си и приглади тъмната си коса. - В какво се спънах?

- В това. - Вдигнах кутия от сардини, изхвърлена от някой друг посетител. - Един от рисковете на цивилизацията.

- О... - Франк взе кутията, погледна вътре и я хвърли през рамо. - Огладнях след този излет. Да проверим ли какво може да ни приготви госпожа Беърд за късна закуска?

- Става - отвърнах, като пригладих няколко от кичурите му. - А може и да го направим ранен обяд.

Задържах погледа му.

- О - повтори той със съвсем различен тон. Прокара бавно длан нагоре по ръката ми и по шията ми, като леко погъделичка с палец ухото ми. - Може.

- Ако не си твърде гладен. - Другата му длан вече бе на гърба ми и леко ме придърпа към него, докато пръстите му ме галеха все по-ниско и по-ниско. Отвори леко устни и съвсем нежно духна в деколтето ми. Топлият му дъх погъделичка зърната на гърдите ми.

Внимателно ме отпусна на тревата, а край главата му рехавите цветчета на девесила сякаш кръжаха във въздуха. Наведе се и ме целуна. Продължи да ме целува, докато разкопчаваше копче след копче на роклята ми, бавно, за да ме влуди - посегна под нея и започна да си играе с твърдите ми зърна. Най-после отвори роклята от горе до долу.

- О... - потрети, отново с различен тон. - Като бяло кадифе. - Говореше пресипнало, косата пак бе паднала пред очите му, но не посегна да я приглади.

С обиграно движение на палеца откопча сутиена ми и се зае умело да се любува на гърдите ми. После се отдръпна и ги обхвана с шепи, бавно събра длани между тях, после нежно ги раздалечи, масажирайки гръдния ми кош чак до гърба. И отново нагоре до гърдите, пак надолу до гърба - докато не застенах и не се обърнах към него. Устните ни се сляха и той ме притисна така, че хълбоците ни плътно прилепнаха. Гризна ухото ми.

Дланта по гърба ми се протягаше все по-надолу, ала ненадейно спря изненадано. След още едно плахо докосване Франк повдигна глава и се ухили насреща ми.

- А какво имаме тук? - попита като патрулиращ полицай, попаднал на нередност. - Или по-скоро, какво нямаме?

- Просто съм подготвена - отвърнах с тон на благопристойна отличничка. - Медицинските сестри се учат да предвиждат неочаквани ситуации.

- За Бога, Клеър! - промълви той, плъзгайки ръка под полите ми и нагоре по бедрото, към неприкритата топлина между краката ми, - ти си най-ужасяващо практичният човек, когото познавам.

Същата вечер, докато седях на стол във всекидневната с голяма книга в скута, Франк се приближи зад мен.

- Какво правиш? - попита и постави нежно длани на раменете ми.

- Търся едно растение. - Отбелязах си с пръст докъде съм стигнала. - Видях го в каменния кръг. Виж... - Отворих книгата. - Може да е от семейство Campanulaceae, или Gentianacae, или Polemoniaceae, или Boragimceae - мисля, че последното е най-вероятно, незабравки, -но може би е разновидност на тези, Anemone patens. - Посочих цветна илюстрация на съсънка. - Не мисля, че беше от семейството на тинтявата обаче, венчелистчета не бяха съвсем заоблени...

- Защо не се върнеш да го откъснеш? - предложи той. - Господин Кук вероятно би ти заел таратайката си... не, имам по-добра идея. Вземи колата на госпожа Беърд, по-безопасна е. Пътят от шосето до подножието на хълма е кратък, можеш да го изминеш пеша.

- А оттам около километър право нагоре - отвърнах аз. - Защо пък толкова те интересува това растение?

Завъртях се към него. Лъчите на лампата поръбваха силуета на лицето му с тънка златиста светлина, като в средновековна гравюра на светец.

- Не ме интересува растението. Но ако ще се качваш, може да хвърлиш бърз поглед на външната част на кръга.

- Добре - услужливо се съгласих. - Защо?

- Следи от огън. Във всичко, което успях да прочета за Белтейн, се споменава ритуален огън, а жените тази сутрин не използваха такъв. Запитах се дали не са го палили предната вечер, а после са се върнали за танца. Макар че в исторически план краварите са правили това. В кръга нямаше нищо - добави той. - Но се наложи да си тръгнем по-скоро, отколкото ми се искаше.

- Добре - повторих и се прозях. Двете ранни ставания за два дни взимаха своето. Затворих книгата и се изправих. - Стига да не трябва да ставам преди девет.

Всъщност стигнах до каменния кръг почти в единайсет. Ръмеше, а бях забравила да взема дъждобран и цялата прогизнах. Набързо огледах външния край на кръга, но дори там да бе пален огън, някой хубаво се беше постарал да го прикрие.

Намерих растението много по-лесно - точно където си го спомнях, в сянката на най-големия камък. Отрязах няколко цветчета и ги прибрах в кърпичката си. Щях да се погрижа за тях по-обстойно в колицата на госпожа Беърд, където бях оставила тежките преси за хербаризиране.

Най-високият камък беше разполовен вертикално. Странно, но парчетата сякаш бяха някак раздалечени, почти на метър едно от друго.

Някъде наблизо нещо жужеше дълбоко. Реших, че в процепа има кошер, и се подпрях на камъка, за да се приведа по-лесно напред.

Камъкът изпищя.

Отдръпнах се така светкавично, че се препънах и паднах назад. Втренчих се изпотена в камъка.

Никога не бяха чувала нищо подобно от живо същество. Няма как да го опиша, освен че звучеше като писък на камък. Кошмарно.

Останалите камъни подеха писъка. Връхлетя ме трясъкът на битката, крясъци на умиращи мъже и повалени коне.

Тръснах яростно глава, но шумовете продължиха. Изправих се със залитане и се запрепъвах към края на кръга. Врявата ме обграждаше, от нея ме боляха чак зъбите, а главата ми не спираше да се мае. Погледът ми се замъгли.

Не знам дали целенасочено съм тръгнала към пролуката в големия камък, или неволно, докато съм се носила сляпо в хаоса на сетивата си.

Веднъж, докато пътувах нощем с кола, заспах на седалката до шофьора, унесена от еднообразния звук на двигателя и от движението - сякаш се реех в безтегловност. Шофьорът се качи на един мост твърде бързо и изгуби контрол, а аз се събудих от унеса си право сред кошмарния ослепителен блясък на насрещни фарове и ужасното чувство, че падам неконтролируемо. Този преход бе най-близкото усещане до онова в каменния кръг, макар и всъщност да не го доближава изобщо.

Бих могла да кажа, че полезрението ми се бе свило до една-едничка ярка точица и след това бе изчезнало напълно, оставяйки след себе си не мрак, а ярка бездна. Бих могла да кажа, че сякаш се въртях около себе си или че се обръщах наопаки. Всичко това е вярно, ала нито едно от тези описания не предава усещането за пълен срив, за сблъсъка, който понесох с нещо, което всъщност не съществуваше.

Истината е, че нищо не помръдна, не се промени, наглед нищо не се случи, ала изпитах толкова атавистичен ужас, че изгубих всякаква представа за това коя, какво и къде съм. В сърцето на хаоса силите на тялото и ума бяха напълно безполезни.

Не точно изгубих съзнание, но доста време нямах съзнание за себе си. „Събудих“ се, ако това е думата, когато се спънах в скала в долния край на хълма. Залитнах през последния метър и спрях на колене и длани в туфа гъста трева.

Гадеше ми се и ми се виеше свят. Допълзях до няколко дъбови фиданки и се облегнах на една от тях, за да си поема дъх. Наблизо се чуваха тропот и викове, които ми напомниха на глъчката, която бях почувствала и в костите си. Ала нечовешките тонове ги нямаше - това звучеше като свада между хора и аз се обърнах натам.

3. МЪЖЪТ В ГОРАТА

Мъжете бяха далеч, когато ги зърнах за пръв път. Двама или трима, с полички, тичаха през една полянка, сякаш дяволът бе по петите им. Още замаяна, с мъка разпознах далечния пукот като изстрели.

Съвсем се убедих, че халюцинирам, когато звукът бе последван от петима-шестима мъже с червени мундири и бричове до коляно. Размахваха мускети. Примигнах в недоумение. Вдигнах два пръста пред лицето си. Толкова и видях, както си му беше редът. Погледът ми беше фокусиран. Подуших предпазливо въздуха - острия аромат на разлистени дървета и лек полъх на детелина до краката ми. Нямах обонятелни халюцинации.

Опипах главата си. Никъде не бе подута. Значи малка вероятност от комоцио. Сърцето ми биеше малко бързо, но ритмично.

Далечните викове рязко се смениха с тропот на копита. Към мен се бяха втурнали няколко коня, яздени от пременени в полички шотландци с боен вик на уста. Отместих се с ловкост, която като че ли доказваше, че не съм контузена, в каквото и състояние да бе съзнанието ми.

Но когато един от мъжете с червените мундири бе проснат по гръб от бягащ шотландец и театрално размаха юмрук след него, нещата ми се изясниха. Разбира се. Филм! Укорително поклатих глава, задето не бях схванала по-рано. Снимаха исторически филм, нищо повече. Несъмнено някоя от онези смесици от история и измислици като приключенията на Робин Худ.

Както и да е. Независимо от артистичните достойнства на филма, хората от екипа едва ли биха ми благодарили за нотката анахронизъм в кадрите си. Върнах се към горичката с идеята да заобиколя отдалеч полянката и да изляза на пътя при колата. Беше ми по-трудно от очакваното - лесът бе млад и гъстите храсти се оплитаха в дрехите ми. Трябваше да внимавам с тънките фиданки и постоянно да освобождавам полата си от шипковите бодили.

Ако беше змия, щях да го настъпя, без да го видя. Тъй безшумно се криеше сред младите дървета, че като нищо можеше да е едно от тях. Забелязах го едва когато ръката му се стрелна и ме стисна за лакътя. С другата запуши устата ми и ме завлече назад в горичката, докато се мятах паникьосана. Нападателят ми, който и да беше, не изглеждаше много по-висок от мен, но бе доста силен в ръцете. Долових слаб цветен аромат, като от лавандулова вода, заедно с нещо по-екзотично и острата миризма на мъжка пот. Докато раздвижените от борбата ни листа трепкаха, забелязах нещо познато у дланта и предмишницата около кръста си.

Тръснах рязко глава, за да освободя устата си.

- Франк! - избухнах. - На какво си играеш, по дяволите! - Разкъсваха ме облекчение, че сме се намерили, и раздразнение, че се прави на интересен. Смутена от преживяването си сред камъните, нямах нужда от груби палавости.

Той ме освободи, но докато се обръщах, усетих нещо странно. Не просто непознатият одеколон, а нещо по-трудно доловимо. Застанах като ударена от мълния, а косъмчетата по тила ми се изправиха.

- Ти не си Франк - прошепнах.

- Не съм - съгласи се, като ме оглеждаше с интерес. - Макар да имам братовчед с това име. Надали бихте ни сбъркали, госпожо. Не сме си точно лика-прилика.

Както и да изглеждаше братовчед му, мъжът срещу мен можеше да бъде брат на Франк. Същото слабовато, но жилаво и съразмерно тяло, изсечените скули, спокойните, големи кафяви очи - същата тъмна коса.

Само че тя бе по-дълга, стегната в опашка с кожена връв. А кожата му бе опалена от месеци, не, години на слънце - досега през ваканцията Франк бе хванал единствено лек златист загар.

- Кой си ти всъщност? - поисках да зная, извънредно смутена. Франк имаше многобройни роднини, но мислех, че познавам всички от британския клон на родословното му дърво. Нито един не приличаше на този, а и Франк не би пропуснал да спомене, ако някой живееше тук, нали? Не само това, щеше да настои да го посетим, въоръжен с обичайните си генеалогични карти и тефтери, гладен за всякакви късчета от фамилната история на прочутия Черен Джак Рандал.

Непознатият повдигна вежди.

- Кой съм аз? Бих могъл да ви попитам същото, госпожо, и то с много повече право. -Погледът му ме обходи обстойно, с безочливо одобрение премина по тънката ми рокля с везани божури и се спря, странно развеселен, на краката ми. Не разбрах какво крие този поглед, но много ме обезпокои и отстъпих крачка-две, докато гърбът ми не опря в дърво.

Мъжът най-после се обърна настрани. Сякаш отмести тежка длан от мен и въздъхнах облекчено, едва сега осъзнала, че не съм смеела да дишам.

Той посегна към мундира си, провесен на най-ниския клон на един млад дъб. Отръска го от листата и го облече.

Сигурно съм ахнала, защото отново ме погледна. Мундирът бе тъмночервен, с дълги раздвоени поли, без ревери и с петелки на гърдите. Кожената подплата на навитите ръкави покриваше поне петнайсет сантиметра от вътрешната им част, а от единия еполет лъщеше златен ширит. Беше мундир на драгун^1, офицер при това. И тогава се сетих - естествено, беше актьор, от онези оттатък горичката. Макар че късият меч, който препаса, изглеждаше много по-реалистичен от всеки реквизит, който бях виждала.

Притиснах се в успокояващо твърдата кора на дървото и скръстих отбранително ръце.

- Кой си ти, дяволите да те вземат? - попитах отново. Този път въпросът прозвуча дори на мен като уплашен грак.

Той се престори, че не ме е чул, и без да бърза, заоправя украсите по униформата си. Едва тогава ми обърна внимание. Поклони се язвително с ръка на сърцето.

- Аз, госпожо, съм Джонатан Рандал, ескуайър , капитан от осми полк на Кралските драгуни. На вашите услуги.

Побягнах. Гърдите ми хриптяха, докато се провирах между дъбове и елши, като пренебрегвах шипките, копривата, камъните, повалените дънери... всичко на пътя си. Някой се провикна зад мен, но в паниката си не можех да определя посоката.

Клоните ме драскаха по лицето и ръцете, глезените ми се кривяха в дупки и камъни. В ума ми не бе останало място за рационална мисъл - исках просто да избягам от него.

Нещо тежко се стовари на кръста ми и аз се проснах по очи. Падането ме остави без дъх. Груби длани ме обърнаха по гръб и капитан Джонатан Рандал се изправи на колене над мен. Дишаше тежко и беше изгубил меча си. Изглеждаше чорлав, мръсен и силно раздразнен.

- Какво правиш, да те вземе рогатият? - попита той. Гъст кичур тъмна коса бе увиснал пред лицето му и така още по-смущаващо приличаше на Франк.

Наведе се и ме стисна за ръцете. Още запъхтяна, аз се помъчих да се отскубна, ала успях единствено да го повлека към земята.

Той падна върху мен. Това обаче сякаш накара цялото му раздразнение да се стопи.

- А, така значи? - Подсмихна се. - Е, с радост бих се погрижил по въпроса, работливке, но избираш доста неподходящ момент. - Тялото му притискаше хълбоците ми, а един малък -камък болезнено се впиваше в кръста ми. Размърдах се, за да го поместя, но мъжът върху мен прие това като покана и размърда собствените си хълбоци, приклещил ме за раменете. Зяпнах.

- Какво? - започнах, но той светкавично ме целуна и прекрати възраженията ми. Езикът му нахлу в устата ми и я обходи нагло и по свойски. След това, също толкова ненадейно, той се отдръпна.

Потупа ме по бузата.

- Добре, добре, работливке. Може би по-късно ще имам свободното време да те обслужа подобаващо.

В този миг вече си бях поела дъх и го използвах - изпищях право в ухото му, а той подскочи, като че бях го пробола с нажежена тел. Възползвах се от това и забих коляно в ребрата му. Той се просна върху лишеите.

Изправих се нескопосано. За сметка на това той се претърколи умело и застана до мен. Завъртях глава панически, но се намирахме точно в подножието на една от онези гранитни канари, които се извисяват почти отвесно в шотландските планини. В скалата имаше лека пролука. Той препречи пътя към нея, като разпери ръце и ги опря в скалните стени. На лицето му се смесваха гняв и любопитство.

- С кого си? - попита. - Кой е този Франк? В отряда ми няма такъв. Или този живее наблизо? - Усмихна се подигравателно. - Не миришеш на тор, така че не си била с някой ратай или кравар. А и изглеждаш скъпичка за джоба на местен.

Стиснах зъби и юмруци. Каквото и да си беше наумил този шегобиец, не на мене такива.

- Нямам никаква представа за какво говорите и ще съм ви благодарна да ме пуснете да премина незабавно! - Използвах най-добрия си тон на болнична отговорничка. Обикновено помагаше при мързеливи санитари и стажанти, но сякаш просто развесели капитан Рандал. Решително потисках страха и объркването, които се вихреха в гърдите ми.

Той бавно поклати глава и отново ме огледа.

- Още не, работливке. Питам се - рече нехайно - защо проститутка по бельо би носила обувки? При това доста хубави - добави и посочи към обикновените ми кафяви мокасини.

- Моля?!

Не обърна внимание на възклицанието ми. Върна поглед към лицето ми, ненадейно пристъпи напред и обхвана брадичката ми. Сграбчих китката му и задърпах.

- Пусни ме! - Пръстите му бяха като от стомана. Без да забелязва усилията ми да се освободя, той завъртя лицето ми наляво-надясно, за да го освети по-добре слабото следобедно слънце.

- И кожа на благородничка - промълви. Наведе се напред и подуши. - Френски парфюм в косата. - Пусна ме, а аз потърках възмутено брадичката си, сякаш изтрия допира му.

- Всичко това е възможно с пари от богат клиент - разсъждаваше той на глас, - но и говориш като благородничка.

- О, много благодаря! - изсъсках. - Махни се от пътя ми. Съпругът ми ме очаква. Ако не се върна до десет минути, ще ме потърси.

- А, съпругът ти? - Изразът на подигравателно възхищение се посмекчи, но не изчезна. - И как му е името? Къде е? И защо позволява на съпругата си да блуждае из пущинака полуразсъблечена?

Потисках частта от ума си, която се опитваше да осмисли целия следобед. Сега тя успя да се включи достатъчно настойчиво, за да ми каже, че колкото и абсурдни да ми изглеждаха заключенията й, само щях да се вкарам в по-голяма беля, ако кажа фамилията на Франк, същата като на този мъж. Не благоволих да му отвърна и се опитах да се провра покрай него. Той препречи пътя ми с мускулеста ръка, а с другата посегна към мен.

Нещо изфуча отгоре и зърнах неясен силует, последван от глухо тупване. Капитан Рандал се озова на земята в краката ми, под нещо, което приличаше на купчина карирани парцали. От нея се издигна покафенял юмрук, като обрасъл камък, и със сериозна сила се стовари върху някоя издадена кост, ако се съдеше по пукота. Краката, обути с високи кафяви ботуши, спряха да ритат и рязко се отпуснаха.

В мен се впериха черни очи. Жилестата ръка, която временно бе сложила край на нежеланото внимание на капитана, сега ме стискаше като огромна мида.

- А ти кой си, по дяволите? - попитах изумена. Спасителят ми, ако решах да го нарека така, бе пет-десет сантиметра по-нисък от мен и слабоват, но ръцете му бяха като изтъкани от мускули и цялото му тяло сякаш бе навита пружина. Не беше и красавец -набраздена от шарка кожа, ниско чело и малка челюст.

- Насам. - Дръпна ме за ръката, а аз го последвах послушно, вцепенена от вихъра на събитията.

Новият ми спътник бързо си проправи път през гъсталака, свърна покрай голяма канара и се озовахме на пътека. Обрасла с пирен и прищип и така разкривена, че никога не се виждаха повече от два метра от нея, все пак бе пътека и водеше нагоре към върха на стръмния хълм.

Чак когато внимателно се спускахме по оттатъшния склон на хълма, си върнах достатъчно въздух и самообладание, за да попитам къде отиваме. Не получих отговор и повторих по-силно: „Къде отиваме?!“

Съвсем неочаквано мъжът застана срещу мен и с изкривено лице ме избута от пътя. Отворих уста, но той я запуши с длан и ме събори на земята.

Не отново! Мятах се отчаяно насам-натам, за да се освободя, когато чух каквото бе чул и той. Гласове, съпроводени от тежки стъпки и плисъци. Говореха на английски. Всячески се опитвах да освободя устата си. Ухапах го по дланта и имах време, колкото да разбера, че е ял маринована херинга с ръце, преди нещо да ме халоса по тила и всичко да потъне в мрак.

През пелена нощна тъма изведнъж се проясни образът на каменна къщурка. Кепенците бяха плътно залостени и пропускаха само тънки нишки светлина. Нямах представа колко време съм била в несвяст и не можех да преценя колко далеч се намирам от хълма или от Инвърнес. Бяхме на кон - похитителят ми беше зад мен, а китките ми - вързани на върха на седлото. Нямаше обаче пътека, тъй че напредвахме бавно.

Реших, че е минало малко време - нямах симптоми на сътресение или други неприятни ефекти от удара, само цицина в основата на черепа. Мъжът зад мен, верен на пестеливата си реч, отвръщаше на всичките ми въпроси и саркастични подмятания с универсалното незаинтересувано шотландско „Ммммпфм.“ Дори да не знаех от коя страна е, този звук бе непогрешим признак за националността му.

Лека-полека свиквах със сумрака, докато конят се препъваше по камъните през шубраците, тъй че преходът от почти пълен мрак към ярката светлина вътре ме стресна. След няколко мига разбрах, че е просто камина, няколко свещи и не съвсем безопасна на вид маслена лампа.

- Какво имаш там, Мърто?

Подобният на невестулка мъж ме сграбчи за ръката и ме избута до огъня, докато аз мигах неориентирано.

- Сасенакска пачавра, Дугал, като я слушам как говори. - Неколцината мъже в стаята ме зяпнаха, някои с любопитство, други неприкрито мръснишки. Този следобед бях скъсала роклята си на няколко места и бързо огледах щетите. Виждах ясно очертанията на едната си гърда през раздрания плат и бях убедена, че и мъжете я виждат. Опитах ли да събера скъсаните краища, само щях да привлека повече внимание натам - затова избрах произволна физиономия и се втренчих дръзко в нея, с надеждата да разсея я мъжа, я себе си.

- А, хубавка е, нищо, че е сасенак - каза мъжът, дебел, мазен тип. Седеше до огъня с комат хляб и не си направи труда да го пусне, когато дойде при мен. Повдигна брадичката ми с опакото на дланта си и отметна косата ми. В деколтето ми паднаха няколко трохи. Останалите се скупчиха край мен, планина от бради и кариран плат, смърдящи на алкохол и пот. Едва тогава видях, че всички носят полички - странно дори за тази част от планините. На сборище на клан ли бях попаднала, или на възпоменателно събиране на някой полк?

- Ела тук, моме. - Един едър, чернобрад мъж ми направи знак. Бе останал на масата до прозореца. По осанката му личеше, че той командва. Мъжете се разделиха неохотно, а Мърто ме избута напред.

Смуглият предводител ме огледа внимателно и безизразно. Стори ми се хубав и не особено враждебно настроен. Ала по челото му личаха тегобите му и гневът му със сигурност не бе приятен.

- Как ти викат, моме? - Гласът му бе тънък като за размерите му, не беше дебелият бас, който очаквах от подобен гръден кош.

- Клеър... Клеър Бюшамп - рекох аз, внезапно решила да използвам моминското си име. Ако си бяха наумили нещо като откуп, не исках да им давам име, което да ги отведе до Франк. А и не исках тези страшни на вид мъже да знаят коя съм, преди да разбера кои са те.

- И какво си мислиш, че... Бюшамп? - Гъстите вежди се повдигнаха и всички се раздвижиха изненадани. - Френско, несъмнено?

Всъщност беше произнесъл фамилията ми на френски, макар че аз я изрекох на английски - като „Бийчъм“.

- Да, точно така - отвърнах.

- Къде я намери тая? - попита Дугал, като се завъртя към Мърто, който отпиваше от кожена манерка.

Дребният мъж сви рамене.

- Долу, при Креиг на Дун. Приказваха си с един драгунски капитан, дето по една случайност го познавам - добави и повдигна многозначително вежди. - Май спореха дали дамата е проститутка, или не.

Дугал пак ме огледа от глава до пети, като се спираше на всяка подробност от роклята и обувките.

- Ясно. И каква се изкарваше дамата в тоя разговор? - запита той, като натърти язвително на думата „дама“ - а това започваше да ми писва. Забелязах, че шотландският му акцент не е така силен като този на Мърто.

Мърто изви уста, мрачно развеселен.

- Вика, че не била. Капитанът нещо се чудеше и маеше по тоя въпрос, ама реши да не пробва.

- Може да пробваме ние. - Дебелакът пристъпи ухилен към мен, като си подръпваше колана. Отдръпнах се светкавично колкото можах по-назад - което не беше много, предвид размерите на колибата.

- Дотам, Рупърт. - Дугал още ми се мръщеше, но гласът му прозвуча достатъчно заповеднически, за да спре настъплението на Рупърт, който направи комична гримаса на разочарование.

- Не ми се нрави насилването, а и време нямаме. - С радост чух това изявление, колкото и да ми се струваше съмнителна моралната му основа, но все така ме тревожеше неприкритата похот по лицата на някои от другите. Чувствах се абсурдно, все едно съм се показала навън по бельо. Нямах представа кои и какви са тези бандити, но изглеждаха опасни, по дяволите! Задържах езика си зад зъбите и не си позволих множеството неразумни забележки, които ми идваха на ум в момента.

- Какво ще кажеш, Мърто? - попита Дугал похитителя ми. - Нещо не му връзва на Рупърт.

- Това не е доказателство - възрази нисък оплешивяващ мъж. - Не й даде сребро. Не може да искаш някоя жена да пристане на Рупърт без много пари - предварително. - Останалите се разсмяха. Дугал обаче спря глъчката с рязък жест и кимна към вратата. Плешивецът, още ухилен, послушно се измъкна в нощта.

Мърто, който не се смееше, а ме оглеждаше начумерен, поклати глава и мазният кичур над челото му се залюля.

- Не - каза с тон на окончателност. - Не знам каква е, обаче си залагам най-хубавата риза, че не е проститутка. - Надявах се най-хубавата му риза да не е тази, която носеше, тъй като тя определено не си струваше облога.

- Ти ще знаеш, Мърто, достатъчно ги знаеш - пошегува се Рупърт, но Дугал го смълча с жест.

- После ще му мислим - безцеремонно отсече Дугал. - Имаме много път тази нощ, а и за Джейми трябва да се погрижим - не може да язди такъв.

Свих се в сенките край камината, с надеждата, че няма да ме забележат. Мърто ме бе развързал, преди да ме въведе в къшурката. Може би можех да им се изплъзна в суматохата. Бяха насочили вниманието си към един младеж на табуретка в ъгъла. Почти не бе проявил интерес към вида ми и разпита, а, наклонил глава, стиснал дясното си рамо с лявата ръка, бавно се поклащаше напред-назад от болка.

Дугал внимателно отмести ръката му от раната. Друг от мъжете издърпа наметката на младежа - оцапаната с кал ленена риза отдолу беше прогизнала от кръв. Дребен мъж с гъст мустак приближи с нож иззад момчето и разряза ризата.

Ахнах заедно с неколцина от останалите. На рамото имаше дълбока и нащърбена рана, ала по-шокираща бе самата става. Отстрани се виждаше страховита издутина, а ръката висеше под невъзможен ъгъл.

Дугал изсумтя.

- Ммхф. Измъкнала се е - горкият. - Младежът вдигна поглед за пръв път. Макар и изопнати от болка и скрити зад наболата рижа брада, чертите му издаваха сила и благ характер.

- Паднах си на ръката, когато изстрелът ме свали от коня. Направо с цялата си тежест се изръсих, и прас!, замина.

- Прас, я. - Мустакатият - по речта му личеше, че е образован - опипваше рамото му, а младежът правеше болезнени гримаси. - Раната нищо не е. Мускетната сачма е преминала през мускула. - Мъжът взе мръсно парче плат от масата и попи кръвта. - Но не знам какво да правя с изместването. Ще ни трябва целител. Не можеш да яздиш така, нали Джейми, моето момче?

„Мускетна сачма? - недоумявах аз. - Целител? “

Младежът поклати глава пребледнял.

- И като не мърдам, боли. На кон няма да мога изобщо. - Стисна очи и здраво прехапа долната си устна.

Мърто заговори нетърпеливо:

- Ама не можем и да го оставим, нали? Омарите не ги бива много да ни дирят в тъмното, но рано или късно ще намерят това място, със или без кепенци. А Джейми няма да мине за краварче, целият надупчен така.

- Не го мисли - простичко отвърна Дугал. - Нямам намерение да го оставям.

Мустакатият въздъхна.

- Няма какво да се прави, значи. Ще опитаме да наместим ставата. Мърто, ти и Рупърт го дръжте. Аз ще пробвам.

Наблюдавах съчувствено, докато се опитваше да натисне ръката нагоре, хванал я за китката и лакътя. Не го правеше както трябва и болката сигурно беше чудовищна. Младежът се изпоти, ала издаде само лек стон. Ненадейно се отпусна напред и двамата, които го държаха, трябваше да го хванат по-здраво, за да не се катурне на пода.

Единият отвори кожена манерка и я поднесе до устните му. Смрадта на силен алкохол достигна дори до моя ъгъл. Младежът се задави и закашля, но преглътна. По остатъците от ризата му покапаха кехлибарени капки.

- Да пробваме още веднъж, моето момче? - попита плешивият. - Или може Рупърт да опита - предложи, като се обърна към тантурестия чернобрад негодник.

Рупърт се възползва от поканата и разкърши ръце, сякаш се готвеше да хвърля дялан кол , сграбчи китката на младежа, очевидно с намерението да намести рамото му с груба сила. Очевидно щеше да му счупи ръката като дръжка на метла.

- Да не си посмял! - Всяка мисъл за бягство бе надвита от професионално възмущение и закрачих напред, без да обръщам внимание на стреснатите мъже край себе си.

- Как така?! - възкликна раздразнен плешивият.

- Така. Ще му счупите ръката, ако продължавате - отвърнах ядно. - Отместете се, моля. -Сръгах Рупърт с лакът и хванах китката на пациента. Той изглеждаше не по-малко изненадан от останалите, но не се възпротиви. Беше много топъл, но нямаше треска.

- Трябва да нагласите костта под правилен ъгъл, преди да влезе в ямката.

Младежът беше едър и ръката му тежеше като олово.

- Това е най-тежкото - предупредих го. Хванах го за лакътя, готова да го избутам нагоре и навътре.

Устните му трепнаха почти в усмивка.

- Няма как да стане по-зле. Давай. - Сега и аз започнах да се потя. Наместването на рамо е тежка работа, в най-добрия случай. Но пациентът ми бе едър, бяха минали часове от изместването и подутият мускул опъваше ставата - беше нужна цялата ми сила. Огънят бе опасно близо - надявах се да не залитнем и двамата в него.

Внезапно рамото приглушено изхрущя и ставата легна на мястото си. Пациентът не можеше да повярва. Вдигна другата си ръка, за да опипа.

- Не боли вече! - Ухили се облекчен, а останалите нададоха радостни възгласи и заръкопляскаха.

- Ще боли. - Потях се от усилието, но резултатът ме изпълваше със задоволство. - Ще е много чувствително няколко дни. Не бива да движиш ставата навън известно време. Когато започнеш, прави го много бавно. Спри веднага, ако те заболи, и слагай топли компреси всеки ден.

Докато го съветвах и той ме слушаше търпеливо, останалите ме гледаха къде изумени, къде изпълнени с подозрение.

- Сестра^4 съм - рекох малко смутена.

Погледите и на Дугал, и на Рупърт се спуснаха към пазвата ми, ужасени и удивени едновременно. Спогледаха се, а Дугал върна поглед към лицето ми.

- И така да е - повдигна вежди той, - за дойка се справяш добре с целителството. Можеш ли да спреш кръвта на момчето, колкото да може да язди?

- Мога да превържа раната - отвърнах остро. - Ако имате с какво. Какво искаш да кажеш с това „дойка“? И защо смяташ, че искам да ви помагам?

Не ми обърнаха внимание, Дугал се обърна и заговори на почти непознатия ми келтски на жена, която се беше свила в ъгъла. Обградена от толкова мъже, не я бях забелязала досега. Беше облечена странно, с дълга раздърпана рокля и блуза с дълги ръкави, покрита с някакъв корсет или прилепнал жакет. Всичко по нея, включително лицето, бе мърляво. Но като се огледах, установих, че на колибата й липсва не просто електричество, но и водоснабдяване -може би имаше някакво оправдание за мръсотията.

Жената се поклони набързо и заситни покрай Рупърт и Мърто. Затършува в един лакиран дървен сандък до камината и извади купчина вехти парцали.

- Не, това не става - казах, като прокарах пръсти по тях. - Първо трябва да дезинфекцираме раната и да я превържем с чист плат, ако няма стерилни бинтове.

Всички изглеждаха удивени.

- Дез...инфекцираме? - попита мустакатият дребосък.

- Да - отвърнах категорично. Струваше ми се простоват, въпреки акцента. - Трябва да премахнем пръстта от раната и да я почистим с препарат, за да не се събират бактерии и да оздравее по-бързо.

- Какъв препарат?

- Йод, например. - Не срещнах разбиране. Опитах отново: - Мертиолат? Карболов разтвор? Или просто алкохол? - Облекчени лица. Най-сетне бях стигнала до дума, която познаваха. Мърто ми подаде кожената манерка. Въздъхнах. Знаех, че високопланинските райони са примитивни, но това не беше за вярване.

- Вижте - рекох възможно най-търпеливо. - Защо не го откарате в града? Не може да е далеч, там сигурно има лекар.

Жената се ококори насреща ми.

- Какъв град?

Дугал пренебрегваше разговора, като внимателно се вглеждаше в мрака зад завесите на прозореца. Пусна ги, пристъпи тихо през прага и се скри в нощта.

След миг се върна с плешивия и донесе отвън острия аромат на черен бор. Мъжете го погледнаха питащо, а той поклати глава.

- Не, няма никой наблизо. Да тръгваме веднага, докато е безопасно.

Най-после благоволи да ме погледне, спря и се замисли. Кимна ми - беше решил.

- Идва с нас. - От купчината парцали на масата вдигна нещо, което някога е било шалче.

Мустакатият явно не смяташе това за добра идея, където и да отиваха.

- Защо не я оставим?

Дугал го изгледа с нетърпение, но позволи на Мърто да обясни:

- Където и да са червените мундири сега, до изгрев ще са тук. Значи скоро. Ако тази е английски шпионин, не можем да я остави, та да им каже накъде сме тръгнали. А ако не се спогажда с тях - той ме изгледа, - не можем да оставим сама жена по фуста. - Поразведри се, докато опипваше плата на полата ми. - Може и да струва някакъв откуп. Малко е облякла, но е хубаво.

- Пък и може да ни е от полза по пътя- прекъсна го Дугал. - Знае да лекува. Сега обаче нямаме време за това. Ще трябва да минеш без „дезинфекциране“, Джейми - добави и тупна младежа по гърба. - Можеш ли да яздиш с една ръка?

- Да.

- Добро момче. Ето. - Подхвърли ми мазния парцал. - Превържи го. Тръгваме веднага. -Обърна се към Мърто и дебелия Рупърт. - Вие двамата доведете конете.

Заобръщах с погнуса парцала в ръцете си.

- Не мога да го използвам. Мръсен е.

Не го видях да помръдва, но в следващия миг едрият мъж стискаше рамото ми, а тъмните му очи бяха на сантиметри от моите.

- Действай!

Бутна ме назад и закрачи към вратата след двамата си подчинени. Разстроена, аз се заех да превържа раната. Не смеех дори да се замисля за парчето плат, което искаха да използвам.

Потиснах ужаса и объркването и затърсих нещо по-подходящо. След известно време се спрях на парчетата изкуствена коприна, които откъснах от ръба на полата си. В никакъв случай не бяха стерилни, но пък най-чистият материал, с който разполагах.

Ленената риза на пациента ми бе стара и износена, но изненадващо здрава. С малко усилия разкъсах остатъка от ръкава и импровизирах клуп, в който да вкара ръката си. Отстъпих назад, за да огледам резултата, и се блъснах в едрия, който безшумно се бе върнал, за да наблюдава.

Гледаше одобрително.

- Добра работа, моме. Хайде, готови сме.

Дугал хвърли монета на жената и ме изведе от колибата, последван бавно от бледия Джейми. Оказа се много висок, десетина сантиметра над иначе високия Дугал.

Рупърт и Мърто бяха при конете, шест на брой, и им мълвяха нещо на келтски, за да ги успокоят. Нямаше луна, ала звездите се отразяваха в металните части на сбруите им като късчета лъскав живак. Вдигнах очи и дъхът ми почти секна - не бях виждала толкова много звезди. Завъртях глава и се досетих: нямаше ги града и светлините му, които да забулват нощното небе.

И се вцепених, смразена по-дълбоко, отколкото биха могли да ме смразят нощните повеи. Нямаше ги града и светлините му. „Какъв град?“, бе попитала жената в колибата. Бях свикнала с режим на тока и въздушни нападения, така че в първия миг не ми се стори странно. Но войната беше свършила и светлините на Инвърнес трябваше да се виждат от километри.

В мрака мъжете представляваха безформени силуети. Зачудих се дали да не опитам да се измъкна, но Дугал сякаш предугади мисълта ми, хвана ме за лакътя и ме задърпа към конете.

- Джейми, качвай се - обади се той. - Девойката е с теб.

И продължи по-тихо:

- Може да държиш юздите, ако Джейми не се справя с една ръка, но не смей да се отклоняваш Ако опиташ нещо такова, ще ти прережа гърлото. Разбра ли?

Кимнах. Устата ми бе твърде пресъхнала, за да продумам. Не звучеше заплашително, но вярвах на всяка негова дума. Не се изкушавах да опитвам нещо, защото нямах представа какво да е то. Не знаех къде се намирам, кои са спътниците ми и защо толкова бързахме, но нямах алтернативи. Тревожех се за Франк, който сигурно отдавна ме търсеше, но моментът не изглеждаше подходящ да го споменавам.

Дугал явно бе доловил кимването ми, защото ме пусна и се наведе в краката ми. Гледах го глуповато, докато той не изсъска:

- Дай си крака, моме! Не този, левият! - добави почти отчаяно. Бързо свалих дясното си стъпало от шепите му и вдигнах левия си крак. Дугал изсумтя леко и ме избута пред Джейми, а той ме прибра към себе си със здравата си ръка.

Въпреки смущаващата ситуация бях благодарна за топлината на младежа. Миришеше силно на дим, кръв и беше немит, но нощният студ ме щипеше през тънката рокля и нямах нищо против да се отпусна в него.

Юздите прозвънтяха едва чуто и поехме в осветената от звезди нощ. Мъжете не разговаряха, но бяха нащрек. Когато стигнахме пътя, конете ускориха в тръс и неудобната езда стигаше, за да не искам да говоря, дори някой да бе готов да ме слуша.

Рижият Джейми сякаш нямаше проблеми, въпреки че не можеше да използва дясната си ръка. Бедрата му зад моите притискаха от време на време коня, за да го насочват. Държах се за късото седло, за да не падна - и преди бях яздила, но определено не ме биваше колкото Джейми.

След известно време достигнахме кръстопът и спряхме за миг, докато плешивият и предводителят се посъветват тихо. Джейми прехвърли юздите над главата на коня, за да пасе спокойно, и започна да се върти и усуква зад мен.

- Внимателно! - предупредих го. - Превръзката ти ще падне! Какво се опитваш да направиш?

- Да те покрия с наметката си - отвърна той. - Трепериш Обаче не мога с една ръка. Стигаш ли закопчалката на брошката ми?

С дърпане и несръчно наместване най-после отпуснахме наметката. С изненадващо ловко движение той завъртя парчето плат и го остави да покрие раменете му като шал. След това постави краищата върху моите раменете и ги втъкна под седлото, така че и двамата се оказахме добре загърнати.

- Така! Не искаме да замръзнеш, преди да стигнем.

- Благодаря - отвърнах. - Но къде ще ходим?

Не виждах лицето му, но направи пауза, позасмя се, преди да отвърне:

- Право да ти кажа, моме, и аз не знам.

Нещо в местността, през която се движехме, ми се струваше познато. Бях виждала онова скално образувание, което приличаше на петльова опашка, нали?

- Скалата Кокнамон! - възкликнах.

- Да, май че е тя - отвърна спътникът ми, не особено въодушевен от откритието ми.

- Англичаните не са ли я използвали за засади? - попитах, мъчейки се да си спомня отегчителните подробности от местната история, с които Франк ме заливаше цяла седмица. - Ако наоколо има английски патрул... - Поколебах се. Ако наоколо имаше английски патрул, може би не трябваше да привличам вниманието към него. Но в случай на засада бих била неотличима от спътника си, скрита под наметката му. Отново се сетих за капитан Джонатан Рандал и потреперих. Всичко видяно, откакто пристъпих през разцепения камък, сочеше към напълно ирационалната мисъл, че в гората съм срещнала пра-пра-пра-пра-пра-прадядото на Франк. Борих се упорито с този извод, но не можех да стигна до друг.

Отначало мислех, че сънувам ярък сън, но целувката на Рандал, безкомпромисна и натрапчива, ме разубеди. Нито пък сънувах, че Мърто ме е ударил по главата - към цицината ми се прибавяха и охлузените от неудобното седло бедра, съвсем не като в сън. И кръвта, да. Познавах я достатъчно добре, за да я сънувам редовно. Но никога не бях сънувала миризмата й - топла и металическа, - която се носеше от мъжа зад мен.

- Тк-тк. - Джейми изкътка на коня си и го поведе към Дугал. Двамата заговориха тихо на келтски. Конете забавиха ход.

Дугал даде знак и Джейми, Мърто и дребният плешив мъж изостанаха, а другите двама се впуснаха в галоп към скалата, на триста метра напред и вдясно от нас. Бе изгрял полумесец и бе достатъчно светло, за да се откроят листата на слеза край пътя - сенките в пукнатините на скалите обаче можеха да крият какво ли не.

Точно когато галопиращите силуети подминаха скалата, от една кухина блесна мускетен огън. Иззад мен се надигна смразяващ кръвта крясък и конят скочи напред като прободен с остра пръчка. Понесохме се към скалата, редом с Мърто и другия. Яростни крясъци и рев разцепваха въздуха.

Вкопчих се отчаяно в седлото. Спряхме до голям храст, Джейми ме сграбчи през кръста и безцеремонно ме хвърли там. Конят му се завъртя рязко и отново се понесе напред, заобиколи скалата и се появи от южната й страна. Ездачът се приведе ниско в сянката на камъка. Когато животното се показа, още в галоп, седлото бе празно.

Повърхността на скалата бе осеяна с вирчета мрак. Чуваха се викове, гръм на мускети, но не виждах дали се движат хора, или са прос то сенките на разкривените дъбове, които се протягаха с всяко проблясване.

С мъка се откопчих от храсталака и извадих няколко особено натрапчиви бодилчета от роклята и косата си. Облизах една драскотина на дланта си и се зачудих какво, за Бога, да правя сега. Можех да изчакам да свърши битката. Ако шотландците спечелеха, или поне оцелееха, навярно щяха да се върнат. Можех да отида при англичаните, които пък да решат, че щом съм пътувала с шотландците, съм им била съратник. Съратник в какво, нямах представа, но мъжете от колибата явно очакваха на англичаните силно да не им хареса.

Може би бе най-добре да избягвам и двете страни в този сблъсък. Все пак знаех къде съм и имах възможност да се върна към някое познато градче или село, дори пеша. Решително поех по пътя, препъвайки се по неизброимите гранитни късчета, издънки на скалата Кокнамон.

Луната мамеше стъпките ми - виждах всичко по земята, но не можех да преценя колко е далеч. Плоски на вид растения и ръбати камъни ми се струваха еднакво високи и вдигах крака прекалено нагоре, за да прекрачвам несъществуващи препятствия. Удрях палците си в стърчащи скали, които ми се струваха на крачки от мен. Вървях възможно най-бързо, като се ослушвах за конски тропот зад себе си.

Звуците на битката обаче бяха затихнали още когато излязох на пътя. Знаех, че така се виждам твърде лесно, но трябваше да го следвам, ако исках да стигна до град. В тъмното нямах понятие от посоките, а така и не научих от Франк как да се ориентирам по звездите. От мисълта за него ми се доплака, затова опитах да се разсея с мисли за случилото се този следобед.

Струваше ми се немислимо, но по всичко личеше, че тук порядките и политиката от края на осемнайсети век важат с пълна сила. Дори така щях да помисля всичко за някаква скъпа възстановка, ако не бях видяла раната на младия Джейми. Наистина изглеждаше като от мускетен куршум. А и мъжете никак не се държаха като актьори. Сериозни мъже с истински ками и мечове.

Може би бяха някаква откъсната общност, в която местните редовно разиграваха исторически събития? Чувала бях за подобни неща в Германия, но не и в Шотландия. „Не си чувала и актьори да се обстрелват с мускети, нали?", подигра ми се неприятно рационалната част от ума ми.

Обърнах се към скалата, за да сверя позицията си, после напред, към хоризонта, и кръвта ми замръзна - нищо, освен борови корони, непроницаемо черни на фона на звездното покривало. Къде бяха светлините на Инвърнес? Ако онова бе скалата Кокнамон, значи градът бе на по-малко от пет километра на югозапад. Оттук вече трябваше да се виждат светлините му. Ако беше там.

Отърсих се раздразнено и стиснах лакти в шепи. Дори и да допуснех за миг безумната идея, че се намирам в друго време, Инвърнес съществуваше от около шестстотин години. Там беше. Но нямаше светлини. В този случай - нямаше електричество. Още едно доказателство. Доказателство за какво?

От мрака пред мен се появи силует, тъй близо, че почти се блъснах в него. Потиснах писъка си и се обърнах да избягам, но една едра длан ме стисна за ръката.

- Не бой се, моме. Аз съм.

- От това се боях - отвърнах заядливо, щом познах гласа на Джейми. От него не се страхувах колкото от останалите, макар да изглеждаше също толкова опасен. Беше млад - по-млад дори от мен, доколкото можех да преценя. А и ми беше пациент.

- Дано си внимавал с рамото - рекох с тон на старша сестра. Ако успеех да го респектирам достатъчно, може би щях да го убедя да ме пусне.

- Ами онова там при скалата не му помогна особено - призна той, докато разтриваше рамото си.

Точно тогава пристъпи на осветено от луната място и видях огромното петно кръв на ризата му Артериална кръв - как се държеше на крака?

- Ранен си! - възкликнах. - Раната ли си отворил, или е друго? Седни, нека погледна! -Забутах го към купчина камъни, като бързо си припомнях процедури за спешна помощ. Нямах никакви превръзки, освен дрехите си. Посегнах отново към ръба на роклята си и той се засмя.

- Не, не го мисли, моме. Не е моята кръв. Поне повечето от нея - добави и отлепи прогизналата риза от кожата си.

Преглътнах на сухо - малко ми прилоша.

- О... - изрекох с усилие.

- Дугал и останалите чакат на пътя. Да вървим. - Хвана ме под ръка, не толкова от галантност, колкото за да е сигурен, че ще тръгна с него. Реших да рискувам и забих пети в земята.

- Не! Няма да дойда!

Джейми спря изненадан.

- Ще дойдеш. - Не изглеждаше разстроен от отказа. Като че ли дори го забавляваше.

- И какво ще стане, ако не го направя? Ще ми прережеш гърлото? - Поставих въпроса ребром.

Той помисли и кротко отвърна:

- Не, разбира се. Не изглеждаш тежка. Ако не искаш да дойдеш, ще те метна на рамо. Това ли предпочиташ? - Пристъпи към мен и бързо се отдръпнах. Не се съмнявах, че ще го стори, въпреки раната.

- Не! Не може - пак ще си повредиш рамото.

Лицето му не се виждаше ясно, но ми се стори, че се е ухилил и зъбите му проблясват на лунната светлина.

- Е, щом не искаш да се нараня, значи идваш с мен, нали?

Затърсих подходящ отговор, но не намерих. Джейми отново ме подхвана, този път по-здраво, и поехме по пътя.

Когато се препъвах в растения и камъни, той ми помагаше да се изправя, ала сам вървеше в пущинака като по павиран път посред бял ден. Има нещо котешко у него, мислех си - как иначе ще успее да ме издебне в мрака?

Както беше казал, останалите чакаха недалеч с конете си - явно нямаше нито загуби, нито ранени. Покатерих се непохватно и с омерзение на седлото. Без да искам, ударих с глава раната на Джейми и той просъска.

Опитах се да прикрия неприязънта си към развоя на ситуацията и съжалението, че съм го наранила, с превзета грубост:

- Така ти се пада, като се въргаляш из полята и търчиш през храсти и камънаци. Казах ти да не движиш ставата - сигурно вече имаш и скъсани мускули.

Това само го развесели.

- Е, нямах много избор. Ако не бях размърдал рамото, нямаше да размърдам нищо повече. Мога да се оправя с един червен мундир с една ръка, може би дори с двама - рече самохвално, - но не и с трима. А и ти ще ми го оправиш пак, когато стигнем, накъдето сме тръгнали. - Притегли ме към себе си.

- Така си мислиш ти - отвърнах студено и се отдръпнах от лепкавата му риза. Той даде сигнал на коня си и потеглихме. Мъжете бяха в много добро настроение след схватката, смееха се и се шегуваха. Участието ми в предотвратяването на засадата получи много похвали и неколцина пиха в моя чест от манерките си.

Предложиха ми, ала отказах, понеже и така ми бе трудно да стоя на седлото. От разговорите разбрах, че врагът е бил малоброен английски патрул с мускети и саби.

Някой подаде манерка на Джейми и докато той пиеше, усетих миризмата на силния алкохол. Не бях жадна, но лекият остатъчен аромат на мед ми напомни, че умирам от глад, при това не отскоро. Стомахът ми се възпротиви на тази небрежност със смущаващо силно къркорене.

- Ей, Джейми! Гладен ли си, бе? Или си носиш гайдата? - извика Рупърт, неразбрал кой е източникът на шума.

- Достатъчно съм гладен, за да си изям гайдата - отвърна Джейми, поемайки галантно вината. Миг по-късно манерката отново стигна до лицето ми.

- По-добре си пийни - прошепна ми той. - Няма да ти напълни корема, но ще забравиш, че си гладна.

Надявах се да забравя и друго. Надигнах манерката.

Спътникът ми се оказа прав - уискито запали малък, топъл огън в стомаха ми и уютно заличи глада. Яздихме няколко километра без проблеми, като се редувахме с юздите и манерката. До една разнебитена къщурка обаче дишането му се превърна в пресекливо пъхтене. Равновесието ни, което досега поддържахме под формата на спокойно поклащане, стана много по-нестабилно. Обърках се - аз не бях пияна, така че нямаше как той да е.

- Спрете! Помощ! - извиках. - Ще падне!

Спомних си последното си неподготвено падане и нямах намерение да го повтарям. Обградиха ни тъмни фигури и настъпи объркано мърморене. Джейми се плъзна от седлото като чувал картофи, за щастие - в нечии ръце. Останалите слязоха от конете и го положиха на земята, докато сляза и аз.

- Диша - рече някой.

- Колко много ми помогна! - сопнах се, докато бясно търсех пулс. Най-сетне открих - бърз, ала доста силен. Поставих ръка на гърдите му и ухо до устата му, като усетих равномерно дишане - нямаше го онова пъхтене отпреди малко. Изправих се.

- Мисля, че просто е припаднал - рекох. - Сложете дисаги под краката му и ми донесете вода, ако има. - С изненада установих, че незабавно се подчиняват на заповедите ми. Явно младежът беше много важен за тях. Той изстена и отвори очи като черни дупки на слабата звездна светлина. Лицето му приличаше на череп - бледа кожа, опъната около очите.

- Добре съм - каза и се опита да седне. - Малко се замаях.

Притиснах го надолу.

- Лежи и не мърдай. - Опипом проверих дали всичко е наред, изправих се на колене и се обърнах към надвиснал силует. По размерите предположих, че е Дугал. - Раната се е отворила, освен това са го намушкали, идиота му с идиот. Не мисля, че е сериозно, но е изгубил доста кръв. Ризата му е подгизнала, но не знам колко от кръвта е негова. Трябва му спокойствие и почивка - най-добре да лагеруваме тук поне до сутринта.

Силуетът поклати глава.

- Не. По-далеч сме, отколкото би ни последвал гарнизонът, но трябва да внимаваме и за Стражата. Остават още поне двайсет километра. - Вдигна глава, явно преценяваше движението на звездите. - Поне пет часа, по-вероятно седем. Но можем да останем, колкото да спреш кръвта и да превържеш раната. Само толкова.

Заех се за работа, като мърморех под нос, а Дугал тихо нареди на двама мъже да бдят над нас край пътя с конете си. Останалите се поотпуснаха, пиеха от манерките и си говореха. Мърто ми помагаше - късаше парчета плат, носеше ми вода и повдигаше пациента, за да го превържа по-лесно. Бях забранила на Джейми да се движи, макар той все да повтаряше, че е съвсем наред.

- Не си наред и нищо чудно - сопнах се, давайки глас на страха и раздразнението си. - Що за идиот получава тежки рани и дори не спира, за да се погрижи за себе си? Не можа ли да прецениш колко много кървиш? Имаш късмет, че не си мъртъв, с всички тези дивотии из пущинаците, схватки и скачане от коне... стой мирно, глупак такъв. - Трудно превързах -раната в мрака. Парчетата лен и коприна се изплъзваха от ръцете ми като рибки под повърхността на мрачно езеро. Беше студено, но по врата ми изби пот. - Върнете се... ах, мамичката му! Мамичката му мръсна! - Джейми беше помръднал и краищата на превръзката се развързаха.

Последва изпълнена с удивление тишина.

- Исусе! - каза дебелият Рупърт. - Никога не съм чувал жена да говори така.

- Не си чувал леля ми Гризел - каза някой и всички се разсмяха.

- Съпругът ти трябва да ти загрее врата, жено - дочух глас от мрака под едно дърво. - Свети Павел казва: „Жените нека мълчат...“

- Ти да си гледаш проклетата работа - изръмжах, а от ушите ми капеше пот. - Свети Павел също. - Обърсах чело. - Обърни го наляво.

А на пациента рекох:

- А ти, ако помръднеш и мускулче, докато стягам превръзката, ще те удуша с нея.

- Добре, добре - покорно отвърна той.

Дръпнах твърде рязко последната превръзка и всичко се изплъзна за пореден път.

- Всичко да върви на майната си! Майната му! - изревах и ударих земята. Отново всички се смълчаха удивени и докато правех пореден опит, пак подеха темата за неблагопристойния ми език.

- Може би трябва да я изпратим в „Света Анна“, Дугал - предложи един от безликите силуети, приклекнали край пътя. - Откак се отдалечихме от брега, Джейми веднъж не е изругал, а някога можеше да засрами и моряк. Тия четири месеца в манастира все са имали някакъв ефект. Вече не споменаваш напразно името Божие, нали, Джейми?

- И ти няма да го правиш, ако трябваше да се покайваш, като лежиш три часа в полунощ на каменния под на параклиса насред февруари, само по риза - отвърна пациентът ми.

Всички се засмяха, но той продължи:

- Е, прекарах само два часа, но цял час се надигах. Мислех, че ми е замръзнал... че съм замръзнал за плочника, но се оказа, че просто съм се схванал.

Явно се чувстваше по-добре. Усмихнах се против волята си, но заговорих твърдо:

- Ти да мълчиш, или ще те нараня. - Той плахо докосна превръзките си и плеснах ръката му.

- Ще ме заплашваш, така ли? - попита той безочливо. - А ти дадох от питието си!

Манерката отново обиколи мъжете. Дугал приклекна край Джейми и внимателно я поднесе

към устата му Надигна се лютивият, прегорял мирис на силно уиски и аз поставих ръка на манерката.

- Без повече алкохол - рекох. - Трябва му чай или в най-лошия случай вода. Никакъв алкохол.

Дугал издърпа манерката от ръката ми и изля здрава глътка в гърлото на пациента ми, който се закашля. Дугал го изчака да спре и повтори.

- Спри! - Посегнах отново към уискито. - Искаш да го напиеш така, че да не може да стане ли?

Той ме избута грубо с лакът.

- Ама не се дава дребната гадинка, нали? - развеселен подхвърли пациентът ми.

- Довърши си работата, жено - нареди Дугал. - Имаме още много път и ще ни трябва цялата сила, която питието може да му даде.

Още щом пристегнах превръзките, пациентът опита да се изправи. Върнах го на земята и го притиснах с коляно.

- Няма да мърдаш - заповядах. Сграбчих Дугал за крайчеца на поличката и го дръпнах рязко към себе си. - Виж това - обявих и хвърлих в скута му подгизналия парцал, в който се бе превърнала ризата на Джейми. Той го пусна отвратен.

Хванах ръката му и я сложих на рамото на пациента.

- И това. Някакво острие е проболо трапецовидния му мускул.

- Байонет - подсказа услужливо Джейми.

- Байонет! - възкликнах. - И защо не ми каза?

Той сви рамене, но само донякъде - простена леко и ги отпусна.

- Усетих го да влиза, но не знаех колко е зле. Не болеше толкова.

- А сега боли ли?

- Боли - каза.

- Добре - отвърнах, търпението ми се бе изчерпало. - Пада ти се. Може би ще се научиш да не се шляеш насам-натам, да отвличаш жени, да у-убиваш хора и да... - Бях на косъм да се разплача, затова спрях и опитах да се овладея.

На Дугал разговорът му дотягаше.

- Можеш ли да възседнеш кон, момче?

- Не може да се движи! - възпротивих се възмутена. - Трябва да е в болница! Не може да...

Както обикновено, думите ми бяха посрещнати с пълно пренебрежение.

- Можеш ли да яздиш? - повтори Дугал.

- Да, ако махнете девойчето от мен и ми дадете чиста риза.

1 Лека кавалерийска военна част през XVII-XX век, обучена както в конни действия, така и в пехотни бойни умения и тактика. - Бел. прев.

2 Еквивалент на „господин“, който обаче се поставя в края на името, а не в началото. - Бел. прев.

3 Шотландска национална спортна дисциплина. - Бел. прев.

4 На английски „nurse“ означава „медицинска сестра“ и „дойка“ - Бел. ред.

4. ПРИСТИГАМ В ЗАМЪКА

Oстатъкът от пътуването мина спокойно, ако за спокойно се смята  двайсеткилометрова нощна езда през неравен терен, често встрани от пътищата и в компанията на въоръжени до зъби шотландци, докато зад теб се поклаща ранен човек. Поне не ни нападнаха бандити, не се натъкнахме на диви зверове и не валеше. По стандартите, с които бях започнала да свиквам, беше направо скучно.

Над замъгленото бърдо се процеждаха разпокъсаните лъчи на зората. Целта ни се извисяваше отпред, огромна маса тъмен камък, обрамчена от сивкавата светлина.

Околностите вече не бяха тихи и самотни. Към замъка се тътреха групички примитивно облечени хора. Пристъпваха встрани от пътя, за да преминат конете, и зяпаха странните ми -според тях - одежди.

Обичайно за тези ширини, мъглата се сгъстяваше, но имаше достатъчно светлина, за да се открои каменен мост над поточе, което течеше край фасадата на замъка и се вливаше в мътно блещукащо езеро на около триста метра от нас.

Самият замък не бе красив, ала изглеждаше здрав. Нямаше назъбени бойници или засукани кулички. Приличаше повече на огромна укрепена къща с дебели каменни стени и зарешетени прозорци. Над лъскавите плочки на покрива димяха комини и само подсилваха усещането за сивота.

Входът на замъка бе достатъчно широк за две каруци една до друга. Казвам го уверено, защото точно това се случваше, докато прекосявахме моста. Едната теглена от вол каруца бе натоварена с каци, а другата - със слама. Върволицата ни се скупчи в края на моста, нетърпелива каруците да влязат.

Осмелих се да задам въпрос, докато конете пристъпваха по хлъзгавите камъни на вътрешния двор. Не бях разговаряла със спътника си, откакто го превързах. И той мълчеше, освен когато някоя по-тежка стъпка на коня не раздрусаше рамото му

- Къде сме? - попитах, пресипнала от мълчание и студ.

- Крепостта Леох - отвърна той.

Замъкът Леох. Е, поне вече знаех къде точно съм. Когато го видях за последно, Леох беше живописна руина на около петдесет километра северно от Баргренан. Сега бе много по-живописен, със свинете, риещи в основите на стените, и смрадта на отходен канал. Започвах да приемам невъзможната идея, че най-вероятно се намирам в осемнайсети век.

Със сигурност подобен хаос и нечистоплътност не съществуваха никъде в Шотладния от 1945-а, със или без бомбардировките.

- Ей, Дугал! - извика опърпан коняр, докато притичваше да вземе юздите на коня. -Подраняваш, друже. Не мислех, че ще те видим преди Събора!

Предводителят на групичката ни слезе от коня, като го остави на младежа.

- Да, имахме късмет, и добър, и лош. Отивам при брат си. Повикай госпожа Фиц да нахрани момчетата. Ще им трябва храна и легло.

Даде знак на Мърто и Рупърт да го последват и заедно се скриха отвъд един заострен свод.

Останалите също слязохме от конете и постърчахме десетина минути насред влажния двор, докато госпожа Фиц, която и да беше, се съгласи да се покаже. Обградиха ни любопитни деца, които се зачудиха на глас каква съм и какво правя с останалите. По-дръзките тъкмо събраха смелост да подръпнат полата ми, когато една едра, набита жена с кафява ленена рокля излезе на двора и ги пропъди.

- Уили, моето момче! - извика. - Колко се радвам да те видя! И Неди! - Поздрави дребния оплешивяващ мъж с такава целувка, че почти го събори. - Сигурно ще ви трябва закуска. В кухнята има колкото щете. Отивайте да ядете.

Обърна се към мен и Джейми и се отдръпна като ухапана от змия. Зяпна срещу ми, после се обърна към Джейми, за да й обясни що за чудо вижда.

- Клеър - каза той и наклони глава към мен. - И госпожа Фицгибънс - добави, като наклони глава към нея. - Мърто я намери вчера, а Дугал каза да я вземем. - По тона му личеше, че не иска той да отнесе вината.

Госпожа Фицгибънс затвори уста и ме огледа проницателно. Навярно реши, че съм достатъчно безвредна, защото се усмихна - благо, въпреки няколкото липсващи зъба - и ме хвана под ръка.

- Е, Клеър. Добре си дошла тогаз. Ела и ще ти намерим нещо по-... хм. - Тя огледа полата и обувките ми и поклати глава.

Спомних си пациента си.

- О, почакайте! Забравих за Джейми!

Госпожа Фицгибънс се изненада.

- Джейми и сам може да се грижи за себе си. Знае къде е храната, а някой ще му намери легло.

- Но е ранен. Вчера са го простреляли, а снощи го намушкаха. Превързах раната, за да може да язди, но нямах време да я почистя добре. Трябва да се погрижа сега, преди да се инфектира.

- Да се инфектира ли?

- Да, искам да кажа... Да се възпали, с гной, подуване, треска.

- Да, разбирам. Но сигурна ли си, че знаеш какво да правиш? Знахарка ли си? От Бийтънови?

- Нещо такова. - Нямах представа кои са Бийтънови, нито пък желание да изброявам медицинските си квалификации, докато стърча под студения дъждец, който започна. Госпожа Фицгибънс изглеждаше на същото мнение, защото повика Джейми обратно - беше поел в противоположната посока, - хвана и него под ръка и ни завлече в замъка.

След като дълго вървяхме по студените тесни коридори, осветени слабо от зарешетените прозорци, стигнахме до относително голяма стая с легло, няколко трикраки столчета и най-важното - запалена камина.

Временно пренебрегнах пациента си, за да си стопля ръцете. Госпожа Фицгибънс, сякаш неуязвима за студа, сложи Джейми да седне на стол и внимателно свали остатъците от ризата му, като ги замени със завивка от леглото. Изцъка с език, когато видя ожуленото подуто рамо и опипа превръзката.

Извърнах се от огъня.

- Мисля, че трябва да го прочистя първо с вода, после с разтвор срещу... срещу треска.

От госпожа Фицгибънс щеше да излезе чудесна медицинска сестра.

- Какво ще ти трябва? - попита.

Замислих се. С какво са предотвратявали инфекции преди антибиотиците? И от този ограничен набор от средства кои бяха достъпни в шотландски замък по зазоряване?

- Чесън! - почти извиках победоносно. - Чесън и, ако имате, вирджински орех. Ще ми трябват и няколко чисти парчета плат и чайник за преваряване на вода.

- Да, мисля, че имаме всичко. А може би и малко зарасличе? Също чай от лайка? На момчето му личи, че е прекарало тежка нощ.

Момчето всъщност се олюляваше от умора и нямаше сили дори да се възпротиви на това, че го обсъждаме като неодушевен предмет.

Госпожа Фицгибънс се върна бързо, с пълна престилка чесън, мрежести торбички с билки и парчета стар лен. От едната й яка предмишница висеше малък черен чайник. В същата ръка стискаше голяма дамаджана с вода, все едно беше възглавница с гъши пух.

- Какво да правя сега, скъпа? - попита с весел тон. Казах й да кипне водата и да обели чесъна, докато разглеждах съдържанието на мрежичките с билки. Ето го вирджинския орех, също зарасличето, дъбравник и някаква кора, може би черешова.

- Болкоуспокояващо - измърморих доволно, спомняйки си обясненията на господин Круук за употребата на различните кори и билки, които намирахме на Креиг на Дун. Определено щеше да ни потрябва нещо за болката.

Сложих във врящата вода няколко скилидки чесън и малко от вирджинския орех, а след тях - част от плата. Дъбравникът, зарасличето и черешовата кора киснеха в тавичка с гореща вода до огъня. Приготовленията ми помогнаха да се успокоя. И да не знаех къде съм и защо съм тук, поне знаех какво да правя в следващите двайсетина минути.

- Благодаря ви... госпожо Фицгибънс - рекох с уважение. - Оттук мога да продължа сама, ако имате друго за вършене. - Жената се засмя и гърдите й се затресоха.

- Ех, моме! Работа винаги имам! Ще ви изпратя по една супа. Викни, ако ти трябва нещо друго. - Тя се заклатушка с изненадваща скорост към вратата и се зае с другите си задължения.

Свалих превръзките възможно най-внимателно. Бяха залепнали за плътта и паднаха с припукването на засъхнала кръв. По краищата на раната се появиха капчици прясна кръв и се извиних на Джейми, че го наранявам, макар да не бе помръднал и продумал.

Поусмихна се, сякаш плахо флиртуваше.

- Нямай грижи, моме. Наранявали са ме много по-лошо, и то хора, дето не са толкова хубави. - Приведе се напред, за да промия раната с разтвора от чесън, и наметката падна от рамото му

Веднага видях, че говори самата истина. Бяха го наранявали много по-лошо. Бледи белези от бичуване покриваха горната част на гърба му Личеше, че е минавал през това повече от веднъж. На някои места имаше сребристи следи от зараснала плът, а на неравномерни интервали - малки дупчици, където няколко удара са попаднали на едно и също място и са

откъснали парченца кожа и мускул.

Разбира се, бях виждала всякакви рани през войната, но тези белези ми се сториха изключително брутални. Сигурно бях ахнала, защото той обърна глава към мен и видя, че съм зяпнала. Сви здравото си рамо.

- Омари. Бичуваха ме два пъти за една седмица. Щяха и в един ден да го направят, предполагам, но са искали да ме убият. Не е весело да бичуваш мъртвец.

Опитах да говоря спокойно, докато промивах раната.

- Не бих казала, че е редно някой да се весели на това.

- Така ли би казала? Е, трябваше да го видиш.

- Кого?

- Червеният мундир, дето ми свали кожата от гърба. Може да не се е веселил, но определено беше много доволен от себе си. Аз не бях толкова доволен от него - добави кисело. - Казваше се Рандал.

- Рандал! - Вече не можех да овладея гласа си. Сините очи на Джейми ме изгледаха студено.

- Познаваш ли го? - попита подозрително.

- Не, не! Познавах семейство с тази фамилия, преди много, хм, преди много време. - Бях изпуснала плата. - Мътните го взели, ще трябва пак да го преварявам. - Грабнах го от пода и забързах към камината, като се опитвах да скрия объркването си със суетене. Възможно ли бе този капитан Рандал да е предшественикът на Франк, галантният офицер с безупречни постижения, получил многобройни похвали от херцози? И ако да, можеше ли роднина на милия ми Франк да е способен на подобно зверство?

Заех се с огъня, хвърлих още няколко шепи вирджински орех и чесън и накиснах още няколко парчета плат. Когато реших, че съм овладяла гласа и изражението си, се върнах при Джейми.

- Защо са те бичували? - попитах ненадейно.

Не бе тактично, но много ми се щеше да зная и бях твърде уморена, за да го формулирам по-учтиво.

Той въздъхна и размърда сковано рамо. И той беше уморен, а и вероятно го болеше, колкото и да внимавах.

- Първият път - защото избягах, втория - бил съм откраднал. Поне така пишеше на обвинителния лист.

- От какво си бягал?

- От англичаните. - Той повдигна иронично вежда. - Ако питаш „откъде“, от форт Уилям.

- Да, предположих, че е било от англичаните - рекох със същата суха ирония. - А какво си правил там изобщо?

Той потърка чело със здравата си ръка.

- А, това ли? Мисля, че се води „възпрепятстване на реда“.

- Възпрепятстване, бягство и кражба. Звучиш като истински бандит - подхвърлих, с надеждата да го разсея от болката.

Донякъде помогна - широките му устни се извиха и едно тъмносиньо око, вперено в мен през рамо, улови проблясък от камината.

- А, такъв съм - каза той. - Не мога да повярвам, че се мислиш в безопасност в една стая с мен. А и си англичанка.

- Е, засега изглеждаш достатъчно безвреден. - Никак не беше вярно. Гол до кръста, целият в кръв и белези, с набола брада и почервенели от дългата езда клепачи, изглеждаше непочтен до мозъка на костите си. А уморен или не, сигурно бе способен на безчинства при нужда.

Той се засмя, необичайно дълбоко и заразително.

- Безвреден като гълъб на перваз - съгласи се. - Твърде гладен съм, за да съм опасен за каквото и да било, освен за закуската. Обаче ми остави някоя пита на ръка разстояние и не отговарям за последствията. Ооох!

- Извинявай - смотолевих. - Прободната рана е дълбока и се е замърсила.

- Няма проблем. - Ала под медната му четина избиваше бледност. Опитах се да го върна на темата.

- Какво точно е това „възпрепятстване“? - подпитах нехайно. - Не звучи като нещо сериозно.

Той пое дълбоко дъх и закова поглед върху резбования орнаметален стълб на кревата, докато обирах все по-дълбоко мръсотията от раната.

-Ами, предполгам, че е каквото англичаните кажат. В моя случай значеше, че защитавах семейството и собствеността си и едва не загинах. - Сви устни, сякаш се отказа да продължи, но все пак го стори. Явно искаше да съсредоточи вниманието си върху нещо различно от рамото си. - Стана преди почти четири години. Именията край форт Уилям бяха обложени - да дават храна за гарнизона, коне за превоз, такива неща. На повечето не им се нравеше, но даваха каквото им искат. Наминаваха малки групи войници с офицер и една-две каруци и събираха храна и други неща. Един октомврийски ден онзи ми ти капитан Рандал идва в Л... - Той замълча, погледна ме и продължи: - Вкъщи.

Кимнах окуражително, без да отделям поглед от раната.

- Мислехме, че няма да стигнат до нас. Мястото е далеч от форта и труднодостъпно. Но стигнаха.

Затвори очи за кратко. Отвори ги и поде отново:

- Баща ми го нямаше, беше на погребение в съседната ферма. Аз бях на полето с повечето други мъже. Наближаваше жътва и имахме много работа. Сестра ми била сама вкъщи, заедно с две-три прислужнички, и всички се качили на втория етаж, за да скрият глави под завивките, когато видели червените мундири. Мислели, че ги праща дяволът, и няма да отрека, че може и да са били прави.

Оставих парцала. Мръсната работа беше приключила - сега ми трябваше нещо, което да наложа отгоре. Без йод или пеницилин само това можех да сторя срещу инфекцията - и хубава, стегната превръзка. Младежът, още затворил очи, сякаш не забелязваше.

- Върнах се в къщата от задния край, исках да взема парче сбруя от обора. Чух викове и писъците на сестра ми вътре.

- И какво стана? - Говорех възможно най-тихо и ненатрапчиво. Искаше ми се да разбера още за капитан Рандал - историята досега не бе разсеяла първоначалните ми впечатления.

- Минах през кухнята и заварих двамина да тършуват из скриновете и да тъпчат торбите си с брашно и свинско. Ударих единия в главата, а другия изхвърлих през прозореца с все торбата му Нахлух във всекидневната и още двама. Бяха със сестра ми Джени. Малко й бяха скъсали роклята, а тя беше одраскала единия по лицето. - Отвори очи и се усмихна мрачно. -

Не задавах въпроси. Въртяхме се из стаята и се справях добре, само двама бяха, все пак. Тогава влезе Рандал.

Рандал спрял схватката, като просто опрял пистолет в челото на Джени. Принуден да се предаде, Джейми бързо се оказал в ръцете на двамата войници, които го вързали. Рандал се усмихнал чаровно на пленника и казал: „Е, котка и котарак ли си хванахме? Малко тежък труд ще ти смекчи характера, види ми се, а ако не стане - ще срещнеш друга котка, деветоопашата^1. За котараните има и други лекове, нали така?“

Джейми спря и раздвижи челюст.

- Държеше ръката на Джени зад гърба й, но я пусна и премести длан отпред на роклята й, около гърдата й, така... - Той се усмихна ненадейно. - И Джени заби пета в крака му, сръга го лакът в корема. И докато онзи се давеше, се завъртя и добре му сплеска орехите с коляно. -Изсумтя развеселен и продължи: - Онзи си изпусна пистолета, тя посегна към него, но един от драгуните, дето ме държаха, се добра до него пръв.

Бях приключила с превръзката и стоях смълчана до него, с ръка на здравото му рамо. Сякаш му бе важно да ми каже всичко, но се боях да не би да спре, ако му напомня за присъствието си.

- Когато си пое достатъчно дъх, за да каже нещо, Рандал нареди на хората си да ни изведат отвън. Свалиха ми ризата, вързаха ме за теглича на каруцата и Рандал ме заудря с тъпото на сабята си. Беше разярен, но не и в идеално физическо състояние, така да се каже. Поожули ме, но нямаше сили за повече.

Краткият прилив на веселие секна и рамото под дланта ми се напрегна.

- Когато спря, се обърна към Джени, държеше я един от драгуните, и я попита иска ли да види още, или ще се прибере в къщата с него и ще му предложи по-добро забавление. -Рамото трепна. - Не можех да мърдам много-много, но се развиках, че не съм ранен - и наистина не бях особено ранен, - и да не ходи с него, ако ще да ми прережат гърлото пред очите й. Държаха я някъде зад мен, така че не я виждах, но чух, че май му се изплю в лицето. Сигурно това е направила, защото след миг онзи ме хвана за косата, дръпна главата ми назад и опря нож във врата ми.

Рандал казал през зъби: „Изкушавам се да приема предложението ти“, и пробол кожата му достатъчно, за да прокърви. Джейми продължи:

- Виждах камата до лицето си и точиците кръв в прахта под каруцата. - Говореше почти замечтано и разбрах, че е изпаднал в нещо като транс. Може би дори не помнеше, че съм при него. - Понечих пак да извикам, да кажа на Джени, че предпочитам да умра, за да не се мърси тя с подобни боклуци. Само че Рандал вкара камата между зъбите ми и не можах.

Джейми потърка уста, сякаш още вкусваше стоманата. Млъкна и впери поглед напред.

- Какво стана след това? - Не биваше да продумвам, но трябваше да знам.

Той се отърси, сякаш се будеше, и потърка врата си с едра длан.

- Отиде с него - изрече рязко. - Мислеше си, че Рандал ще ме убие, и сигурно е била права. След това не знам какво е станало. Един от другите ме удари с приклада на мускета си. Събудих се овързан в каруцата при пилетата. Трополяхме към форт Уилям.

- Разбирам - казах тихо. - Съжалявам. Сигурно е било ужасно.

Той се усмихна внезапно, без следа от умора.

- О, да. Пилетата са ужасна компания, особено на дълъг път. - Усети се, че съм готова с

превръзката, и пробно раздвижи рамо, като неволно трепна от болка.

- Не прави така! - възкликнах обезпокоена. - Наистина, не бива да го движиш. Всъщност... - Хвърлих поглед към масата, за да проверя дали са останали сухи парчета плат. - Ще фиксирам ръката ти към тялото. Не мърдай.

Той не каза нищо, но се поотпусна, когато разбра, че няма да боли. Чувствах странна близост с този млад непознат шотландец - вероятно отчасти заради ужасната му история и отчасти заради дългата езда в мрака, унесени и притиснати един в друг. Не бях спала с много мъже, освен с мъжа си, но знаех, че да спиш с някого, просто да спиш, създава подобна близост - сякаш сънищата ви са се смесили и са ви покрили с одеяло от споделено знание. Вероятно атавизъм. В по-примитивни времена („Като тези ли? попита една част от ума ми) е било знак на доверие да спиш в нечие присъствие. Ако доверието е било взаимно, това е можело да ви сближи повече от единението на телата.

Приключих с новата манипулация и му помогнах с ленената риза, като я преметнах над раненото му рамо. Той се изправи, запаса я в поличката си и се усмихна.

- Благодаря ти, Клеър. Внимателно пипаш - Посегна, сякаш за да ме докосне по лицето, но отпусна ръка. Явно и той бе почувствал странния прилив на близост. Извърнах бързо глава и махнах с ръка, за да му покажа да не се смущава.

Обходих с поглед стаята, черното от сажди огнище, тесните прозорци, дъбовите мебели. Без електричество. Без килими. Без лъскави месингови топки по стълбовете на леглото.

Приличаше си на замък от осемнайсети век. Ами Франк? Мъжът в гората смущаващо приличаше на него, но описанието на Джейми нямаше нищо общо с моя нежен, миролюбив съпруг. Но пък ако всичко беше вярно - а започвах да признавам пред себе си, че е, - тогава този Рандал би могъл да е какъв ли не. Познавах го само от едно родословно дърво на лист хартия, защо да прилича на наследниците си?

Но в момента Франк бе превзел мислите ми. Ако това бе осемнайсети век, къде беше той? Какво щеше да стори, когато не се върнех при госпожа Беърд? Щях ли да го видя отново? Тези въпроси преляха чашата. От мига, когато пристъпих през онази скала и нормалното спря да съществува, ме нападаха, заплашваха, отвличаха и блъскаха. Повече от денонощие не бях яла, нито спала. Опитах да се овладея, но устната ми затрепери и очите ми се напълниха със сълзи.

Обърнах се към огъня, за да скрия лицето си, но закъснях. Джейми ме хвана за ръката и внимателно ме попита какво не е наред. Огънят блестеше в златната ми венчална халка и аз заподсмърчах наистина.

- О, ще... ще се оправя, наистина, просто... съпругът ми, не мога да...

- Ех, моме, вдовица ли си, значи? - Гласът му беше толкова изпълнен със съчувствие, че напълно изгубих контрол.

- Не... да... Не знам... да, май че съм вдовица! - Обзета от непреодолима емоция и умора, аз се отпуснах в него с истерични ридания.

Момчето имаше добро сърце. Вместо да повика помощ или да се оттегли объркан, той ме взе в скута си с една ръка и ме залюля, като ми мълвеше успокоителни слова на келтски и галеше косата ми. Плаках горчиво в страха и хаоса на разбитото си сърце, но лека-полека се успокоих. Джейми галеше врата и гърба ми, а аз се бях свила до широкия му топъл гръден кош. Плачът ми стихна и започнах да се успокоявам, отпусната уморено на рамото му. Нищо чудно, че толкова го бива с конете, мислех си, докато ме галеше внимателно зад ушите и ми говореше утешително на неразбираемия си език. Ако бях кон, бих му позволила да ме язди докъдето поиска.

За нещастие тази абсурдна мисъл съвпадна с осъзнаването, че младежът все пак не е напълно изтощен. Всъщност и за двама ни ставаше смущаващо. Прокашлях се и обърсах очи с ръкав, докато ставах от скута му

- Много съжалявам... така де, искам да кажа, благодаря за... но... - Пелтечех и с пламнало лице отстъпвах от него. Той също се беше позачервил, ала не беше особено смутен. Посегна към ръката ми и ме издърпа при себе си. Като внимаваше да не ме докосва другаде, хвана брадичката ми и ме принуди да обърна лице към него.

- Не бива да те е страх от мен - рече тихо. - Нито от когото и да било, докато съм с теб. -Пусна ме и се обърна към огъня. - Трябва ти нещо топло, моме - каза сухо, - и нещо за хапване. Това ще ти помогне повече от всичко друго.

Засмях се смутено на опитите му да си налее супа с една ръка и му помогнах. Прав беше -храната наистина помогна. Сърбахме чорбата и ядохме хляб в приятно мълчание, споделяйки растящото удобство от топлината и пълните стомаси.

Накрая той се изправи и взе от пода падналото одеяло. Върна го на леглото и ми направи знак.

- Поспи, Клеър. Съвсем си изтощена, а не след дълго някой сигурно ще иска да си поговорите.

Това бе злокобно подсещане за положението ми, ала бях твърде изтощена, за да ме е грижа. Възразих протоколно, че не бива на мен да се пада леглото - ала никога легло не ме беше привличало толкова. Джейми ме увери, че може да си намери легло другаде. Строполих се по нос в купчината завивки и заспах, преди той да стигне до вратата.

1 Става въпрос за разновидност на кожения бич с девет края. - Бел. прев.

5. КЛАНЪТ МАКЕНЗИ

Събудих се напълно объркана. Смътно помнех, че нещо никак не е наред, но не и какво. Всъщност така дълбоко бях спала, че за миг не осъзнавах коя съм, още по-малко къде съм. Беше ми топло, но в стаята край мен цареше пронизващ студ. Опитах да се заровя отново в какавидата си от одеяла, но събудилият ме глас не ми даваше мира.

- Хайде, моме! Хайде, ставай! - Гласът беше дълбок и добродушен, ала и настойчив, като лай на овчарско куче. Открехнах с нежелание едно око и пред мен се открои планина от кафяв груб лен.

Госпожа Фицгибънс! Гледката ме върна в пълно съзнание, а с него се завърнаха и спомените ми. Беше истина, значи.

Увих се в едно одеяло, станах със залитане и се запътих моментално към огъня. Госпожа Фицгибънс беше приготвила супа - отпих, чувствах се като оцелял от опустошителна въздушна атака. Жената разстилаше нови дрехи на леглото: дълга жълтеникава долна риза, тънко поръбена с дантела, фуста от фин памук, две горни поли в кафеникави тонове и бледожълт корсаж. Тоалетът ми завършваха вълнени чорапи с кафяви ресни и чифт жълти пантофи.

Без да обръща внимание на възраженията ми, госпожа Фицгибънс ме измъкна от незадоволителните ми одежди и се облякох пред очите й. Отстъпи назад и огледа със задоволство свършеното.

- Жълтото ти отива, моме. Така ми се стори още отначало. Хубаво ти стои, с тази кафява коса и златните петънца в очите ти. Обаче почакай, ще ти трябва и лента за коса. - Тя обърна навън един от торбестите си джобове и извади шепа ленти и дребни дрънкулки.

Твърде зашеметена, за да се възпротивя, аз й позволих да ми върже косата, докато недоволстваше колко неженствена е дължината до раменете.

- Божичко, мила, какви си ги мислила, докато си я рязала тая коса толкова късо? Да не си се маскирала? Чувала съм, че някои девойки го правят, за да се скрият от проклетите червенодрешковци, докато пътуват. Хубаво ще е девойките да могат пак да пътуват в безопасност.

Продължаваше да говори, като приглаждаше тук някоя къдрица, там някоя гънка в облеклото ми. Накрая като че ли остана доволна.

- Гледай ти, колко хубаво. Сега имаме време за по залък, преди да те заведем при него самия.

- Него самия? - Не ми харесваше как звучи. Който и да бе Той самият, навярно щеше да задава неприятни въпроси.

- Големия Макензи. Кой друг?

Кой друг наистина? Замъкът Леох бе насред земите на клана Макензи. Напълно логично предводителят бе Макензи. Започна да ми става ясно защо групичката ни бе яздила цяла нощ, за да стигне дотук - тук биха били в пълна безопасност от Короната. Никой английски офицер с капка здрав разум не би отвел хората си толкова навътре в земите на клан. В противен случай рискуваше смърт от засада още при първата горичка. Освен това само относително многобройна армия би стигнала до портите на замъка. Опитвах се да се сетя дали английската армия е успяла да стигне дотук, когато ненадейно ми хрумна, че крайната съдба на крепостта не е толкова важна, колкото моето непосредствено бъдеще.

Нямах апетит за питата и кашата на госпожа Фицгибънс, но се престорих, че ям, за да имам време да помисля. Докато госпожа Фиц се върне, за да ме въведе при Големия Макензи, бях скалъпила план.

Земевладелецът ме прие в стая на върха на голямо каменно стълбище. Намираше се в една от кулите и бе кръгла и отрупана с картини и гоблени. Остатъкът от замъка ми се струваше удобно място за живеене, макар и голо, но тази стая бе пищно претъпкана с мебели, украси и стоплена от голям огън и свещници. Макар че външните стени на замъка имаха високи зарешетени прозорци, за да отблъсват по-добре атаки, прозорците на вътрешната стена изглеждаха по-нови и бяха на панти, за да пропускат повече дневна светлина.

Още щом влязох, огромна метална клетка привлече вниманието ми. Бе хитроумно измайсторена, така че да пасва във формата на стената от пода до тавана - вътре прехвъркваха десетки малки пернати: сипки, овесарки, синигери и други пойни птички. Приближих и полезрението ми се изпълни с тумбести телца и мънистени очи сред листа от дъб, бряст и орех, дървета в големи наторени делви, разположени по пода на клетката. Веселата глъч бе прекъсвана от пърхането на криле и шумолящите листа, докато обитателите прескачаха от клон на клон.

- Суетят се дребосъците, нали? - Гласът дойде иззад мен, дълбок и приятен. Обърнах се с усмивка, която се смръзна на лицето ми.

Колъм Макензи споделяше широкото лице и високото чело на брат си Дугал, а живецът, който придаваше на Дугал опасна осанка, бе смекчен, но не и отслабен. Колъм бе с по-тъмна коса и сиви като гълъбича перушина очи, а не кафяви. Той също излъчваше наситена енергия, която те кара да се чувстваш, сякаш стои по-близо до теб, отколкото е комфортно. Само че в този момент смущението ми идваше от това, че благородната глава и дългият торс завършваха с шокиращо изкривени къси крака. По всичко останало личеше, че би трябвало да е висок поне метър и осемдесет, но той стигаше едва до рамото ми.

Колъм наблюдаваше птиците, давайки ми няколко мига, за да си върна самообладанието. Вероятно беше свикнал с реакциите на хората, които го срещаха за пръв път. Докато обхождах стаята с поглед, се запитах колко ли често се среща с нови хора всъщност? Това приличаше повече на личен параклис - самостоен свят за човек, за когото останалата част от реалността е нежелана или просто недостъпна.

- Желая ви добра среща, госпожо - каза той и се поклони леко. - Казвам се Колъм бан Кембъл Макензи, владетел на този замък. От брат си разбрах, че, хм, се е натъкнал на вас на известно разстояние оттук.

- Отвлече ме, ако ще уточняваме - отвърнах. Щеше ми се разговорът ни да е приятен, но още повече исках да се махна от замъка и да се върна на хълма с каменния кръг. Каквото и да

ми се беше случило, там се намираше отговорът. Ако имаше такъв.

Феодалът повдигна гъсти вежди и изви в усмивка фино оформените си устни.

- Може би, може би - съгласи се. - Дугал понякога е малко... буен.

- Е... - Махнах с ръка, сякаш за да отпъдя темата. - Готова съм да призная, че може да не сме се доразбрали. Но много ще се радвам да ме върне... откъдето ме взе.

- Хм... - Още вдигнал вежди, той ми посочи един стол. Седнах, Колъм кимна към един от прислужниците си и той излезе.

- Изпратих го за нещо за пиене, госпожице... Бюшамп, нали? Разбрах, че брат ми и хората му са ви открили в... в беда. - Сякаш криеше усмивка и се зачудих в какви точно подробности са му описали оскъдното ми облекло.

Поех си дъх дълбоко. Дойде време за лъжливото обяснение. Докато го измислях, се бях сетила за един разказ на Франк, как по време на офицерската подготовка е карал курс по -устояване на разпит. Основният принцип, доколкото помнех, беше да се придържаш към истината колкото е възможно повече и да променяш само това, което искаш да скриеш. Така било по-малко вероятно да объркаш дребен детайл. Е, да видим как щеше да ми помогне това.

- Да, бях в беда. Бях нападната.

Той кимна, а очите му светнаха от любопитство.

- Така ли? От кого?

Кажи истината.

- От английски войници. По-точно, от мъж на име Рандал.

Благородното лице се измени. Макар да изглеждаше все така заинтригуван, Колъм бе поприсвил устни и бръчиците край тях личаха повече. Очевидно знаеше името. Главатарят на Макензи се облегна назад и сплете пръсти, като ме загледа внимателно над тях.

- Така ли, значи? Разкажете още.

И, Бог да ми е на помощ, разказах му още. Описах му в подробности стълкновението между шотландците и хората на Рандал, защото така или иначе щеше да попита и Дугал за това. Разказах му в най-общи линии разговора си с Рандал, тъй като не знаех колко е дочул Мърто.

Той кимаше вглъбено.

- Да. Но как изобщо се озовахте там? Много далеч е от пътя към Инвърнес, откъдето сте възнамерявала да се качите на кораб, предполагам?

Кимнах и си поех дъх.

Вече навлизахме в измислицата. Щеше ми се да бях внимавала повече в историите на Франк за бандитите от тази епоха, но и сега щях да се постарая. Бях вдовица от Оксфордшир, отвърнах (малко или много вярно), бях тръгнала със свой слуга за Франция (струваше ми се безопасно отдалечено като дестинация). Нападнали ни бандити, а слугата ми или загинал, или избягал. Аз съм избягала в гората с коня си, но съм се озовала далеч от пътя. Принудила съм се да се разделя с коня си и всичките си неща. И докато съм бродила из гората, съм се натъкнала на капитан Рандал и хората му.

Облегнах се, доволна от историята си. Проста, спретната и вярна във всяка доказуема подробност. Лицето на Колъм изразяваше единствено любезно внимание. Тъкмо се канеше да ме пита нещо, когато откъм прага нещо леко прошумоля. Там стоеше мъж, бях го видяла във вътрешния двор по-рано същия ден, и държеше кожена кутия.

Главатарят на клана Макензи се извини галантно и ме остави да наблюдавам птиците, като ме увери, че скоро ще се върне, за да продължим крайно интересния си разговор.

Още щом вратата се затвори зад него, аз се озовах пред рафта с книгите и прокарах ръка по кожените подвързии. Около трийсет книги тук и повече на другата стена. Бързо отгърнах всеки том на първата страница. Няколко нямаха дати на публикуване. Другите имаха, от 1720 г. до 1742 г. Колъм Макензи явно обичаше лукса, но останалата част от стаята не подсказваше, че обича стари книги. Подвързиите бяха нови, страниците още гъвкави.

Преодоляла всякакви скрупули, безсрамно претършувах бюрото му от маслиново дърво, като се ослушвах за стъпки отвън.

Открих това, което търсех, в централното чекмедже. Недовършено писмо с натруфен почерк - за разчитането не помагаха и странният правопис, и пълната липса на пунктуация. Хартията беше чиста и нова, а мастилото наситено черно. Читаемо или не, писмото си имаше дата най-отгоре. За мен сякаш бе изписана с огън: 20 април, 1743 г.

Когато няколко минути по-късно се върна, Колъм намери гостенката си седнала до прозореца, с ръце в скута. Седях, защото краката вече не ме държаха. С ръце в скута, за да не се вижда как треперят - толкова трепереха, че трудно бях върнала писмото на мястото му.

Носеше поднос с пиво и овесени курабии с мед. Гризнах малко от една - стомахът ми се бунтуваше твърде бурно, за да ми позволи повече.

Той ми се извини за отсъствието си и изрази съчувствие към неволята ми. После седна, изгледа ме замислено и попита:

- Но как така, госпожо Бюшамп, брат ми и хората му са ви открили по нощница? Бандитите не биха ви посегнали, защото по-скоро ще предпочетат да ви държат за откуп. А и каквото и да знам за капитан Рандал, изненадва ме вероятността английски офицер да изнасилва изгубени млади дами.

- Така ли? - сопнах се. - Е, каквото и да сте чували за него, уверявам ви, че е напълно способен на това. - Не бях обърнала внимание на частта с облеклото, докато обмислях историята си, и се зачудих в кой точно момент ни е заварил Мърто.

- Е... - въздъхна Колъм. - Възможно е. Има лоша репутация, дума да няма.

- Възможно? Как така? Не ми ли вярвате? - По лицето на Големия Макензи се четеше слаб, но отчетлив скептицизъм.

- Не съм казал, че не ви вярвам, госпожо - отвърна с равен тон. - Но не ръководя този клан вече повече от двайсет години, защото съм свикнал да вярвам безрезервно на всяка история, която чуя.

- Е, ако не вярвате, че съм тази, която ви казвам, че съм, за коя ме мислите, мътните ви взели? - попитах ядосано.

Той примигна, объркан от езика ми. След това острите черти отново си върнаха решителния вид.

- Остава да разберем. Междувременно, госпожо, сте добре дошла в Леох. - Вдигна ръка, за да покаже, че сме приключили, и слугата до вратата направи крачка напред, за да ме придружи до покоите ми.

Колъм не изрече последните си думи, но въпреки това ги чух ясно. Витаеха във въздуха зад мен, все едно ги бях чула от собствената му уста:

...докато разберем коя сте наистина.

ЧАСТ ВТОРА

ЗАМЪКЪТ ЛЕОХ

6. ЗАЛАТА НА КОЛЪМ

Малчуганът, когото госпожа Фицгибънс наричаше „младия Алек“, дойде да ме заведе на вечеря. Тя се случваше в дълго, тясно помещение с маси край всяка стена -изпод сводовете в двата края на стаята непрестанно прииждаха слуги, натоварени с подноси, копани и стомни. Косата светлина на следобедното слънце се процеждаше през високи, тесни прозорци, а по стените под тях бяха прикрепени незапалени факли за след залез.

Знамена и карирани парчета плат висяха между прозорците, наметки и хералдика във всякакви форми и размери придаваха разноцветие на каменните стени. За сметка на това повечето от събралите се под тях хора носеха нюанси на сивото и кафявото или кафеникавозеленото на ловни одежди - приглушени цветове, подходящи за укриване в лесовете.

Докато младият Алек ме водеше към срещуположния край на стаята, усещах любопитните погледи в гърба си, но повечето присъстващи учтиво се съсредоточаваха върху храната си. Вечерята никак не изглеждаше церемониална - хората се хранеха както им падне, взимаха си от подносите или ставаха и се разхождаха с дървените си чинии до шиша, на който две момчета въртяха овца над огромно огнище. Около четирийсетина души се хранеха, а десетима сервираха. Навсякъде се носеха разговори, най-вече на келтски.

Колъм вече седеше на маса на най-видното място, скрил сакатите си крака под набраздената дъбова повърхност. Кимна ми галантно и махна да седна вляво от него, до закръглена и хубавка червенокоска, която ми представи като съпругата си Летиша.

- А това е синът ми Хамиш. - Колъм сложи длан на рамото на чаровно рижо момче на не повече от седем или осем години, което отдели поглед от вечерята си само колкото да ми кимне набързо.

Разгледах момчето с интерес. Приличаше на всички останали Макензи, с високи, плоски скули и хлътнали очи. Ако не беше червенокос, щеше да е умалено копие на чичо си Дугал, който седеше до него. Двете млади девойчета до Дугал, които се засмяха в шепи и се побутнаха една друга, когато той ми ги представи, бяха дъщерите му Маргарет и Елинор.

Дугал ми се усмихна бързо, но топло, преди да грабне подноса изпод лъжицата на една от дъщерите си. Избута го към мен.

- Нямаш ли обноски, дете? - скара се той на Елинор. - Първо гостите!

Колебливо взех голямата рогова лъжица пред себе си. Не знаех каква храна ще има на вечерята и с облекчение установих, че на подноса са подредени добре познатите ми пушени херинги.

Никога не бях опитвала да ям херинга с лъжица, но не видях нищо, подобно на вилица, а и смътно съобразих, че тризъбата вилица още не е измислена.

По поведението на останалите ми стана ясно, че когато лъжицата не върши работа,

използваха камите си - вечно подръка, - за да режат месото и да премахват костите. Аз нямах кама и реших просто да дъвча внимателно - приведох се напред, за да загреба една риба, ала срещнах обвинителните сини очи на Хамиш.

- Още не си казала молитва - строго рече той, намръщен. Явно ме смяташе за неверница без капчица съвест, ако не и за олицетворение на покварата.

- Ами, може би ще си така добър да я кажеш вместо мен? - осмелих се да предложа.

Очите като цветчета на метличина се ококориха от изненада, но след миг размисъл той

кимна и сплете пръсти делово. Хвърли свиреп поглед на останалите, за да е сигурен, че всички показват подходящото почтително отношение. После сведе глава и напевно занарежда:

Имат някои месо, ала не могат да ядат,

а някои го нямат,ала искат,

ние имаме месо и можем да ядем

и тъй, благодарим ти, Боже. Амин.

Вдигнах поглед от набожно сплетените си пръсти и улових погледа на Колъм - усмихнах му се и леко наклоних глава към момчето му. Той сподави собствената си усмивка и кимна бавно и сериозно на сина си.

- Добре казано, моето момче. Ще раздадеш ли хляба?

Разговорите на масата се ограничаваха до спорадични молби за още храна - всички се отнасяха с подобаваща сериозност към вечерята. Установих, че апетитът ми е доста слаб, отчасти заради шока от всичко край мен и отчасти заради това, че в края на краищата просто не харесвах херинга. Овчето обаче беше много вкусно, както и хлябът - топъл, с коричка - и големи буци прясно неосолено масло.

- Надявам се, че господин Мактавиш е по-добре - рекох, докато си поемах дъх между хапките. - Не го виждам.

- Мактавиш ли? - Изписаните вежди на Летиша се извиха над сините очи. По-скоро усетих, отколкото видях как до мен Дугал вдига глава.

- Младият Джейми - рече кратко, преди да се върне към кокала в ръцете си.

- Джейми ли? Че какво му е станало на момчето? - Кръглото й лице се сви от притеснение.

- Драскотина, скъпа - успокои я Колъм, след което погледна към брат си. - Къде е той наистина, Дугал?

Може би си въобразявах, но тъмните му очи сякаш бяха изпълнени с подозрение.

Брат му вдигна рамене, без да откъсва поглед от чинията.

- Пратих го в обора, да помогне на младия Алек с конете. Най-подходящото място за него, предвид всичко. - Отвърна на погледа на брат си. - Или си имал нещо друго наум?

Колъм се замисли.

- Обора? Да, ами... Вярваш ли му достатъчно?

Дугал обърса разсеяно уста с длан и посегна към хляба.

- Кажи си, ако не си съгласен с решението ми.

Колъм поприсви устни, но каза само:

- Съгласен съм, добре ще му е там - и продължи да се храни.

Аз имах съмнения дали оборът е най-доброто място за пациент с прострелна рана, но в тази компания се въздържах от мнение. Реших да потърся Джейми на сутринта, за да се уверя, че за него се грижат достатъчно добре.

Отказах пудинга и се оттеглих от масата с обяснението, че съм уморена - в никакъв случай невярно. В изтощението си едва дочух Колъм да казва:

- Лека ви нощ, госпожо Бюшамп. На сутринта ще изпратя някого да ви вземе и да ви доведе в Залата.

Една от слугините забеляза, че вървя опипом по коридора и любезно ме заведе до стаята. Запали със своята свещ свещта на масичката до леглото от своята и по огромните камъни се разля мека светлина, а аз за миг се почувствах като в мавзолей. Ала когато тя си тръгна, отворих бродираните завеси и зловещото усещане изчезна в свежия хладен порив от прозореца. Опитах се да обмисля случилото се, но умът ми пъдеше всяка мисъл, освен тази за сън. Мушнах се под завивките, духнах свещта и се унесох, докато пред очите ми луната бавно изгряваше.

Отново възедрата госпожа Фицгибънс пристигна, за да ме събуди на сутринта, понесла нещо, подобно на пълен набор козметика на заможна шотландска дама. Оловни гребенчета за потъмняване на веждите и миглите, гърненца с корен от перуника и ориз на прах, дори нещо като прах за сенки по клепачите, макар никога да не бях виждала такъв, както и деликатна порцеланова купичка с френски руж, гравирана с ред позлатени лебеди.

Госпожа Фицгибънс носеше и раирана зелена горна пола и копринен жакет, както и жълти памучни чорапи - промяна в сравнение с дрехите от грубо платно от предния ден. Каквото и да представляваше тази „Зала“, явно беше важна. Изкуших се да настоя на личните си дрехи, просто напук, ала ме възпря споменът за погледа на дебелия Рупърт.

Освен това харесвах Колъм, въпреки че явно възнамеряваше да ме държи тук за неопределено време. Е, ще видим, мислех си, докато се стараех с ружа. Дугал беше казал, че пациентът ми е в обора, нали? А там имаше коне, с които беше възможно човек да избяга. Веднага след като приключех със Залата, щях да потърся Джейми Мактавиш.

А Залата се оказа, ами, залата - тази, в която бяхме вечеряли. Ала сега изглеждаше различно. Масите, скамейките и столчетата бяха избутани до стените, главната маса не се виждаше, заменена от голям резбован стол от тъмно дърво, покрит - така предполагах, - с традиционната носия на клана, тъмнозелено и черно с по-бледи червено-бели мотиви. По стените висяха клонки зеленика, а на пода бяха опънати черги.

Млад гайдар настройваше малкия си инструмент зад празния стол. До него се бяха наредили навярно близките съветници на Колъм: мъж със слабовато лице, тесни карирани панталони и дълга риза, оплешивяващ дребосък с украсено с брокат палто - очевидно писар, защото седеше на малка маса с мастилница, пера и хартия, - двама мускулести мъже с полички, които стояха в позата на бодигардове, а малко по-встрани - един от най-едрите мъже, които бях виждала някога.

Удивена, вперих поглед във великана. Четинеста черна коса растеше от темето му почти до веждите. Подобно окосмяване покриваше огромните му предмишници - беше навил ръкавите на ризата чак до лактите. За разлика от повечето останали мъже, великанът не изглеждаше въоръжен, с изключение на мъничък нож в единия ботуш. Едва отличавах дръжката сред гъсталака от косми по краката му, над шарените чорапи. Огромен кожен колан опасваше кръста му, ала не виждах нито кама, нито меч. Въпреки размерите си, мъжът имаше весело изражение и като че ли се шегуваше с този с карираните панталони, който до него приличаше на кукла.

Гайдарят ненадейно започна да свири - гайдата му нададе пронизителен писък, който лека-полека се превърна в нещо като мелодия.

Присъстваха около трийсет-четирийсет души, всички по-добре облечени и спретнати от гостите предната нощ. Обърнаха глави към другия край на залата, където след известна пауза в мелодията влезе Колъм, следван на няколко крачки от Дугал.

И двамата Макензи носеха очевидно церемониални дрехи - тъмнозелени полички и добре скроени палта. Палтото на Колъм беше бледозелено, а това на Дугал - червеникавокафяво. Наметките им падаха свободно пред гърдите, прикрепени с по една голяма, украсена с бижу брошка. Колъм бе пуснал черната си коса, внимателно намазана с масло и накъдрена по раменете. Тази на Дугал още беше на опашка, почти със същия цвят като палтото му.

Колъм бавно обходи цялата зала, кимаше и се усмихваше на хората и от двете си страни. Столът му се намираше до една арка. Можеше да влезе оттам, а не от противоположния край на залата. Значи беше нарочно - тази показност на недъга му и клатушкането му по дългия път към мястото му. Нарочен бе и контрастът с високия му по-малък брат, който гледаше право напред и следваше Колъм, като застана зад дървения стол.

Колъм седна и изчака за момент, след което вдигна ръка. Мелодията на гайдата се разплете в абсурден хленч и „Залата“ започна.

Бързо ми стана ясно, че това е редовното събиране, на което владетелят на замъка Леох раздава правосъдие на подчинените си и хората, живеещи по земите му, като изслушва техните просби и решава спорове. Имаше си и протокол - плешивият писар прочиташе някое име и съответният човек заставаше пред Колъм.

Макар някои от тях да говореха английски, повечето разисквания се случваха на келтски. Вече бях забелязала, че езикът включва много въртене на очи и тропане с крак за по-голяма убедителност, така че ми бе трудно да преценя колко сериозен е даден иск само по поведението на участниците.

Точно когато реших, че един от просителите, доста опърпана особа с огромна кожена торба на врата^1, сякаш направена от цял бобър, обвинява съседа си в най-малкото в убийство, палеж и прелюбодейство с жена му, Колъм вдигна вежди и каза нещо на бърз келтски, така че и обвинителят, и обвиняемият почти паднаха от смях. Обвинителят обърса сълзите си и кимна, като се здрависа с доскорошния си враг, а писарят разигра перото си по листа със звук на миши крачка.

Аз бях пета в програмата. Навярно мястото ми е било преценено така, че на всички в тълпата да им стане ясно колко важно е присъствието ми в замъка.

Заради мен се говореше на английски.

- Госпожо Бюшамп, бихте ли излязла напред? - обади се писарят.

Подбутната ненужно от здравата ръка на госпожа Фицгибънс, аз се спрях пред Колъм и направих доста нескопосан реверанс, както бях видяла да правят другите жени. Обувките ми не бяха нито лява, нито дясна - просто две издължени парчета оформена кожа, с които грациозните движения бяха на практика невъзможни. Тълпата се раздвижи заинтригувана, когато Колъм ме удостои с честта да стане от стола си. Подаде ми ръка, а аз я поех, за да не се пльосна по лице.

Най-после си върнах нормалната поза, ругаейки наум пантофите. Вдигнах глава и погледът ми срещна гърдите на Дугал. Явно той трябваше да поеме отговорността за посещението ми - или пленничеството ми, в зависимост от гледната точка. С интерес зачаках да науча как точно двамата братя са се разбрали да обяснят присъствието ми.

- Сър - започна Дугал, като се поклони церемониално на Колъм, - молим за снизхождението и милостта ви, що се отнася до тази дама, на която са нужни помощ и убежище. Госпожа Клеър Бюшамп, английска дама от Оксфорд, е преживяла нападение от бандити, убили най-подло слугата й, избягала е във вашите гори и там я открихме и спасихме. Молим замъкът Леох да й предложи убежище, докато... - той направи пауза и устата му се изкриви в цинична усмивка - ...докато английските й роднини не научат за местоположението й и не й осигурят безопасно връщане у дома.

Не пропуснах ударението на „английските“, нито пък останалите в залата. Значи щяха да ме търпят, но и да ме гледат с подозрение. Ако беше споменал мои френски роднини, щях да съм в позицията на добре дошъл, макар и неканен гост. Щеше да ми е по-трудно да се измъкна от замъка, отколкото предполагах.

Колъм ми се поклони и ми предложи безграничното гостоприемство край огнището си, или нещо подобно. Отново направих реверанс, малко по-добре отпреди, и се върнах сред другите, споходена от любопитни и като цяло дружелюбни погледи.

Досега казусите бяха вълнували най-вече участниците. Наблюдателите често си говореха тихо и очакваха своя ред. Моето появяване обаче бе посрещнато с догадки и шушукане, но като че ли по-скоро добронамерени.

Ала сега залата се оживи още повече. Пред феодала пристъпи едър мъж, помъкнал младо момиче. Тя изглеждаше на около шестнайсет, хубава, с нацупени устни и дълга руса коса, вързана със синя лента. Застана сама пред Колъм, а мъжът зад нея занарежда нещо на келтски, като размахваше ръце и от време на време я сочеше обвинително. Сред тълпата се надигна шепот.

Госпожа Фицгибънс, седнала на здрава табуретка, проточваше врат напред. Приведох се към нея и прошепнах:

- Какво е направила?

Тя отвърна, без да движи устни или да откъсва очи от действието.

- Баща й я обвинява в разпътно поведение. Виждала се неблагопристойно с младежи срещу волята му Иска Макензи да я накажат за неподчинението й.

- Да я накажат ли? Как?

- Шшг.

Вниманието на всички се беше насочило към Колъм, който обмисляше какво да прави с момичето и баща й. Като гледаше ту нея, ту него, той заговори. Почука намръщен с юмрук по страничната облегалка на стола и през тълпата премина тръпка.

- Реши - прошепна госпожа Фицгибънс, макар и да ми бе ясно. Решението му също ми бе ясно. Великанът се размърда, като спокойно разкопча кожения си колан. Двамата пазачи я сграбчиха за ръцете и я обърнаха с гръб към Колъм и баща й. Тя се разплака, но не възрази. Тълпата наблюдаваше с вниманието, типично за зрителите на публични екзекуции и пътни произшествия. Ненадейно от задния край на тълпата се издигна келтски глас.

Хората се обърнаха, за да видят кой говори. Госпожа Фицгибьнс също се обърна и дори се надигна на пръсти. Нямах представа какво каза, ала сякаш разпознах гласа, дълбок, но мек, и изговаряше крайните съгласни малко по-рязко.

Тълпата се раздели и пред стола на феодала пристъпи Джейми Мактавиш. Наклони почтително глава към Големия Макензи и каза още нещо. Думите му предизвикаха спор. Включиха се Колъм, Дугал, дребният писар и бащата на момичето.

- Какво става? - попитах госпожа Фиц. Пациентът ми изглеждаше много по-добре, макар да беше още блед. Отнякъде беше намерил чиста риза и беше втъкнал празния десен ръкав в поличката си.

Госпожа Фиц наблюдаваше случката с огромен интерес.

- Момчето предлага да поеме наказанието вместо девойката - каза тя разсеяно и надникна над рамото на един мъж пред нея.

- Какво? Ранен е! Не може да му позволят! - Говорех възможно най-тихо, за да се слее гласът ми с тези от тълпата.

Госпожа Фиц поклати глава.

- Не знам, моме. Сега го говорят. Разрешено е мъж от собствения й клан да направи такова предложение, но момчето не е Макензи.

- Не е ли? - попитах изненадана. Очаквах всички от групичката на похитителите ми да са от клана.

- Разбира се, че не е - нетърпеливо отвърна госпожа Фиц. - Не му ли виждаш шарката на наметката?

И наистина я видях, сега, когато госпожа Фиц ми обърна внимание. Джейми също носеше наметка за лов в нюанси на зеленото и кафявото, ала цветовете бяха различни от тези на останалите мъже. Кафявото беше по-тъмно, почти като дървесна кора, с бледосини райета.

Явно последните думи на Дугал се оказаха решаващи. Съвещаващата се групичка се разпръсна и тълпата се смълча и зачака. Пазачите пуснаха момичето, което се скри сред хората, а Джейми пристъпи напред, за да заеме мястото й. Взрях се в сцената с ужас, когато посегнаха да го хванат, но той каза нещо на келтски на великана с кожения колан и двамата пазачи се отдръпнаха. Невероятно - широка, дръзка усмивка грейна за миг на лицето му. Още по-странно бе, че великанът му отвърна със същото.

- Какво каза? - попитах преводачката си.

- Избира юмруци, а не колана. Мъж може да предпочете това, жена - не.

- Юмруци?! - Нямах време за още въпроси. Изпълнителят на присъдата засили юмрук с размерите на бут пушена шунка и го заби в корема на Джейми, който се преви и се задави, останал без дъх. Мъжът изчака Джейми да се изправи, приближи се и нанесе няколко бързи удара в ребрата и ръцете. Джейми не правеше опит да се защити и само местеше центъра на тежестта си, за да не падне.

Последва юмрук в лицето. Трепнах и несъзнателно затворих очи, когато Джейми отметна глава. Изпълнителят на наказанието чакаше между ударите, като внимаваше да не събори младежа и да не го удря твърде често на едно и също място. Беше премислен побой, така че да насини и нарани, ала не и да осакати. Едно от очите на Джейми се подуваше и той дишаше тежко, но иначе не изглеждаше особено зле.

Наблюдавах на тръни, да не би някой удар да нарани повторно рамото. Превръзките ми още държаха, ала при такъв развой - едва ли задълго. Колко щеше да продължи? Всички се бяха смълчали и се чуваше само глухият сблъсък на плът в плътта и тихи стенания.

- Малкия Ангъс ще спре при първа кръв - прошепна госпожа Фиц, догадила въпроса ми. -Обикновено когато му счупи носа.

- Варварщина - изсъсках яростно. Неколцина край нас ни изгледаха укоризнено.

Изпълнителят явно беше решил, че наказанието е продължило колкото е нужно. Засили се и нанесе мощен удар - Джейми се олюля и падна на колене. Двамата пазачи избързаха да го изправят на крака и когато вдигна глава, от разбитата му уста капеше кръв. Тълпата избухна в облекчени разговори, а изпълнителят се отдръпна, доволен от изпълнената присъда.

Един от пазачите придържаше Джейми за ръката и го шамаросваше, за да му избистри главата. Момичето не се виждаше никакво. Джейми отново вдигна глава и впери поглед право в гиганта. За мое изумление отново се усмихна - окървавените устни помръднаха.

- Благодаря - рече той с мъка и се поклони, преди да се обърне. Тълпата върна интереса си към Големия Макензи и следващия казус.

Джейми излезе през вратата в отсрещния край на залата. Беше ми по-важен от раздаването на правосъдие, така че си взех довиждане с госпожа Фицгибънс и си проправих път към него.

Настигнах го в малък страничен вътрешен двор - подпираше се на един кладенец и попиваше кръв от устата си с крайчеца на ризата.

- Ето, вземи това - подадох му кърпичка от джоба си.

- Мхъ. - Приех сумтенето за благодарност.

Вдигаше се бледо, мътно слънце и на светлината му внимателно огледах младежа. Разцепена устна и зле подуто око бяха най-тежките контузии, макар че отпечатъците по челюстта и врата му също щяха да посинеят скоро.

- Прехапал ли си се?

- Мхъ. - Той се наведе и отворих устата му, като внимателно обърнах долната устна -дълбока резка и малки следи от зъби, от които се процеждаха кръв и слюнка.

- Вода - рече той с мъка и попи кървавата струйка по врата си.

- Да. - За щастие на ръба на кладенеца имаше кофа с купичка. Джейми изплакна уста и плю няколко пъти, след това си наплиска лицето.

- Защо го направи? - попитах.

- Кое? - Той се поизправи и обърса лице с ръкава си. Опипа леко устната си и потръпна.

- Защо предложи да те накажат вместо момичето. Познаваш ли я? - Не исках да любопитствам твърде много, но държах да узная в какво се корени донкихотовският жест.

- Мярвал съм я. Не сме си говорили.

- Тогава защо?

Той сви рамене, от което също потръпна.

- Голям срам щеше да е за нея да я бият в Залата. За мен е по-лесно.

- По-лесно? - повторих удивено, докато се взирах в разнебитеното му лице. Той проверяваше целостта на ребрата си, но вдигна глава и ми се усмихна лекичко.

- Да. Много е малка. Щеше да е посрамена пред всичките си познати и това дълго щеше да я мъчи. Мен само ме поочукаха, ще ми мине за ден-два.

- Но защо ти? - попитах. Въпросът сякаш му се стори странен.

- Защо не аз?

„Защо не ти ли? - прииска ми се да извикам. - Защото не я познаваш, тя нищо не значи за теб. Защото вече си ранен. Защото се иска много специален кураж, за да стоиш насред пълна зала и да позволиш огромен мъж да те налага в лицето, независимо от мотива ти.“

- Ами, мускетна сачма през трапецовидния мускул може да се счита за добра причина да не го направиш - отбелязах сухо.

Това като че ли го разведри и той докосна раната си.

- Трапецовиден, така ли се казва? Не знаех.

- Ах, ей те, момче! Намерили сте се с лечителката. Може би няма да ти трябвам тогава. -Госпожа Фицгибънс се клатушкаше, леко странично, през тесния вход към дворчето. Държеше поднос с няколко буркана, голяма купа и чиста ленена кърпа.

- Само му дадох малко вода - рекох. - Мисля, че не е лошо ранен, но не съм сигурна какво мога да сторя за него, освен да му измия лицето.

- Ах, все нещо може да се направи - рече тя спокойно. - Това око, например. Дай да погледна, момче.

Джейми услужливо приседна на ръба на кладенеца и обърна лице към нея. Месестите пръсти на жената докоснаха лилавия оток и оставиха бледи следи, които бързо изчезнаха.

- Още кървиш под кожата. Пиявиците ще помогнат. - Вдигна похлупака на купата, разкривайки няколко плужека, дълги около пет сантиметра и покрити с неприятна на вид течност. Тя загреба две от създанията и притисна едното в плътта под веждата, а другото -точно под окото.

- Когато синината се образува докрай, пиявиците не вършат работа - обясни ми тя. - Но ако такова подуване расте, значи кръвта още тече под кожата и пиявиците могат да я изсмучат.

Наблюдавах удивена и отвратена.

- Не боли ли? - попитах Джейми. Той поклати глава и плужеците се заклатушкаха гнусно.

- Не. Малко е студено, нищо повече.

Госпожа Фиц се суетеше с бурканите и бутилчиците си.

- Хората не използват пиявиците както трябва. Много помагат понякога, но ако знаеш как. Използваш ли ги на стара синина, пият здрава кръв и не вършат работа. И трябва да внимаваш, да не са твърде много наведнъж. Ще отслабят някой болен, особено ако вече е загубил кръв.

Слушах внимателно и запомнях, но искрено се надявах да не се налага да ги използвам.

- Сега, момко, изплакни си устата с това. Ще прочисти раните и ще облекчи болката. Отвара от върбова кора - обясни ми, - с малко стрит корен от перуника.

Кимнах. Помнех смътно от една стара лекция по ботаника, че върбовата кора съдържа салицилова киселина, активната съставка в аспирина.

- Върбовата кора няма ли да засили кървенето? - попитах.

Госпожа Фиц кимна одобрително.

- Да. Така става понякога. Затова после му даваш жълт кантарион в оцет. Той спира кръвта, ако го набереш по пълнолуние и хубаво го смачкаш. - Джейми послушно изплакна уста с оцетния разтвор, а очите му се насълзиха.

Пиявиците се бяха напили и се бяха се подули четворно на размерите си. Тъмната им сбръчкана кожа беше изопната и лъщеше - приличаха на мокри речни камъчета. Едната ненадейно падна и отскочи от земята в краката ми. Госпожа Фиц ловко я вдигна, въпреки килограмите си, и я пусна в купата. Хвана внимателно другата точно зад челюстите и леко подръпна.

- Не трябва твърде силно - рече тя. - Понякога се пукат. - Потръпнах неволно. - Но ако са почти пълни, лесно се откачат. Не искат ли, остави ги да паднат сами. - Пиявицата наистина се откачи лесно, оставяйки след себе си тънка струйка кръв. Обърсах раничката с крайчето на кърпата, потопено в оцетния разтвор. С изненадана установих, че пиявиците са помогнали - подуването бе спаднало значително, а окото почти можеше да премигва. Госпожа Фиц го огледа критично и реши да не използва още пиявици.

- Утре на нищо няма да приличаш, момко, дума да няма - рече тя, клатейки глава, - но поне ще виждаш с това око. Трябва ти парче сурово месо на отока и супа с малко пиво, да те подсили. Ела след малко в кухнята, ще ти намеря нещо. - Взе подноса и направи кратка пауза. - Хубаво, че го направи, момко. Лери ми е внучка, знаеш. Благодаря ти вместо нея. Дано и тя се сети, ако има някакво възпитание. - Потупа Джейми по бузата и се отдалечи с тежка стъпка.

Огледах го внимателно - старинният лек си беше свършил работата чудесно. Клепачът имаше почти нормален цвят и съвсем леко се беше подул, а раната в устната бе чиста, само малко по-тъмна от останалата тъкан.

- Как се чувстваш? - попитах.

- Добре. - Сигурно съм го изгледала недоумяващо, защото той се усмихна, леко, за да щади устата си. - Само синини са. Отново ти благодаря - лекуваш ме за трети път в три дни. Сигурно си мислиш, че само белята си търся.

Докоснах една морава следа на челюстта му.

- Не си я търсиш. Но и не бягаш от нея. - Нещо жълто-синьо се мярна в края на дворчето. Идваше момичето, Лери. Спря, щом ме видя.

- Мисля, че някой иска да говори с теб насаме - рекох. - Ще те оставя. Но още утре може да свалим превръзките на рамото ти. Ще се видим тогава.

- Да. Отново ти благодаря. - Леко стисна ръката ми за довиждане. Тръгнах си, като пътьом огледах с любопитство момичето. Отблизо беше още по-хубава, с яркосини очи и кожа като розов цвят. Когато погледна Джейми, сякаш цялата се озари. Запитах се дали галантният му жест е бил чак толкова алтруистичен.

На следващата сутрин ме събудиха писукащи птички и суетящи се хора. Облякох се и се ориентирах из ветровитите коридори на път към залата. Тя отново се беше превърнала в трапезария и слугите разнасяха огромни котели с каша и пити на жар, поръсени с меласа. Ароматът на топла храна бе толкова силен, че човек можеше почти да се облегне на него. Още не се ориентирах съвсем добре, но закуската ме укрепи достатъчно, за да поизследвам.

Открих госпожа Фицгибънс, в тесто чак до пухкавите лакти, и заявих, че искам да намеря Джейми, за да сваля превръзките и да видя как зараства раната му. Тя извика едно момче прислужник с махване на мощната си побеляла от брашно ръка.

- Малък Алек, я изтичай да намериш Джейми, новия отговорник по конете. Кажи му да дойде, за да му прегледат рамото. Ще сме в билковата градина. - Щракна рязко с пръсти и малчуганът хукна да намери пациента ми.

Госпожа Фиц заръча на една прислужница да довърши, изплакна ръце и се обърна към мен.

- Има време, докато се върнат. Искаш ли да разгледаш билковата градина? Познаваш някои растения и ако искаш, можеш да помагаш в свободното си време.

Градината, важно хранилище на лековити билки и подправки, бе сгушена в едно от вътрешните дворчета, достатъчно голямо, за да позволява слънце, ала и скрито от пролетните ветрове. Имаше си собствен кладенец. В западния край растеше розмарин, на юг - лайка, а на север - щир. В източния край се издигаше стената на замъка, допълнителен заслон от прищевките на времето. Разпознах стъблата на късни минзухари и нежните листа на киселеца в богатата черна почва. Госпожа Фиц ми посочи напръстник, тученица и ранилист, заедно с още няколко, които не познавах.

Късната пролет беше за садене. В кошницата си госпожа Фиц носеше изобилие от чеснови глави, от които щяха да поникнат летните посеви. Матроната ми я подаде, заедно с пръчка за садене. Явно достатъчно бях мързелувала - докато Колъм намереше някаква полза от присъствието ми, госпожа Фиц щеше да намира работа за човек със свободно време като мен.

- Ето, мила. Засади ги по южния край, между мащерката и напръстника. - Показа ми как да разделям главите, без да разкъсвам обвивката на скилидките, и как да ги засаждам. Простичко беше - заравях всяка скилидка в земята с тъпия край надолу, на около 4-5 сантиметра под повърхността. Госпожа Фиц се надигна от земята и изтръска полите си.

- Запази няколко глави - посъветва ме. - Раздели ги и ги посади поотделно тук-там из градината. Чесънът пази другите растения от буболечки. Лукът и белият равнец - също. Обери и мъртвите цветчета на невена, но ги запази, полезни са.

Многобройни невени осейваха градината и цъфтяха в ярко златисто. Точно тогава малчуганът, който търсеше Джейми, се появи запъхтян и съобщи, че пациентът отказвал да се откъсне от работата си.

- Вика - изпъхтя момчето, - че не е толкова зле, та да му трябва лекуване, но благодари за вниманието.

Госпожа Фиц сви рамене, макар съобщението да не беше това, на което се надявах.

- Щом не ще, не ще. Но ти, моме, може да наминеш към конните пасбища по обед. Може да не спре, за да го лекуват, но ще спре, за да яде, доколкото познавам младите момчета. Младият Алек ще се върне да те заведе дотам.

Госпожа Фиц ме остави да засадя останалия чесън и се понесе като галеон, а младият Алек я последва с подскоци.

Работих с удоволствие през останалата част от сутринта - садях чесън, обирах прецъфтели цветове, плевях и водех вечната битка на градинаря с плужеци, охлюви, бръмбари и тем подобна напаст. Ала тук се борех с тях с голи ръце, без помощта на химически средства. Така се бях вглъбила, че не забелязах кога младият Алек се е върнал - трябваше да се прокашля, за да му обърна внимание. Явно не си падаше по празните приказки, защото едва ме изчака да се изправя и да се отръскам от пръстта, преди да се шмугне през портата на дворчето.

Пасбището, където ме заведе, бе далеч от конюшните, насред голяма ливада. Три млади коня играеха жизнерадостно наблизо. Покрита с леко одеяло червеникавокафява млада кобила бе завързана за оградата.

Джейми внимателно се примъкваше от едната й страна, а тя го наблюдаваше със силно подозрение. Той постави леко длан на гърба й, като й говореше тихо, готов да се отдръпне, ако кобилата се възпротиви. Тя завъртя очи и изпръхтя, но не помръдна. Без да спира да говори, той много бавно се качи на гърба й. Кобилата се поизправи и направи крачка встрани, но той настоя, повишавайки тон.

Тогава кобилата завъртя глава и видя, че с момчето приближаваме. Надуши беда, изправи се на задните си крака и изцвили. Завъртя се към нас и притисна Джейми към оградата. Пръхтейки и ритайки със задните си крака, тя подскочи и се опита да се освободи от въжето. Джейми се претърколи от другата страна на оградата, по-далеч от копитата й. Изправи се с мъка, като ругаеше на келтски, и се обърна, за да види кой му е попречил да си свърши работата.

Когато ни видя, гръмоносното му изражение се смени с такова на учтиво гостоприемство, макар да стана ясно, че не сме се появили в най-подходящия момент. Кошницата с обяд, предвидливо дадена ни от госпожа Фиц, която наистина познаваше младите мъже, му върна голяма част от доброто настроение.

- Добре де, успокой се, зверче проклето - скара се той на кобилата, която още не се бе укротила. Джейми изпрати младия Алек да си ходи с приятелско пляскане по врата, взе от земята одеялото на кобилата, изтръска го от прахта и го разстла пред мен.

Тактично реших да не споменавам премеждията с животното, а налях бира и извадих няколко парчета хляб и сирене.

Той яде много съсредоточено, което ми напомни за отсъствието му от трапезарията преди две вечери.

- Проспах го - каза той, когато го попитах. - Когато те оставих, заспах веднага и се събудих чак вчера по зазоряване. Вчера след Залата поработих и седнах на бала слама, за да отпочина преди вечеря. - Засмя се. - Събудих се тази сутрин, още тук, а един кон ми гризеше ухото.

Стори ми се, че почивката му се е отразила добре - синините от вчера тъмнееха, ала край тях кожата бе с хубав цвят, пък и апетитът му беше голям.

Той привърши храната и обра с навлажнен пръст трохичките от ризата си.

- Добър апетит имаш - казах през смях. - Ако нямаше друго, сигурно щеше да ядеш трева.

- Ял съм трева - съвсем сериозно отвърна той. - Не е лоша, но не засища.

Изненадах се и помислих, че се шегува.

- Кога?

- Зимата, по-миналата година. Живеех без подслон - в гората, - с... с едни момчета, правихме набези през границата. Повече от седмица никак не ни вървеше, нямахме храна. От време на време някой пастир ни даваше пита, но тези хора са толкова бедни, че най-често нямат какво да споделят. Но все ще намерят по нещо, дори за непознат. Двайсетима обаче идват в повече, дори за гостоприемството на един планинец.

Той се ухили ненадейно.

- А чувала ли си... не, едва ли. Щях да попитам дали си чувала каква молитва казват пастирите.

- Не. Каква е?

Той отметна косата от очите си и изрецитира:

Хайде, сядайте на масата, да не ви събирам с пръчка,

яжте колкото коремът ви държи,

в корема, не в торбата.

Хайде, да не ви събирам с пръчката. Амин.

- Не в торбата ли? - попитах разбиращо.

Той потупа кожената торба на колана си.

- Тази.

Посегна към стрък дълга трева и го изкорени. Завъртя го между длани и главата на стръка се откъсна.

- Късно дойде зимата тогава и беше мека, иначе нямаше да издържим. Обикновено се намираше по някой заек - ядяхме ги сурови, когато не можехме да рискуваме с огън. Понякога хващахме дори дивеч, но тогава от дни не бяхме попадали на нищо.

Белите му зъби сдъвкаха стръка трева. Аз също откъснах един и го гризнах от края. Беше сладко-кисел, но не повече от 2-3 сантиметра ставаха за ядене.

Джейми хвърли остатъка от своя стрък, откъсна още и продължи да разказва:

- Беше навалял малко сняг няколко дни по-рано - само тънък слой под дърветата, навсякъде другаде - кал. Търсех плесени, нали знаеш, големите оранжеви неща, дето растат в основата на дърветата. Пробих снега с крак и стигнах до парче трева между две дървета. Явно от време на време там е греело слънце. Обикновено сърните изриват снега и я изяждат тревата чак до корените. Още не бяха стигнали до тази и си помислих: „Ако те презимуват така, защо не и аз?“ Бях толкова гладен, че бих си сварил обувките, но ми трябваха, тъй че ядох трева, чак до корените, като сърна.

- От колко време бяхте без храна? - попитах удивена.

- Три дни без нищо и седмица с по шепа каша: овес и мляко. Да - рече той, замислено загледан в стръка трева в ръката си, - зимната трева е жилава и кисела, не като тази, но не ми пречеше. - Внезапно ми се ухили широко. - Обаче не обърнах внимание на това, че сърните имат четири стомаха, а аз само един. Ужасно ме присви и дни наред имах газове. Един от по-старите ми каза, че ако ще ям трева, трябва първо да я сваря, но тогава не го знаех. И да го знаех, бях твърде гладен, за да чакам. - Той стана и се наведе да ми подаде ръка: - По-добре да се връщам на работа. Благодаря за храната, моме. - Връчи ми кошницата и се запъти към конюшните, а косата му лъщеше на слънцето като купчина златни и медни монети.

Върнах се бавно в замъка. Мислех си за хората, които живеят в студената кал и ядат трева. Чак във вътрешния двор се досетих, че съвсем съм забравила за рамото му.

1Част от шотландската народна носия. - Бел. прев.

7. КИЛЕРЪТ НА ДЕЙВИ БИЙТЪН

С изненада установих, че един от хората на Колъм ме чака при портата на замъка. Господарят щял да ми е задължен, ако съм го била посетила в покоите му.

Там дългите прозорци бяха отворени и вятърът свистеше през клоните дърветата и нахлуваше в помещението. Сякаш още бях навън.

Колъм пишеше нещо на писалището си, но спря веднага и стана, за да ме посрещне. След като ме попита как съм и дали съм в добро здраве, той ме поведе към клетките до стената, където се полюбувахме на малките обитатели, които подсвиркваха и подскачаха сред листата, превъзбудени от вятъра.

- Дугал и госпожа Фиц твърдят, че сте много умела целителка - вметна Колъм, като пъхна пръст в металната мрежа на клетката. Навярно свикнала, малка сива овесарка се спусна и се приземи леко на него, стисна то с малките си нокти и разпери криле за равновесие. Колъм леко я погали по главата с мазолест пръст на другата си ръка. Това ме учуди - не приличаше на човек, който би вършил черна работа.

Свих рамене.

- Не се иска особено умение, за да превържеш повърхностна рана.

Той се усмихна.

- Може би, но пък се иска умение да го сториш в пълен мрак край пътя, нали? А госпожа Фиц казва, че сте наместила пръста на един от малчуганите и сте превързала опарената ръка на една от помощничките й в кухнята.

- И това не е особено трудно - отвърнах, като се чудех накъде бие. Той направи знак на един от прислужниците си, който бързо извади малка покрита купа от едно чекмедже. Свали похлупака и започна да пръска семената през мрежата. Птичките скочиха от клоните и заподскачаха по пода като топки за крикет, а овесарката се присъедини към тях.

- Нямате връзки с клана Бийтън, нали? - попита той. Спомних си въпроса на госпожа Фицгибънс при първата ни среща. Беше ме попитала същото.

- Никакви. Какво общо имат те с медицината?

Колъм ме изгледа изненадан.

- Не сте чувала за тях? Целителите от клана Бийтън са всеизвестни сред планинците. Пътуващи знахари. Всъщност известно време един от тях беше отседнал тук.

- Беше? Какво му се е случило? - попитах.

- Умря - отвърна Колъм, без да се церемони. - Разболя се от треска и си замина за по-малко от седмица. Оттогава не сме имали лечител, с изключение на госпожа Фиц.

- Тя изглежда много веща - рекох, като се сетих колко ефикасно се бе справила с нараняванията на Джейми. Оттам пък се сетих какво ги беше предизвикало и ме заля вълна неприязън към Колъм. Неприязън и предпазливост. Този мъж беше законът, жури и съдия за хората във владенията си - и очевидно бе свикнал да получава каквото поиска.

Той кимна, още вглъбен в птиците. Пръсна остатъка от семената в посоката на закъсняло сиво-синьо коприварче.

- О, такава е. Много я бива в тези неща, но си има твърде много работа и така, да командва целия замък и мен - каза той и ми се усмихна очарователно. - Чудех се, след като понастоящем нямате толкова работа, дали бихте погледнала какво е оставил след себе си Дейви Бийтън. Може да се досетите за какво служат някои от церовете му.

- Ами... сигурно бих могла. Защо не? - Всъщност вече се отегчавах от настоящия си маршрут между градината, помещението за дестилиране на алкохол и кухнята. Любопитно ми беше да видя какво е считал за полезно покойният господин Бийтън.

- Аз или Ангъс можем да заведем дамата, сър - предложи прислужникът.

- Не го мисли, Джон - каза Колъм и с внимателен жест го отпрати. - Сам ще заведа госпожа Бюшамп.

Напредъкът му надолу по стълбите беше бавен и очевидно болезнен. Ала не поиска помощ и аз не му предложих.

Работната стая на Бийтън се оказа в отдалечено кътче на замъка, скрито зад кухните. Бе близо само до гробището, където сега се помещаваше самият Бийтън. Тясната тъмна стаичка се намираше при външната стена на замъка и единственият прозорец беше просто процеп високо в една от стените, така че плосък лъч светлина разделяше мрака под тавана от сумрака в останалата част от стаята.

Взирайки се над рамото на Колъм в удавените в сенки кътчета, забелязах висок килер с десетки малки чекмеджета, всяко с надпис. Буркани, кутии и стъкленици с всякакви форми и размери бяха старателно подредени на рафтовете над един тезгях, където покойният Бийтън явно бе смесвал лекарствата си, ако можех да съдя по петната и хваналото коричка хаванче.

Колъм влезе преди мен. Прашинки блещукаха на светлината и се носеха нагоре, раздвижени от присъствието ни, сякаш влизахме в току-що отворена гробница. Той постоя, за да привикнат очите му, и продължи бавно, като се оглеждаше. Стори ми се, че не беше влизал тук.

Наблюдавах го, докато напредваше несигурно през стаята, и казах:

- Знаете ли, масажът би помогнал. За болката, имам предвид.

Сивите му очи проблеснаха и за миг ми се прииска да не се бях обаждала, но изражението му почти веднага доби познатия вид на любезно внимание.

- Трябва да е силен - продължих, - особено в основата на гръбнака.

- Знам - отвърна той. - Нощем го прави Ангъс Мхор. - Той се поспря и прокара пръст по една от стъклениците. - Значи наистина знаете немалко за лечите лството.

- По-скоро малко. - Внимавах, за да не се налага да ме изпитва, като ме кара да разпознавам лекарствата в помещението. На етикета на стъкленицата в ръката му пишеше ПУРЛЕС ОВИС. Кой знае какво беше това! За щастие той върна стъкленицата на мястото й и прокара предпазливо ръка по прахта, покрила един голям сандък до стената.

- Отдавна никой не е идвал тук - каза той. - Ще кажа на госпожа Фиц да изпрати някое от девойчетата да поразчисти.

Отворих вратата на един скрин и се закашлях сред облак прах.

- Да, добра идея - съгласих се. На долния рафт на скрина забелязах дебел том, подвързан със синя кожа. Вдигнах го - под него имаше книга, подвързана с евтин черен плат и много износена по краищата.

Тя се оказа служебният дневник на Бийтън, където спретнато бе записал имената на пациентите си, подробности за болежките им и предписаното лечение. Методичен човек, отбелязах с одобрение. Една от записките гласеше: „Втори февруари, 1741 г. Сара Греъм Макензи, рана на палеца. Причина - убола споменатия пръст на вретено. Лечение с преварен полски джоджен, както и лапа от една част бял равнец, жълт кантарион и цветчета от мише ухо, смесени с фина глина за основа. Мише ухо? Бял равнец? Навярно се намираха в някой от съдовете край мен.

- Палецът на Сара Макензи заздравя ли? - попитах Колъм, като затворих книгата.

- На Сара ли? Хм. Не, мисля, че не.

- Наистина? Чудя се какво се е случило. Може да го погледна по-късно.

Той поклати глава и ми се стори, че прочетох в погледа му мрачно веселие.

- Защо? - попитах. - Да не би да е напуснала замъка?

- Може да се каже - отвърна той. - Мъртва е.

Зяпнах го, а той закрачи обратно към прага.

- Надявах се, че ще се справите по-добре от покойния Дейви Бийтън, госпожо Бюшамп. -На прага той се обърна към мен със язвително изражение. Лъчът светлина го улови като прожектор. - Трудно бихте се справила по-зле - добави и се скри в мрачния коридор.

Обходих няколко пъти тясната стаичка, като оглеждах всичко. Навярно повечето неща бяха боклуци, но може би щях да открия нещо полезно. Извадих едно от малките чекмеджета в шкафа с лекарствата и освободих облак камфорен прах. Е, това беше полезно, няма що. Върнах чекмеджето на мястото му и избърсах пръсти в полата си. Може би трябваше да почакам прислужниците на госпожа Фиц да разчистят, преди да продължа.

Взрях се в сумрачния коридор. Беше празен и тих. Но не бях така наивна, та да вярвам, че наблизо няма никого. Дали заради заповедите или тактичността си, тези, които ме наблюдаваха, не се натрапваха. Но ме наблюдаваха. В градината ме наблюдаваха. Наблюдаваха ме, докато изкачвах стълбите - все някой поглеждаше скришом към мен, за да види в коя посока вървя. Още при пристигането си не пропуснах да забележа въоръжените пазачи под стрехите. Не, със сигурност нямаше да ми позволят да си тръгна, а какво остава да ми дадат средства и кон.

Въздъхнах. Поне бях сама, засега. А наистина имах нужда от малко усамотение.

Неведнъж бях опитвала да мисля за всичко случило се след преминаването ми през каменния кръг. Ала тук нещата се развиваха с такава скорост, че почти нямах време за себе си, освен когато спях.

Но сега като че ли най-после можех да помисля на спокойствие. Отдръпнах прашния сандък от стената и седнах на мястото му, облегната на камъните. Бяха много здрави. Опрях длани в тях и се опитах да си спомня всяка подробност от каменния кръг.

Крещящите канари бяха последното, което наистина си спомнях. Дори в това се съмнявах. Крясъците бяха продължили и след това. Възможно бе звуците да не са идвали от самите камъни, а от... нещото... в което бях пристъпила. Кръгът някакъв портал ли представляваше?

Към какво? Каквото и да беше, нямах думи, с които да го опиша. Процеп във времето навярно, защото съвсем очевидно в един момент бях тогава, а в следващия - сега, като камъните бяха единствената връзка.

И звуците. Макар и стъписващи, сега ми се струваше, че много наподобяваха звуци на битка. Полевата болница, в която работех, бе бомбардирана три пъти през Войната. Макар да знаехме, че паянтовите стени на временните здания няма как да ни защитят, лекарите, сестрите и санитарите се втурваха вътре и се скупчваха заедно за кураж. Куражът е много скъп, когато на метри от теб пищят снаряди и се взривяват бомби. И този вид ужас е най-близкото до онова, което усетих при кръга.

Тогава осъзнах, че всъщност си спомням някои неща за самото пътуване, макар и много бегло. Спомних си чувството, че се боря физически, сякаш хваната в течение. Борих се с него, каквото и да бе то. В това течение имаше и образи. Не точно визуални, а по-скоро като недовършени мисли. Някои ме ужасяваха и затова се борех с тях, докато... преминавах. Дали не съм се носила към други? Струваше ми се, че се бях стремила някак да изплувам. Дали не бях избрала да се появя тук, защото предлагаше убежище от водовъртежа?

Тръснах глава. Така не стигах до отговори. Нищо не ми беше ясно, освен стремежът ми да се върна при каменния кръг.

- Госпожо? - Плах гласец ме принуди да вдигна глава. Две момичета, на не повече от седемнайсет, ме гледаха срамежливо оттатък прага. Бяха облечени в грубо платно, носеха дървени обувки, а на главите си имаха забрадки. Девойката, която се беше обадила, носеше четка и няколко сгънати парчета плат, а другата - димяща кофа. Момичетата на госпожа Фиц, които щяха да почистят стаята.

- Нали няма да ви пречим, госпожо? - попита притеснено едното.

- Не, не - уверих ги. - И бездруго си тръгвах.

- Пропуснахте обяда - уведоми ме другото момиче. - Но госпожа Фиц ми каза да ви кажем, че в кухнята има храна. Когато искате, да отидете.

Хвърлих поглед към прозореца в края на коридора. Слънцето леко преваляше и рязко усетих глад. Усмихнах се на момичетата.

- Може и така да сторя. Благодаря.

Отново занесох обяд на Джейми, опасявайки се, че иначе отново ще забрави да яде. Докато седяхме на тревата и той се хранеше, го попитах защо е живял сред пущинаците и е крадял добитък по границата. Достатъчно бях видяла и от посетителите от съседните села, и от жителите на самия замък, за да знам, че Джейми е отгледан в по-благородна среда и е много по-добре образован. Като че ли идваше от заможно семейство, ако съдех по описанието на фермата му. Защо бе тъй далеч от дома?

- Аз съм престъпник - каза той, сякаш се изненада, че не зная. - Англичаните са обявили награда от десет златни лири за главата ми. Не колкото за някой бандит, който граби по пътищата, но и повече от джебчия.

- Само за възпрепятстване на реда? - Не можех да повярвам. Десет златни паунда бяха половината приход от малка ферма. Не си представях как един избягал затворник би струвал толкова на англичаните.

- О, не. И за убийство. - Задавих се с хапката хляб и кисела краставичка. Джейми ме потупа по гърба, докато можех отново да продумам.

С насълзени от усилието очи попитах:

- К-кого си убил?

Той сви рамене.

- Ами, малко е необичайно. Всъщност не убих този, заради чието убийство обявиха наградата. Но пък съм видял сметката на няколко червенодрешковци, така че не е несправедливо.

Той направи пауза и пораздвижи рамене, сякаш ги търкаше в невидима стена. Бях забелязала, че му е навик, когато първата сутрин в замъка се погрижих за рамото му и зърнах белезите по гърба му

- Беше при форт Уилям. Ден-два не можех да се движа, след като ме биха втория път, а от раните ме хвана треска. Когато отново можех да стоя прав, някои... приятели се постараха да ме измъкнат, по начин, който по-добре да не описвам. Така де, вдигнахме малко врява и един старши сержант беше застрелян - по една случайност този, които ме беше бил първия път. Не бих го застрелял - нямах нищо лично против него, а и бях твърде слаб, за да правя каквото и да било, освен да се държа за коня. - Широката му уста се присви, а устните му изтъняха. -Макар че, ако беше капитан Рандал, щях да се постарая.

Той отпусна рамене и ленената риза се опъна по гърба му Сви рамене и продължи:

- Но обвиниха мен. Затова сам не се отдалечавам от замъка. Толкова високо в планините не е никак вероятно да попаднеш на английски патрул, но често прекосяват границата. А я има и Стражата, макар че не приближават замъка. Колъм няма нужда от услугите им, има си собствени хора. - Той се усмихна и прокара пръсти през късо подстриганата си коса, така че тя щръкна като ярки таралежови бодли. - А и не съм точно незабележим, виждаш. Съмнява ме в самия замък да има доносници, но из селата може и да се намират някои, които с радост биха ме предали на англичаните за няколко пенса - ако знаеха, че съм издирван. Сигурно си се досетила, че не се казвам Мактавиш?

- Колъм знае ли?

- Че съм престъпник ли? О, да, знае. Повечето хора по тези краища сигурно знаят - нещата във форт Уилям предизвикаха доста шум тогава, а новините тук пътуват бързо. Само че не знаят, че англичаните търсят точно Джейми Мактавиш - стига някой, който знае истинското ми име, да не ме види. - Косата му стърчеше по абсурден начин. Силно ми се прищя да я пригладя, но устоях на изкушението.

- Защо носиш косата си така? - попитах ненадейно и се изчервих. - Съжалявам, не е моя работа. Просто се зачудих, понеже повечето от другите я носят дълга...

Той сплеска бодличките си, малко смутен.

- И моята беше дълга. Сега е така, защото монасите трябваше да обръснат тила ми само преди два-три месеца. - Той се приведе, за да разгледам тила му - Ето, виждаш ли, тук.

Усещах мястото с пръсти, а когато разделих гъстите косми с пръсти, видях петнайсетинасантиметров белег, още розов и подут. Натиснах го леко. Добре зараснала, добре зашита рана - но навярно много дълбока.

- Боли ли те глава? - попитах с професионална загриженост. Той се изправи, приглади косата си над раната и кимна.

- Понякога, ала не толкова силно, колкото преди. Повече от месец след като се случи, бях сляп, а главата ме болеше чудовищно. Когато зрението ми се върна, болките отшумяха. - Той примигна неколкократно, сякаш изпробваше зрението си. - От време на време се замъглява, когато съм много уморен. Нещата се размиват.

- Цяло чудо е, че не си загинал - отвърнах. - Сигурно имаш дебела глава.

- О, да. Кокали и отвън, и отвътре, според сестра ми. - И двамата се засмяхме.

- Какво точно стана? - попитах. Той се намръщи и гласът му стана несигурен.

- Ами... там е работата - рече бавно. - Нищичко не помня. Бях при прохода Кариарик, с няколко момчета от Лох Лаган. Последно помня, че си проправях път нагоре по хълма през едни шубраци. Убодох се на една зеленика и си помислих, че капките кръв приличат точно на плодовете й. В следващия миг се събудих във Франция, в абатството „Света Ана“, някой сякаш блъскаше главата ми като тъпан, а друг ми даваше да пия нещо студено.

Той потърка тила си, сякаш още го болеше.

- Понякога ми се струва, че помня някакви дреболии - как над главата ми се люлее лампа, вкус на нещо сладко и мазно, как някакви хора ми говорят. Но не знам дали нещо от това е наистина. Знам, че монасите са ми давали опиум и че съм сънувал почти през цялото време. - Той притисна клепачи с палец и показалец. - Един сън сънувах най-често. Как в главата ми растат корените на дърво, големи и закривени, възлести, растат, надуват се, вадят ми очите, задавят ме. И не продължаваха надолу, извиваха се, растяха. Накрая ставаха достатъчно големи, за да пръснат черепа ми, и се събуждах със звука на пукащи се кости в ушите. -Направи гримаса. - Едно такова сочно пукане, като изстрели под вода.

- Отврат!

Над нас падна сянка и един здрав ботуш се показа пред погледа ми, побутвайки Джейми в ребрата.

- Лениво копеленце - рече новодошлият без грам страх, - тъпчеш се, а конете търчат безконтролно. И кога ще опитомиш онази кобилка?

- Няма да стане по-скоро, ако се уморя от глад, Алек - отвърна Джейми. - А ти си вземи, има много. - Подаде едно парче сирене в ръката на мъжа, полусвита от артрит. Той пое храната, докато присядаше.

С нетипична изтънченост, Джейми ми представи посетителя - Алек Макмеън Макензи, главен коняр в замъка Леох.

Набит мъж с кожени панталони и груба туника, главният коняр имаше властното излъчване, достатъчно за да укроти всеки жребец. „Взор на Марс - жив закон и страх“, хрумна ми неканен цитатът от „Хамлет“. Взорът представляваше едно-единствено око. Другото беше скрито под черна превръзка. Сякаш за да компенсират липсата, веждите му никнеха като че ли от средата на челото - дълги сиви косми, като антените на насекомо, се поклащаха заплашително насред кафявия гъсталак.

След като ми кимна веднъж, Стария Алек (така го наричаше Джейми, несъмнено за да не го бърка с младия Алек, моя водач през тези няколко дни) не ми обърна повече внимание. Гледаше ту храната, ту трите млади коня, махащи с опашки в ливадата под нас. Аз също бързо изгубих интерес, когато разговорът се превърна в дълго обсъждане на родословното дърво на няколко несъмнено благородни коня, които не присъстваха, както и в изброяване на подробности за размножаването на всички представители на конюшнята за няколко години назад и неразбираеми забележки за конското устройство - глезенни стави, мускули между плешките, раменете и други части от анатомията им. Понеже единствените части от анатомията на конете, които забелязвах, бяха муцуната, опашката и ушите, тънкостите на разговора съвсем ми убягнаха.

Облегнах се на лакти и вдигнах лице към топлото пролетно слънце. Странен покой бе обзел деня, усещане, че нещата тихо работят както трябва и нищо не обръща внимание на дребнавите човешки тревоги. Може би чувствах покоя, който човек винаги изпитва навън, далеч от сгради и шум - или бе заради градинарството, ненатрапчивото удоволствие да докосваш растящ живот, да му помагаш да расте. Или просто удоволствието, че съм си намерила работа за вършене, вместо да се шляя из замъка, напълно не на място, и да изпъквам като мастилено петно върху лист хартия.

Макар да не участвах в разговора за конете, не се чувствах чужда. Старият Алек се държеше, все едно съм част от пейзажа, а макар от време на време да поглеждаше към мен, Джейми лека-полека спря да ми обръща внимание и разговорът им премина в ритъма на келтския, сигурен знак, че са навлезли в емоционални води. Понеже не разбирах нищичко, звуците ме успокояваха като жуженето на пчели в цветовете на пирена. Странно омиротворена и сънлива, изтласках всички мисли за подозренията на Колъм, за собствените си беди и други смущаващи идеи. „Утрешният ден ще се безпокои за себе си“, изникна в главата ми библейският цитат.

По-късно нещо ме събуди, може би хладината на преминаващ облак или смяна в тона на разговора между двамата мъже. Отново бяха преминали на английски и говореха със сериозен тон, вече не за коне.

- Няма и седмица до Събора, момко - казваше Алек. - Реши ли какво ще правиш?

Джейми въздъхна тежко.

- Не, Алек, не съм. Понякога ми се струва едно, понякога друго. Хубаво ми е тук, да работя с животните и теб. - Долових усмивка в гласа на младежа, която изчезна, когато продължи: -А Колъм ми обеща да... е, няма как да знаеш. Но целувката на желязото, да променя името си на Макензи и да се откажа от всичко, с което съм роден? Не, не мога да се накарам.

- Упорит като татко си - отбеляза Алек, макар и с неохотно одобрение. - Понякога ми приличаш на него, нищо че си висок и светъл като рода на майка си.

- Познавал си го, значи? - Джейми звучеше заинтригуван.

- Малко. Повече съм чувал. Знаеш, че съм бил в Леох още отпреди родителите ти. И ако слушаш какво говорят Дугал и Колъм за Черния Брайън, ще си кажеш, че е самият дявол, даже по-лош А майка ти - Дева Мария, отнесена от него в Ада.

Джейми се засмя.

- И съм като него, така ли?

- Дума да няма, момко. Да, виждам защо ще ти приседне да станеш човек на Колъм. Но монетата си има две страни, нали? Ако стигнем до битки със Стюардите, например, и Дугал получи каквото иска. Ако си от правилната страна в тази война, ще си върнеш земите, че и още в добавка, пък Колъм да прави каквото ще.

Джейми отвърна с това, което вече наричам „шотландския звук“, неясното гърлено възклицание, което би могло да значи почти всичко. В този случай Джейми сякаш се съмняваше, че може да се стигне до подобен развой.

- Да - отвърна той, - ами ако Дугал не получи своето? Или боят се обърне в лоша посока?

Алек на свой ред издаде гърления звук.

- Тогава остани тук, момко. Бъди отговорник на конете на мое място - няма да ме бъде още много дълго, а по-добър от теб с животните не съм виждал.

Джейми изсумтя скромно, но личеше, че се е зарадвал на комплимента.

По-възрастният мъж продължи:

- Макензи също са ти рода. Няма да предаваш кръвта си. А има и друго за мислене - и гласът му доби игрива нотка, - например госпожица Лери?

Отново получи странен звук в отговор, този път с тон на смущение и отрицание.

- Стига, момко, няма да се оставиш да те бият заради девойка, за която не те е грижа. А и знаеш, че баща й няма да позволи да се омъжи извън клана.

- Много е малка, Алек, и ми стана жал - отбранително заяви Джейми. - Нищо повече. - В сумтенето на Алек долових подигравателно неверие.

- Говори го на някое конче това, момко. То може да ти повярва. Но дори да не е Лери - а с нея никак няма да сбъркаш, дума да няма, - пак ще си по за женене, ако имаш малко пари и бъдеще, например като станеш следващият отговорник по конете. Ще можеш да си избереш която мома поискаш - ако първо някоя не избере теб! - Алек почти се засмя, като човек, който почти никога не го прави. - Мухите край делвата с мед нищо няма да са! И сега, дето си без пукнат грош, без никакво име, момите припадат по теб, виждал съм! Даже тая сасенакска пачавра не може да се откъсне от теб, а уж вдовица!

Поисках да предотвратя очертаващите се все по-неприятни за мен откровения на коняря и реших, че е време официално да се събудя. Протегнах се, прозях се и седнах, търкайки показно очи, за да не ми се налага да гледам към когото и да било от двамата.

- Май че съм заспала. - Замигах очарователно към тях. Джейми, с пламнали уши, се правеше на вглъбен в прибирането на остатъците от пикника. Старият Алек се втренчи в мен, явно обръщайки ми внимание за пръв път.

- Интересуват ли те конете, моме? - попита ме той. Трудно можех да отрека, предвид обстоятелствата. Съгласих се и получих подробен анализ на младата кобила на полянката, която дремеше на сянка и току пропъждаше някоя муха с опашката си.

- Добре си дошла да гледаш, когато поискаш, моме - довърши Алек, - стига да не се приближаваш толкова, та да разсейваш конете. Трябва да работят, знаеш - Определено звучеше, сякаш ме пъди, ала не станах. Спомних си защо бях дошла.

- Да, ще внимавам следващия път - обещах. - Но преди да се върна в замъка, исках да прегледам рамото на Джейми и да сваля превръзката.

Алек кимна бавно, но за моя изненада самият Джейми отказа, като се извърна и закрачи към полянката.

- Ще почака - каза той, без да ме гледа в очите. - Има още много за вършене днес. Може би по-късно, след вечеря, а? - Много странно. По-рано не бързаше да се връща към работата си. Но едва ли можех да го накарам насила. Свих рамене и се съгласих да се срещнем след вечеря, след което поех към замъка.

Пътьом се замислих каква форма имаше белегът на тила на Джейми. Не беше права резка, като от английски меч, а като от закривено острие. Локабърска алебарда? Но, доколкото знаех, подобни оръжия са били носени - носеха се все още, поправих се, - от шотландски

кланове.

Едва когато се отдалечих, ми хрумна, че за беглец с толкова врагове Джейми бе необичайно доверчив към непозната като мен.

Оставих кошницата в кухнята и се върнах в кабинета на Бийтън, вече блеснал от чистота след енергичната работа на помощничките на госпожа Фиц. Дори десетките стъкленици искряха на слабата светлина от прозореца.

Скринът ми се стори добро място за начало, с инвентара си от билки и лекарства. Предната вечер, преди да заспя, разгледах за няколко мига част от подвързаната книга на Бийтън. Това се оказа „Указател и наръчник на лекаря“, списък с рецепти за най-различни симптоми и болести, а съставките явно се намираха пред очите ми. Книгата се делеше на няколко части: „Възстановителни билки, еметици и сладки смеси“, „Таблетки“, „Лапи и ползите от тях“, „Варене на билки и противоотрови“, както и доста дълга част със зловещото название „Очистителни“.

Когато прочетох няколко рецепти, ми стана ясна липсата на успех на покойния Дейви Бийтън. На едно място пишеше следното: „За главоболие вземете едно парче конска тор, внимателно го изсушете, стрийте го на прах и го изпийте, смесено с бира.“ Или пък това: „За детски конвулсии - пет пиявици зад ухото.“ А няколко страници след това пишеше: „Разтвори корените на жълтениче, куркума и соковете на 200 мокрици, не може да не помогнат при жълтеница.“ Затворих книгата, удивена колко много от пациентите на лекаря, според дневника му, не просто са оцелели след подобни намеси, но и са оздравели.

Най-отпред в скрина се мъдреше голям кафяв буркан с няколко подозрителни на вид топчета. След всичко прочетено имах добра представа какво е това. Завъртях надписа към себе си и победоносно прочетох: КОНСКА ТОР Подобна субстанция едва ли се облагородяваше след престояване, така че внимателно оставих буркана, без да го отварям.

Малко след това установих, че PURPLES OVIS е латинското название на подобна субстанция, само че от овце. МИШЕ УХО също се оказа не име на растение и изтръпнала от погнуса, избутах стъкленицата по-далеч от себе си.

Запитах се що за чудо ще са “мокриците“, които срещах навсякъде, изписани по какъв ли не начин - бяха важна съставка на много лекарства, - и най-сетне открих буркан с това име. Беше наполовина пълен с нещо като малки сиви хапчета. Бяха не по-големи от половин сантиметър и така съвършено обли, че се изумих на майсторството на Бийтън. Приближих стъкленицата до лицето си - струваше ми се твърде лека. Тогава видях фините като косъм бразди по всяко “хапче“, както и микроскопични сгърчени крачка. Бързо оставих стъкленицата, обърсах длан в престилката си и си отбелязах наум какво са мокриците.

Имаше и немалко безвредни субстанции, както и няколко буркана със сушени билки, които дори бяха полезни. Открих малко от стрития перуников корен и ароматния оцет, с който госпожа Фиц беше прочистила раната на Джейми. Намерих и ангелика, пелин, розмарин и нещо с наименованието СМРАДЛИВ АРАГ. Отворих го внимателно и открих меките краища на елхови клонки, а от бутилката се разнесе приятен балсамов аромат. Оставих съда отворен и го поставих на масата, за да освежи въздуха в тъмната стаичка, като продължих да разглеждам съдържанието на шкафовете.

Изхвърлих няколко буркана сушени охлюви, както и един с надпис МАСЛО ОТ ЗЕМНИ ЧЕРВЕИ - който се оказа точно това. Също така ВИНУМ МИЛИПЕДАТУМ - стоножки, накиснати във вино; ПРАХ ОТ ЕГИПЕТСКА МУМИЯ, неопределен на вид, но подозирах, че произхожда от песъчлив речен бряг, а не от фараонска гробница; КРЪВ ОТ ГЪЛЪБ, мравешки яйца, няколко сушени жаби, старателно уплътнени с мъх, и ЧОВЕШКИ ЧЕРЕП НА ПРАХ. Чий ли беше?

Почти цял следобед тършувах из скрина и чекмеджетата на шкафа. Когато приключих, подът беше отрупан с бутилки, кутии и флакони за изхвърляне, и много по-малка групичка полезни съставки, които върнах обратно в скрина.

Доста време се колебаех в коя от двете купчини да поставя една торба паяжини. И Наръчникът на Бийтън, и собствените ми смътни спомени за народната медицина твърдяха, че паяжините помагат за превръзки. Макар да бях склонна да приема подобни неща за крайно нехигиенични, опитът ми с ленените превръзки край пътя сочеше, че е желателно превръзките ми не само да попиват добре, но и да стоят на място. Накрая върнах паяжините в скрина, като реших да потърся начин да ги стерилизирам. С преваряне едва ли щеше да се получи. Може би парата нямаше да унищожи лепкавостта им?

Потърках ръце в престилката си. Бях прегледала почти всичко, с изключение на дървения сандък до стената. Отворих го и отстъпих незабавно от вдигналата се смрад.

Сандъкът съдържаше хирургичните приспособления на Бийтън. Зловещи на вид триони, ножове, длета и други подобни, които сякаш подхождаха повече за строителни дейности, отколкото за работа върху хора. Смрадта вероятно бе плод на това, че Дейви Бийтън не бе сметнал за нужно да чисти инструментите си преди и след всяка употреба. Направих отвратена гримаса, когато забелязах тъмните петна по остриетата, и затръшнах капака.

Довлачих сандъка до вратата с намерението да кажа на госпожа Фиц, че след като превари инструментите, може да ги достави на дърводелеца на замъка, ако имаше такъв.

Движение зад мен ме накара да спра, тъкмо навреме, за да не се блъсна в двама младежи. Единият крепеше другия, който куцаше силно. Куцият крак бе скрит от вързоп парцали, оцапани с прясна кръв.

Огледах се и посочих сандъка.

- Седни - казах. Явно новият лекар на замъка Леох вече практикуваше.

8. ВЕЧЕРНО ЗАБАВЛЕНИЕ

Лежах на леглото съвсем изтощена. Странно, но доста се насладих на тършуването из вещите на Бийтън, а и работих с неколцина пациенти, макар и с крайно недостатъчни средства. Въпреки това отново се чувствах така, сякаш присъствам в света и съм полезна с нещо. Плътта и костите под пръстите ми, докато отмервам пулс, изплезените езици и ококорените очи - всичко тъй познато, - успяха да потушат паниката, обзела ме, откакто докоснах канарата. Колкото и странни да бяха обстоятелствата, колкото и не на място да се чувствах, с голямо успокоение осъзнавах, че това наистина са хора. Топли и космати, с биещи сърца и работещи дробове. Някои миришеха лошо, гъмжаха от въшки и бяха мръсни, но това не беше нищо ново. Със сигурност не по-лошо от положението в полевата болница - а и за щастие раните до момента бяха дребни. Бях изключително доволна отново да мога да облекча нечия болка, да наместя става, да почистя рана. Отговорността за здравето на останалите ме караше да се чувствам по-малко като жертва на безумната си орис и бях благодарна на Колъм, задето ми го предложи.

Колъм Макензи. Странен мъж. Образован, дори твърде любезен и тактичен, резервиран, ала здрав като стомана отвътре. Стоманата личеше много по-ясно у брат му Дугал. Роден воин. Ала видиш ли ги рамо до рамо, става ти ясно кой е по-силният. Колъм бе водач, въпреки болестта си.

Синдромът на Тулуз-Лотрек. Никога не бях виждала на живо болестта, ала ми бе описвана. Получила бе името си от най-известния неин представител (който още не беше роден, напомних си) и представляваше дегенеративно заболяване на костите и съединителната тъкан. Болните често изглеждаха нормални, ако и болнави, докато не настъпи ранният пубертет, когато дългите бедрени кости се предаваха под тежестта на торса.

Бледата кожа и ненавременните бръчки също бяха симптом на слабото кръвообращение, с което се характеризираше болестта - както и сухите, мазолести пръсти на ръцете и краката, които вече бях забелязала. Заедно с краката, нерядко се изкривяваше и гръбнакът и причиняваше изключително натрапчиви болки. Припомних си описанието на болестта от учебниците, докато разсеяно приглаждах косата си. Ниска концентрация на бели кръвни телца, по-голяма уязвимост към инфекции, склонност към ранен артрит. Заради лошото кръвообращение и проблемите със съединителната тъкан болните са неизменно стерилни и често полово немощни.

Потокът на мислите ми спря рязко, когато се сетих за Хамиш. „Синът ми“, беше го представил гордо Колъм. Хмм. Може би не беше импотентен. Или пък беше. Но пък за Летиша беше добре, че мъжете Макензи толкова си приличаха.

Ненадейно почукване смути прелюбопитните ми размисли. Едно от вечно мотаещите се наоколо хлапета ме чакаше оттатък прага с покана от самия Колъм. Щяло да има певческо представление в Залата, пишеше в нея, и владетелят на замъка щял да бъда поласкан от присъствието ми.

Любопитно ми бе отново да видя Колъм, в светлината на скорошните ми мисли. Огледах се набързо в огледалото и безрезултатно пригладих къдриците си, след което последвах малкия си водач по студените, лъкатушещи коридори.

Нощем Залата изглеждаше различно, празнична с боровите факли, които припукваха по стените и от време на време просветваха в синьото на терпентиновото масло, което гореше в тях. Огромната камина с многото шишове и котели вече не гъмжеше от активност след вечерята. Шишовете бяха прибрани в големия като пещера комин, а огънят бе само един. Поддържаха го две огромни цепеници.

Масите и пейките бяха преместени малко по-далеч от огнището - явно там щеше да е забавата. Големият резбован стол на Колъм бе разположен недалеч. Самият той седеше в него, с топло одеяло върху краката, а на ръка разстояние - масичка с гарафа и бокали.

Когато ме видя, че се суетя около прага, той ми направи знак да седна на пейка до него.

- Радвам се, че слязохте, Клеър - каза той с приятно неформален тон. - Гуилин ще се зарадва, че някой нов ще чуе песните му, макар ние винаги да го слушаме с удоволствие. -Владетелят на замъка изглеждаше доста уморен - бе отпуснал широките си рамене, а ранните му бръчки изглеждаха още по-дълбоки.

Измълвих някаква дребна учтивост и се огледах. Хората влизаха - а някои излизаха, -събираха се на групички за разговор и полека заемаха места по пейките до стените.

- Извинете? - Обърнах се, понеже недочух думите на Колъм сред усилващия се шум на тълпата. Той ми подаваше гарафата, прекрасен съд от бледозелен кристал във формата на камбана. Течността, макар в съда да изглеждаше зеленикава като морските дълбини, в прозрачната ми чаша се оказа с прекрасен бледорозов цвят. Вкусът напълно съответстваше на цвета на виното и затворих блажено очи, преди да преглътна.

- Добро е, нали? - Усетих нотка на веселие в дълбокия глас и отворих очи. Колъм ме гледаше одобрително.

Отворих уста, за да отвърна, и открих, че деликатният вкус мамеше - виното бе достатъчно силно, за да вцепени устата ми.

- Чуд... чудесно - успях да смотолевя.

Колъм кимна.

- Така си е. От Рейнския регион. Познати ли са ви тези вина? - Поклатих глава отрицателно, а той ми наля още искряща розовина. Взе чашата ми за дръжката и я заобръща пред лицето си, така че огънят прибавяше кървавочервени резки към цвета на виното.

- Ала познавате хубавото вино, виждам - рече Колъм и наклони чашата, за да се наслади на богатия аромат. - Разбираемо, с френската ви жилка. Откъде във Франция е семейството ви?

Поколебах се, но отново реших да се придържам максимално към истината.

- Роднинската връзка е стара и далечна, но е от север, край Компан. - С лека изненада си помислих, че в този момент роднините ми от Компан вероятно наистина живееха там. Определено се придържах към истината.

- Но никога не сте била там, така ли?

Наклоних чашата и поклатих отрицателно глава. Затворих очи и вдишах аромата на виното.

- Не. Не съм срещала никого от роднините си там. - Отворих очи. Той ме наблюдаваше внимателно. - Но това вече съм ви го казвала.

Той кимна, напълно спокоен.

- Така е, казахте ми го. - Очите му бяха прекрасни, наситено сиви, с гъсти черни мигли. Колъм Макензи, така привлекателен, поне до кръста. Погледът ми трепна оттатък рамото му, където на няколко метра от нас съпругата му Летиша и още няколко дами разговаряха оживено с Дугал Макензи. Също много привлекателен, целият.

Върнах вниманието си върху Колъм - той се взираше разсеяно в един от гоблените на стената.

- И както вече ви казах - рекох рязко, - ще ми се колкото може по-бързо да поема обратно към Франция.

- Така ми казахте - повтори той с приятен тон и вдигна гарафата с питащо изражение. Направих жест към средата на чашата, за да покажа, че не искам много, но той отново я -напълни почти до ръба. - А както аз ви казах, госпожо Бюшамп - добави, без да откъсва поглед от виното си, - мисля, че трябва да сте доволна от престоя си тук, докато не ви осигурим нужното за пътуването. Няма нужда да бързаме. Едва пролет е, месеци преди есенните бури да направят прекосяването на Канала рисковано.

Той вдигна очи заедно с гарафата и впери преценяващ поглед в мен.

- Но ако ми дадете имената на роднините си във Франция, може да им изпратя известие. За да очакват пристигането ви.

И така отговори на блъфа ми. Нямах избор, освен да смотолевя нещо като „да, може би по-късно“ и да се извиня набързо, уж за да посетя тоалетната, преди да започнат песните. Точка за Колъм, но играта не беше свършила.

Претекстът ми не бе напълно безпочвен и немалко се лутах из тъмните помещения на замъка, за да открия каквото търсех. Почти опипом поех обратно с чаша вино в ръка и открих една от арките към Залата, но осъзнах, че е в противоположния й край, далеч от Колъм. Предвид обстоятелствата, това ме устройваше чудесно и закрачих през Залата, като се стараех да се смесвам с групички хора, по пътя към една пейка до стената.

В другия край на Залата се появи слабоват мъж, навярно бардът Гуилин, ако се съдеше по малката му арфа. Колъм направи жест и един от прислужниците побърза да донесе столче. Бардът седна и се зае да настройва инструмента си, като подръпваше струните, приближил ухо до тях. Колъм напълни още една чаша от гарафата си и махна на прислужника да я отнесе на певеца.

- „И повика ги той, свирката му да му донесат, и купата с вино, да дойдат и свирачите му трима“1 - изтананиках аз, а девойката Лери ме изгледа странно. Седеше под гоблен с ловец и шест издължени, кривогледи хрътки, гонещи заек.

Докато се настанявах до нея на пейката, махнах към гоблена и попитах закачливо:

- Малко му се престарават, не мислиш ли?

- О! А... да... - отвърна неразбиращо тя и леко се отдалечи от мен. Опитах се да я заговоря приятелски, но тя ми отговаряше едносрично, червеше се и се стряскаше на всяка моя дума. Скоро се отказах и насочих вниманието си към другия край на помещението.

Настроил арфата си, Гуилин беше извадил три дървени флейти с различни размери и ги беше разположил на масичка близо до себе си.

Забелязах, че Лери не споделя интереса ми към певеца и инструментите му. Изпъна гръб и се взря през рамото ми към входа, откъдето бях дошла, и едновременно с това се облегна назад в сянката на гоблена, за да не я видят.

Проследих погледа й. Високият червенокос Джейми Мактавиш тъкмо влизаше в Залата.

- А! Галантният герой! Май си падаш по него, нали? - попитах момичето. Тя яростно заклати глава в отрицание, но сияйната руменина по бузите й беше предостатъчен отговор.

- Е, ще видим какво може да се направи, нали? - продължих, чувствайки се сърдечна и великодушна. Изправих се и помахах, за да привлека вниманието му.

Той ме забеляза и си проправи път през тълпата, като се усмихваше. Не знам какво точно се е случило между тях във вътрешния двор, но маниерът му ми се стори любезен, ако не и формален. На мен се поклони малко по-свободно. След принудителната ни близост от последните дни, нямаше как да се отнася като към непозната.

Няколко плахи тона от отсрещния край на залата дадоха знак, че забавлението ще започне всеки момент, и бързо заехме места - Джейми между мен и Лери.

Гуилин бе крайно обикновен на вид, дребен, с коса като миша четина, но не това вече не беше важно, щом запя. Започна с простичка песен на келтски, с ритмичен напев и съвсем леки докосвания на арфата, които сякаш понасяха ехото на всяка дума към всички краища на помещението. Гласът му също бе само привидно простоват. Отначало сякаш у него нямаше нищо особено - приятен, ала не особено силен. Но после осъзнах, че звукът направо ме пронизваше, всяка сричка - кристално ясна, независимо дали я разбирах, или не, отекваше затрогващо в ума ми.

Песента бе приета с топли аплодисменти, а след нея певецът започна нова, този път на уелски, стори ми се. Звучеше ми като мелодично гъгнене, но тези край мен сякаш разбираха какво се пее. Несъмнено не го чуваха за пръв път.

В паузата за пренастройка на арфата попитах тихо Джейми:

- Гуилин отдавна ли е в замъка? - После си спомних и добавих: - Но ти пък няма как да знаеш, нали? И ти си нов.

- И преди съм бил тук - отвърна той, като се обърна към мен. - Една година, когато бях на шестнайсет. Тогава Гуилин пак беше тук. Колъм обича музиката. Плаща на Гуилин добре, за да стои тук. Трябва да му плаща добре - уелсецът може да си намери място край камината на всеки земевладелец наоколо.

- Помня, като беше тук за последно - чу се гласецът на Лери, още изчервена, но решена да се включи в разговора. Джейми завъртя глава, за покаже, че й обръща внимание, и се поусмихна.

- Така ли? Значи не си била на повече от седем-осем. Не мисля, че тогава бях много за гледане, камо ли за помнене. - После ме попита: - А знаеш ли уелски?

- Обаче помня - отвърна Лери, без да се отказва от темата. - Беше, хм... Искам да кажа... Не ме ли помниш оттогава? - Ръцете й нервно мачкаха гънките на полата. Забелязах, че ноктите й са изгризани.

Вниманието на Джейми сякаш беше привлечено от групичка в другия край на стаята, спореха на келтски.

- Да те помня ли? - измърмори разсеяно той. - Не, не мисля. Но пък - продължи с усмивка - младок на шестнайсет е твърде обсебен от собствената си велика особа, за да обръща внимание на сополиви хлапета, както той би ги нарекъл.

Веднага разбрах, че иска да прозвучи самоиронично, а не да обижда слушателя си, но ефектът не бе такъв. Изчаках няколко мига, за да може Лери да си възвърне самообладанието, и бързо продължих:

- Не, не знам никакъв уелски. Имаш ли представа какво казва?

- О, да. - И Джейми подхвана нещо като буквален превод на песента. Беше стара балада за млад мъж, който обичал млада жена (ама разбира се), но не се чувствал достоен, защото бил беден, затова отишъл да си търси късмета по моретата. Корабът му се разбил, а младежът имал премеждия с морски влечуги, с русалки чародеи, преживял много приключения, открил много съкровища и се върнал у дома, само за да се окаже, че девойката се омъжила за най-добрия му приятел, който бил по-беден и от него, но поне имал капка здрав разум.

- А какво би сторил ти? - попитах закачливо. - Ще си онзи, който няма да се ожени без пари, или ще вземеш момичето, а парите да вървят по дяволите?

Лери също се заинтригува от въпроса ми и наклони глава, за да чуе по-добре отговора, като се преструваше, че няма уши за друго, освен за новата песен на Гуилин.

- Аз ли? - Джейми изглеждаше развеселен. - Понеже нямам пари и почти никакъв шанс да се сдобия с такива, мисля, че ще съм късметлия да се оженя за някоя девойка, за която те не са важни. - Поклати глава с широка усмивка. - Няма да ми понесат морските влечуги.

Отвори уста, за да продължи, ала млъкна, когато Лери постави плахо ръка на неговата и изчервена я отдръпна като опарена.

- Шшт - каза тя. - Така де... Ще разказва истории. Не искате ли да чуете?

- А, добре. - Джейми се приведе напред в очакване, после осъзна, че ми пречи да виждам, и настоя да седна от другата му страна, като така премести Лери по-далеч от себе си. Момичето не се зарадва на това, а аз се опитах да възразя, че и така съм си добре, но той настоя.

- Не, оттук ще виждаш и ще чуваш по-добре. А ако говори на келтски, ще ти шепна какво казва.

Всяка част от изпълнението на барда бе посрещана с доволни аплодисменти, но това не пречеше на хората да си говорят по време на изпълнението, като създаваха дълбоко бучене като фон на звучните трели на арфата. Сега обаче над цялата зала бе надвиснала очаквателна тишина. Гласът на Гуилин, докато говореше, беше ясен като пеенето му, всяка дума - така изречена, че лесно достигаше до всички в залата.

- И тъй, случи се преди двеста години... - Говореше на английски и получих дежа вю.

Звучеше точно като водача ни в Лох Нес, докато споделяше легендите си. 2

Не била история за призраци и герои, а за Малкия народ.

- До Дъндреган живеел един клан от Малкия народ. А тамошният хълм е именуван на дракона, който живял там и който Фион сразил и погребал, та кръстил хълма на него. И след като се споминали Фион и Феин, Малкият народ поискал човешките майки да откърмят собствените им дечица феи - тъй щото хората имат нещо, което феите нямат, и от Малкият народ решили, че може да го добият от майчиното мляко на човеци.

Бардът продължи:

- И тъй, Юън Макдоналд от Дъндреган се грижел за говедата си в мрака, през нощта, когато жена му родила първородния му син. Вятърът духнал край него и в него той чул въздишката на жена си. Въздишала, както преди да се роди детето, и когато я чул край себе си, Юън Макгрегър се обърнал и хвърлил по вятъра ножа си с Троицата на уста. И жена му паднала невредима на земята до него.

Историята бе приета с дружно възклицание и бързо я последваха разкази за хитрините на Малкия народ, както и за другите им срещи с хората. Някои бяха на келтски, а някои - на английски, явно според звученето, защото всички не просто бяха интересни, но и красиво разказани. Верен на обещанието си, Джейми ми превеждаше келтските разкази, тъй лесно и бързо, че навярно ги бе чувал много пъти.

Една от историите ми направи особено силно впечатление - за мъжа, който излязъл късно през нощта на върха на вълшебен хълм и чул „тъжната, жална“ песен на жена от самите камъни навръх хълма. Заслушал се по-внимателно и чул:

Аз съм жената на господаря на Балнеан,

Малкият народ отново ме открадна.

И мъжът бързо отишъл в замъка на Балнеан и открил, че господарят на дома го няма, няма ги и съпругата му, и бебето им. Мъжът бързо открил свещеник и го отвел на хълма. Свещникът благословил канарите и го поръсил със светена вода. Ненадейно нощта се смрачила и отекнала гръмотевица. Луната излязла иззад един облак и осветила жената на Балнеан, просната изтощена на тревата с детето в ръце. Тя сякаш била изминала много дълъг път, ала не можела да си спомни къде е била, нито как се е върнала.

И други искаха да се включат в разказването, затова по едно време Гуилин спря, за да отпочине и да пийне вино, докато хора от публиката се изреждаха да омагьосват залата с историите си.

Почти не обърнах внимание на повечето. Самата аз бях прехласната в собствените си мисли, които се гонеха и се оформяха под влиянието на вино, музика и легенди за феи.

- И тъй, случи се преди двеста години....

„Във високопланинските легенди всичко е отпреди двеста години - проехтя в спомените ми гласът на преподобния Уейкфийлд. - Същото като „Имало едно време “

И жени в камъните на магически хълмове, пътуващи надалеч, пристигат изтощени, а после не знаят къде са били и как са стигнали дотук.

Косъмчетата по ръцете ми настръхнаха и бързо ги разтърках. Двеста години. От 1945 г. до 1743 г. - почти точно толкова. Жени през вълшебните камъни... Винаги ли бяха жени? Досетих се и за друго. Жените се връщаха. Със светена вода, вълшебства или нож във вятъра, връщаха се. Така че може би беше възможно. Трябваше да се върна при каменния кръг. От вълнение малко ми прилоша и посегнах към бокала си, за да се успокоя.

- Внимателно! - Несръчните ми пръсти бутнаха почти пълната кристална чаша, която нехайно бях оставила на пейката до себе си. Дългата ръка на Джейми се стрелна над скута ми и спаси на косъм бокала. Вдигна го и внимателно го подуши. После ми го върна, извил вежди.

- Рейнско - обясних.

- Да, знам - каза все още леко объркан. - От Колъм, нали?

- Да. Искаш ли да опиташ? Много е добро. - Подадох му чашата с нестабилна ръка. Той се поколеба за миг, но пое виното и отпи.

- Да, добро е - рече, докато ми връщаше бокала. - Също така е два пъти по-силно от обикновеното. Колъм го пие нощем, защото го болят краката. Колко си изпила? - попита той с присвити очи.

- Две... не, три чаши - отвърнах, като се опитах да запазя достойнство. - Да не би да намекваш, че съм се напила?

- Не. - Още изглеждаше изненадан. - Впечатлен съм, че не си. Повечето хора, които пият с Колъм, са под масата след втората чаша.

Отново ми взе бокала и рече твърдо:

- И все пак мисля, че е най-добре да не продължаваш, ако искаш сама да изкачиш стълбите след това.

Той изпи остатъка и подаде празната чаша на Лери, без да я поглежда.

- Върни я при останалите, моме - рече с равен тон. - Късно е. Мисля да изпратя госпожа Бюшамп до покоите й. - Подхвана ме под лакътя и ме поведе към изхода, а девойката така ни изгледа, че се зарадвах, че погледите не убиват.

Джейми ме изпрати до стаята ми и за моя изненада не си тръгна веднага. Изненадата се стопи, когато затвори и веднага свали ризата си. Бях забравила за превръзката, до която все не стигахме през последните два дни.

- С радост ще се разделя с това - каза той, търкайки платнения клуп, в който стоеше ръката му. - Претрива ми кожата от дни.

- Учудващо е, че сам не си го свалил. - Заех се да развързвам възлите.

- Боях се, след като така ми се скара, докато ми слагаше първата превръзка - отвърна той дръзко ухилен. - Май каза, че ще ме биеш по задника, ако го докосна.

- Това и ще направя сега, ако не седнеш и не мируваш - отвърнах. Сложих ръце на здравото му рамо и леко нескопосано го придърпах на столчето.

Махнах клупа и внимателно опипах рамото - още бе леко подуто и насинено, но за щастие сякаш нямаше скъсани мускули.

- Ако толкова си нямал търпение да се отървеш от превръзката, защо не ми позволи да я махна вчера следобед? - Тогава това ми се стори странно, както и сега, когато видях почервенялата заради грубия ленен клуп кожа. Вдигнах превръзката предпазливо, но под нея всичко изглеждаше добре.

Той ме изгледа косо и сведе поглед плахо.

- Ами... просто не исках да си свалям ризата пред Алек.

- Срамежлив си, значи? - попитах го сухо и с жест го накарах да вдигне ръка, за да проверя как се движи ставата. Той трепна леко от болка, ала се усмихна на въпроса ми.

- Ако бях, нямаше да седя полугол в стаята ти, нали? Не, заради белезите по гърба ми. -Изгледах го питащо и той обясни: - Алек знае кой съм. Искам да кажа, чувал е, че са ме били, но не е виждал. Но да знаеш не е същото като да го видиш. - Той опипа леко рамото си, без да ме поглежда. Намръщи се. - Може би няма да разбереш какво искам да кажа. Но ако си научил, че един мъж е пострадал, това е просто още нещо, което знаеш за него. За Алек това е като червената ми коса.

Вдигна глава, търсейки някакъв знак, че го разбирам, и продължи:

- Но когато го видиш.. - Той се поколеба, затърси правилните думи. - ...по-лично е, може би, сякаш това имам предвид. Мисля, че ако види белезите, няма да ме вижда, без да мисли за гърба ми. И ще виждам, че си мисли за това и ще си спомня всичко наново, и... - Той спря и сви рамене. - Е, май не го обясних добре, а? Но пък може би много се вживявам. Самият аз не мога да видя белезите, вероятно не са толкова зле, колкото си мисля.

Бях виждала ранени да кретат по улицата на патерици и как хората извръщат погледи от тях - стори ми се, че обяснението не беше лошо.

- Значи нямаш проблем, че аз виждам гърба ти?

- Не, нямам. - Прозвуча леко изненадан и помисли няколко секунди. - Предполагам... може би защото показваш състрадание, но не ме караш да се чувствам жалък.

Търпеливо ми позволи да го заобиколя и да огледам гърба му. Не знам колко лошо си мислеше, че е, но си беше лошо. Дори на светлината от свещите изглеждаше кошмарно, а вече го бях виждала веднъж - но само белезите край рамото. Всъщност покриваха целия му гръб - от раменете до кръста. Някои бледнееха съвсем, само тънки бели ивици, ала най-големите бяха плътни и сребристи, напреки на мускулите. Със съжаление се замислих колко хубав гръб трябва да е бил някога. Кожата му беше светла и стегната, костите и мускулите -здрави и грациозни, раменете - прави и изпънати назад. Гръбнакът му бе гладка, права вдлъбнатина между здравите мускули от двете страни.

Джейми беше прав - като гледах тези безсмислени поражения, не можех да не си представя какво ги беше причинило. Опитвах се да избягам от образа на мускулестите ръце, разперени встрани, привързани за китките, така че въжетата се впиват в кожата, а рижата му глава и агонизиращо лице - притиснати към стълба. Ала и най-беглият поглед към белезите обезсмисляше усилията ми. Дали беше крещял? Бързо потиснах мисълта. Бях чувала историите за германските зверства през войната, много, много по-лоши от това, но Джейми и тук бе прав - да чуеш не беше същото като да видиш.

Несъзнателно го докоснах, сякаш можех да го излекувам с докосване и да залича белезите. Той въздъхна тежко, ала не помръдна, докато прокарвах пръсти по дълбоките белези, един по един, като че ли за да му покажа пораженията, които не можеше да види. Накрая поставих длани на раменете му, безмълвна, търсейки думи.

Той постави ръка върху моята и леко я стисна, за да покаже, че разбира.

- На други са се случвали и по-лоши неща, моме - каза той тихо. После ме пусна и магията се развали. - Изглежда, добре зараства. Не ме боли.

Опита се да погледне към раната на рамото си.

- Хубаво - рекох, борейки с буцата в гърлото си. - Наистина добре зараства. Коричката е хванала добре, раната е чиста. Поддържай я такава и щади ръката през следващите два-три дни.

Потупах го леко по рамото, знак, че вече може да си върви. Той си облече ризата и я запаса в поличката.

Настъпи неловък миг, когато спря на прага и се опита да каже нещо за довиждане. Накрая ме покани в конюшнята на следващия ден, да видя как се ражда конче. Обещах да отида и едновременно си пожелахме лека нощ. Засмяхме се и си кимнахме смутено, а аз затворих вратата. Незабавно се върнах в леглото и заспах в мъгла от винени изпарения. Сънувах странни сънища, които не запомних.

На следващия ден прекарах дълга сутрин с пациенти, търсих полезни билки в килера в кухнята и церемониално записах полезните подробности в черния тефтер на Дейви Бийтън. Излязох от тясната лекарска стаичка за малко въздух и раздвижване.

Наоколо нямаше никого, затова се възползвах и обходих горните етажи на замъка, обиколих празните стаи и лъкатушещите стълбища. Опитвах се да запомня колкото е възможно повече от плана на замъка. Бе извънредно необичаен. След години добавки вече беше трудно да се каже дали изобщо е имало план. В една от залите, например, в стената до стълбището се намираше ниша без никакво логично предназначение.

Нишата бе отчасти скрита от раирана ленена завеса - щях да я подмина, но ми се мерна нещо бяло и привлече вниманието ми. Спрях на крачка пред изхода и се взрях зад завесата. Някой, облечен с ризата на Джейми, прокарваше ръка по гърба на една девойка и я придърпваше по-близо. Тя седеше в скута му и русата й коса като поточе улавяше слънчевите лъчи през едно прозорче процеп.

Не бях сигурна какво да правя. Не исках да воайорствам, но се боях, че стъпките ми по каменния под ще привлекат вниманието им. Докато се колебаех, Джейми се откъсна от прегръдката им и вдигна поглед към мен. Очите му срещнаха моите и той ме позна. Повдигна вежди и рамене, разположи девойката по-удобно на коляното си и продължи със заниманието си. Аз също вдигнах рамене и се отдалечих на пръсти. Не беше моя работа. Не се съмнявах обаче, че и Колъм, и бащата на момичето биха счели това... „общуване“ за крайно неподходящо. Следващият побой можеше да се случи по негова вина, ако не внимаваха какво място избират за срещите си.

На вечеря седнах срещу него на дългата маса. Джейми ме поздрави любезно, ала ме наблюдаваше внимателно. Старият Алек ме прие с обичайното си „Мммпф“. Жените, както ми беше обяснил предния ден на поляната, не са естествено предразположени да ценят конете и затова с тях се говори трудно.

- Как върви опитомяването на конете? - попитах, за да прекъсна с нещо старателното дъвчене срещу себе си.

- Добре, добре - отвърна предпазливо Джейми.

Взрях се в него над купата с варена ряпа.

- Джейми, устата ти изглежда подута. Да не те е бутнал някой кон? - подкачих го.

- Да - отговори той и присви очи. - Не внимавах.

Каза го спокойно, ала усетих как голямото му стъпало застава върху крака ми под масата. Притискаше го леко засега, ала заплахата бе ясна.

- Лошо. Тези кобилки може да са опасни - рекох невинно.

Джейми ме настъпи здраво, а Алек каза:

- Кобилки ли? Ти не работиш с кобилките, нали, момко? - Опитах се да използвам другия си крак като лост, за да се освободя от Джейми, ала не успях. Накрая просто го изритах в глезена и той почти подскочи.

- Ама какво ти има? - попита Алек.

- Прехапах си езика - измърмори той, като ме гледаше свирепо над дланта, с която притискаше устата си.

- Недодялан младок. Не че очаквам друго от идиот, дето не може да се пази от кон, когато... - Алек продължи така няколко минути, обвинявайки помощника си надълго и нашироко в несръчност, мързел, глупост и като цяло в некадърност. Джейми, навярно най-сръчният човек, когото бях виждала, не надигна глава и упорито набиваше по време на цялото конско, макар целият да се изчерви. Аз си гледах в чинията до края на вечерята.

Джейми отказа втора порция яхния и рязко стана от масата, като така сложи край на тирадата на Алек. Старият коняр и аз задъвкахме безмълвно. Старецът обърса чинията си с последната хапка хляб, облегна се назад и ме загледа язвително със синьото си око.

- Не трябва да вадиш душата на момчето - рече той. - Ако баща й или Колъм разберат, младият Джейми ще получи нещо повече от насинено око.

- Например съпруга? - Отвърнах непоколебимо на погледа му. Той кимна бавно.

- Може. А не тази трябва да е жена му.

- Така ли? - Това ме поизненада, особено след думите на Алек на полянката.

- Не, трябва му жена, не момиче. А Лери ще си остане момиче и на петдесет. - Мрачно извитата уста се изкриви в подобие на усмивка. - Може да си мислиш, че съм живял в обор цял живот, но имах жена за съпруга и знам разликата. - Той се заизправя, ала не откъсна поглед от мен. - Ти също я знаеш, моме.

Посегнах към него, за да го спра.

- Как разбра?

Старият Алек изсумтя подигравателно.

- Може да съм едноок, ама не съм сляп. - Той се отдалечи с накуцване и сумтене. Намерих стълбището и се качих в стаята си, размишлявайки какво имаше предвид конярят с последните си думи.

1 Началото на британската приспивна песничка „Старият крал Коул“. - Бел. прев.

2 Едно от названията на феите. - Бел. прев.

9. СЪБОРЪТ

Животът ми приемаше някаква форма, ако и не все още посока. Събуждах се по изгрев с останалите обитатели на замъка, хранех се в голямата зала и ако госпожа Фиц нямаше пациенти за мен, се хващах на работа в огромните градини. Още няколко жени работеха там, а край тях нареждания чакаха дребни и едри момчета, които се навъртаха наоколо и мъкнеха боклуци, инструменти и тор. Обикновено работех там по цял ден, а от време на време наминавах към кухнята, за да помогна в приготвянето на следващото хранене, освен ако нямаше спешен случай в Кланицата, както наричах складчето на ужасите на покойния Дейви Бийтън.

Понякога приемах поканите на Алек да посетя ливадите, където конете хрупаха пролетна трева и сменяха зимната си козина с нова, лъскава.

Имаше дни, когато си лягах веднага след вечеря, изтощена от работата. В други, когато можех да си държа очите отворени, се присъединявах към хората в Залата и слушах истории, песни и музика. Можех да слушам уелския бард Гуилин с часове, въпреки че почти не разбирах какво казва.

Когато обитателите на замъка свикнаха с мен и аз - с тях, някои от жените започнаха правят срамежливи опити да се сближат с мен и да ме включват в разговорите си. Очевидно много ги гризеше любопитство, но аз неизменно им давах вариации на историята, която бях разказала на Колъм, и не след дълго се примириха, че само това ще изкопчат от мен. Ала виждаха и че разбирам от лечителство и с голям интерес ме разпитваха за болежките на децата си, съпрузите си и животните си, като в повечето случаи не правеха голяма разлика между последните две.

Освен обичайните клюки и теми на разговор, много се мълвеше и за приближаващия Събор, за който за първи път чух от Стария Алек през онзи следобед на пасбището. Заключих, че събитието явно е много важно, и приготовленията за него ме доубедиха. Потокът от хранителни продукти към кухненските помещения не спираше, а в бараката за месо висяха двайсет одрани говеда, обвити в ароматен пушек, който ги пазеше от мухи. Каруци караха бъчви с бира и прислугата ги сваляше с ръчни колички в избите, от селската мелница пристигаше фино смляно брашно, а от овощните градини оттатък стените на замъка - кошници с череши и праскови.

Поканиха ме на една от тези беритби и охотно се съгласих, нетърпелива да се измъкна от сянката на каменната грамада.

Овощната градина бе прекрасна и с голямо удоволствие се разхождах сред прохладните мъгли на шотландската утрин, като докосвах още влажните листа на дърветата в търсене на лъскави, гладки череши и сочни праскови, които нежно стисках, за да проверя дали са узрели. Подбирахме само най-хубавите плодове за кошниците си, ядяхме до насита и отнасяхме останалото, за приготвянето на пити. Огромният килер за провизии вече се препълваше със сладки, ободрителни питиета, меса и други деликатеси.

- Колко души идват на този Събор? - попитах Магдален, една от девойките, с която се бяхме сближили.

Тя сбърчи замислено чипото си луничаво носле.

- Не мога да кажа точно. Последният голям Събор в Леох е бил преди двайсет години и тогава дошли, де да знам, около двеста човека. Когато умрял старият Джейкъб и Колъм станал господар. Може тази година да са повече - хубава реколта имаше и хората ще са заделили пари, та ще доведат и жените и челядта си.

Посетителите вече пристигаха, макар да знаех, че официалните части на Събора - вричането, ловът на глигани и игрите, - щяха да започнат чак след няколко дни. По-видните поданици и земевладелци бяха приети в замъка, а по-бедните - на едно незасято поле до потока, който се вливаше в езерото на замъка. Край моста се бяха установили калайджии, цигани и дребни търговци, в подобие на панаир. Обитателите и на замъка, и на селцето наблизо започнаха да ходят там вечерно време, за да си купуват инструменти и дрънкулки, да гледат жонгльорите и да наваксват с клюките.

Наблюдавах какво се случва и често посещавах пасбището. Конете ставаха все повече - тези на посетителите също бяха настанени в конюшните на замъка. Насред хаоса и множеството на Събора нямаше да ми е трудно да избягам.

По време на една от беритбите за пръв път срещнах Гейлис Дънкан. Бях открила купчинка гъби под един бряст и търсех още. Растяха само по четири-пет в купчинка, но в тази част от овощната градина се намираха няколко. Гласовете на останалите жени заглъхваха, колкото повече се отдалечавах към края на градината, като се привеждах и понякога дори падах на четири крака, за да откъсна внимателно стъбълцата.

- Тези са отровни - чух зад себе си. Изправих се и ударих главата си в нисък клон на бора, под който растяха гъбите.

Когато зрението ми се проясни, видях че гръмогласният смях идва от висока млада жена, може би две-три години по-голяма от мен, със светла кожа и коса и най-красивите зелени очи, които бях виждала.

- Извинявай, че така ти се смея - рече тя и край устните й цъфнаха трапчинки, когато се усмихна и пристъпи в долчинката до мен. - Не можах да се сдържа.

- Сигурно съм изглеждала смешно - отвърнах малко недодялано, търкайки глава. - И благодаря за предупреждението, но знам, че гъбите са отровни.

- А, тъй ли? И от кого ще се отърваваш? От съпруга си? Ако се получи, може да пробвам и с моя. - Усмивката й бе заразителна и преди да се усетя, й отвърнах.

Обясних, че макар сурови да са отровни, от тях може да се приготви прах, който много ефикасно спира кръвта, ако се приложи върху рана. Поне така твърдеше госпожа Фиц, а на нея вярвах доста повече, отколкото на Наръчника.

- Гледай ти! - възкликна тя, още усмихната. - А знаеше ли, че тези - тя се приведе и се изправи с шепа сини цветчета със сърцевидни листа, - предизвикват кървене?

- Не - казах изненадана. - Защо някой би искал да предизвиква кървене?

Тя ме изгледа търпеливо, но и с малко досада.

- За да се отървеш от нежелано дете. Кръвта идва преждевременно, но само ако го вземеш рано. Ако закъснееш, може да убиеш и себе си, и детето.

- Сякаш знаеш много за това - отбелязах, още жегната от това, че съм й се сторила глупава.

- По-скоро малко. Момичетата в селото идват при мен от време на време, а понякога и женените. Казват, че съм вещица - рече тя и ококори искрящите си очи в престорено изумление. После се ухили. - Но съпругът ми е областният криминален обвинител, така че гледат да не повишават тон. А за този младичкия, дето дойде с теб - продължи тя, кимайки одобрително, - една девойка дойде за любовна отвара. Той твой ли е?

- Мой ли? Кой? Имаш предвид Джейми? - Отново се смутих.

Младата жена се развесели. Седна на един пън и се заигра с кичур коса.

- О, да. Много девойки ще се спрат на такъв като него, с такива очи и такава коса, нищо, че има награда за главата му и че е беден като мишка. Бащите им, разбира се, може да мислят друго.

Тя се загледа в далечината и продължи:

- Аз съм практична. Омъжих се за човек с хубава къща, с малко заделени пари и с добра професия. Колкото до косата, няма, а на очите му не съм обръщала внимание, но не ми предизвиква беди.

Жената протегна кошницата, на дъното имаше четири луковици.

- Корен от слез. Съпругът ми има чувствителен стомах. Пърди като вол.

Реших да прекратя тази тема, преди да е станало късно.

- Не съм се представила - рекох и протегнах ръка, за да й помогна да стане от пъна. -Казвам се Клеър. Клеър Бюшамп.

Дланта й в моята бе фина, с дълги бели пръсти, макар върховете им да бяха зацапани, навярно от растенията и горските плодове до корените в кошницата й.

- Знам коя си - каза тя. - Селото цялото е живнало от разговори за теб, още откакто дойде. Казвам се Гейлис, Гейлис Дънкан. - Хвърли поглед в кошницата ми. - Ако търсиш балган-буахрах^1, ще ти покажа къде растат най-много.

Приех предложението и се залутахме през долчинките край овощната градина, тършувахме под гниещи дънери и лазехме покрай вирчетата, където гъбките растяха изобилно. Гейлис знаеше много за местните растения и медицинската им употреба, макар че ми намекна за някои крайно смущаващи употреби. Малко вероятно ми се струваше, например, че сангвинарията ще предизвика брадавици по носа на съперничка, а ранилистът превръща жабите в гълъби. Гейлис ми обясняваше всичко това със закачлив тон, сякаш изпитваше собствените ми познания или подозренията ми, че е вещица.

Въпреки това ми се стори приятен спътник, добра в шегите и с весело, макар и цинично отношение към живота. Като че ли знаеше всичко за всички в селото, околията и замъка. Докато си почивахме, тя ме забавляваше с оплакванията си от стомашните проблеми на съпруга й, както и с интересни, макар и малко злонамерени клюки.

- Казват, че младият Хамиш не е син на баща си - рече по едно време. Говореше за детето на Колъм, червенокосия малчуган, на когото бях позволила да каже молитвата преди вечеря през първия ми ден в замъка.

Не се изненадах особено, понеже вече си бях направила изводите по въпроса. Само се учудих, че детето със съмнителен родител бе само едно - или Летиша беше извадила късмет, или се бе досетила навреме да потърси услугите на някого като Гейли. Неразумно го споделих с нея.

Тя отметна дългата си светла коса назад и се засмя.

- Не, не съм била аз. Хубавата Летиша няма нужда от помощта ми в това, повярвай ми. Ако хората търсят вещица наоколо, по-добре да потърсят в замъка, а не в селото.

Нетърпелива да сменя темата към нещо по-безопасно, аз се хванах за първото, което ми хрумна.

- Ако младият Хамиш не е син на Колъм, чий би трябвало да е? - попитах, докато се катерех по една купчина канари.

- На момъка, на кого да е? - Тя се обърна към мен, изкривила подигравателно малката си уста, с блеснали пакостливи очи. - На младия Джейми.

Върнах се в овощната градина сама и срещнах Магдален. Косата й стърчеше изпод забрадката, а девойката се беше ококорила от притеснение.

- А, ето те - каза тя и въздъхна облекчено. - Бяхме тръгнали да се връщаме, но се усетихме, че те няма.

- Благодаря, че сте се върнали. - Вдигнах кошницата череши, която бях оставила на тревата. - Но знам пътя.

Тя поклати глава.

- Трябва да се пазиш, скъпа. Сама в гората, с всички тези калайджии и другоземци за Събора. Колъм е наредил... - Тя рязко млъкна и скри уста с ръка.

- Да ме наблюдавате? - предположих спокойно. Тя кимна с нежелание, очевидно се боеше, че ме е обидила. Свих рамене и се опитах да й се усмихна окуражително. - Нормално е. Все пак само от мен знаете коя съм и как съм се озовала тук.

Любопиството ме надви и попитах:

- За коя ме мисли той?

Момичето просто поклати глава и отвърна:

- Англичанка си.

На следващия ден не се върнах в овощната градина. Не защото ми бяха наредили да остана, а защото неколцина ненадейно се натровиха с храна и трябваше да се погрижа за тях. Направих каквото можах и се заех да издиря причината за проблема.

Оказа се развалено говеждо от бараката за месо. На следващия ден отидох там и тъкмо мъмрих отговорника по опушването, задето не умее да пази месото, когато вратата зад мен се отвори и задушливият дим ме връхлетя в плътен облак.

Обърнах се с насълзени очи. През дъбовия дим крачеше Дугал Макензи.

- И касапин ли сте вече, госпожо? - попита подигравателно. - Скоро ще командвате целия замък, а госпожа Фиц ще си търси нова работа.

- Нямам никакво желание да се обвързвам с мръсния ви замък - отговорих му ядно, докато бършех очи. По кърпичката ми оставаха сажди. - Искам само да се махна оттук колкото е възможно по-скоро.

Той наклони вежливо глава.

- Е, имам възможността да удовлетворя това ви желание, госпожо. Поне временно.

Изпуснах кърпичката си и го зяпнах.

- Какво имате предвид?

Той се закашля и размаха ръка, да разсее дима. Изведе ме навън и се обърна към конюшните.

- Вчера казахте на Колъм, че са ви нужни ранилист и други билки?

- Да, за лекарства за натровените. Е и? - Още бях подозрителна.

Той сви рамене.

- Ами, аз отивам към селото, ще водя три коня за подковаване. Жената на криминалния обвинител е нещо като лечителка. Несъмнено ще има с какво да ви е от полза. И ако нямате нищо против, милейди, добре сте дошла да яздите с мен.

- Жената на обвинителя? Госпожа Дънкан? - Настроението ми веднага се подобри. А възможността да се измъкна от замъка поне за малко бе неустоима.

Бързо обърсах лице и втъкнах мръсната кърпичка в колана си.

- Да вървим - казах.

Кратката езда до Крейнсмюир бе много приятна въпреки мрачния ден. Самият Дугал също бе весел и не спря да говори и да се шегува по пътя.

Първо спряхме при ковача, оставихме трите коня и Дугал ме взе на своя, за да ме отведе до главната улица и дома на Дънкан. Той бе внушително четириетажно здание, чиято носеща рамка се виждаше, а на долните два етажа блестяха многофасетъчни прозорци в ромбоидна форма, оцветени в лилаво и зелено.

Гейли ни посрещна радостно, доволна от компанията в навъсения ден.

- Колко прекрасно! - възкликна тя. - Все търся причина да отскоча до килера и да подредя някои неща. Ан!

От странична вратичка, която не бях забелязала, се показа ниска застаряваща слугиня с лице, набръчкано като ябълка през зимата.

- Отведи госпожа Клеър до килера - нареди Гейли - и ни донеси вода. От извора, не от градския кладенец! - Обърна се към Дугал. - Приготвила съм тонизиращата отвара, която обещах на брат ви. Елате с мен до кухнята.

Последвах оформената като тиква прислужничка по едно тясно дървено стълбище и внезапно се оказахме в дълго таванско помещение. За разлика от останалата част от къщата, тук имаше двоен прозорец. Беше затворен заради влагата, но пропускаше много повече светлина, отколкото в мрачната всекидневна.

Гейли определено си знаеше работата като знахарка. Из стаята се простираха дълги мрежести рамки за сушене, куки над малката камина за сушене над огън и открити шкафове по стените, в които бяха пробити дупки за проветрение. Благоуханието на сушен босилек, розмарин и лавандула изпълваше въздуха. Изненадващо модерен на вид плот се ширеше покрай една от стените, а на него бяха наредени разнообразни хаванчета с чукала в тях, паници за смесване на съставки и лъжици, всички идеално чисти.

Гейли се позабави, цялата зачервена от катеренето на стълбите, но и усмихната в очакване на дълъг следобед стриване на билки и разговори.

Заръмя и по дългите прозорци затрополиха капчици, но запалихме огън в камината и в стаята стана много уютно. Наслаждавах се на компанията на Гейли - имаше остър език и циничен поглед върху света, добре дошли след достопочтените, срамежливи девойки от клана, а и явно бе добре образована, като за жена от малко селце.

Знаеше също така за всеки скандал в селцето или в замъка през последните десет години и не спираше да ми разказва забавни истории. Странно, но не ме разпитваше за собствения ми живот. Може би просто не й беше привично - щеше да разбере каквото поиска от другиго.

От известно време отвън долитаха звуци, но бях решила, че са селяни, поели към неделната литургия - черквата се намираше в края на улицата, до кладенеца, а главната улица свързваше черквата и площада, където се разплиташе в по-малки улички и алеи.

Всъщност от ковачницата дотук се бях развличала, като си представях гледка от въздуха -селцето като ръка на скелет. Главната улица беше лъчевата кост, а по нея - магазините и занаятчиите, както и жилищата на по-заможните селяни. Алеята на света Маргарет беше лакътната кост, по-тясна и успоредна на главната улица, населена от ковача, кожаря, по-грубите занаяти и търговци. Селският площад (подобно на всички останали, които познавах, не беше квадратен, а овален) оформяше костите на китката, а уличките, по чието протежение се простираха къщичките, представляваха фалангите.

Домът на Дънкан се намираше точно на площада, както подобаваше на обвинител. Това бе въпрос не само на социален статут, а и на удобство - можеше да използва площада и за съдебни дела, които поради обществен интерес или нужда надхвърляха тесния кабинет на Артър Дънкан. Също така там се намираше и позорният стълб, грозно приспособление на малка каменна платформа насред площада, точно до дървен кол, на който - ефикасно и пестеливо, - ту бичуваха провинили се престъпници, ту танцуваха около него по време на празненства, ту окачваха знамена или пък връзваха за него конете си.

Шумът отвън се засили, доста по-хаотичен от този на тълпа на връщане от църквата. Гейли остави бурканите с нетърпеливо възклицание и отвори прозореца, за да види какво става.

Присъединих се към нея. Набитият отец Байн, свещеникът на селото и замъка, водеше тълпа жени и мъже, облечени за църква. С тях беше и младо момче, на около дванайсет, с опърпани карирани панталони и вмирисана риза - по всичко личеше, че е помощник на кожаря. Свещеникът се мъчеше да го държи за врата - не му беше много лесно, предвид, че беше по-нисък от пленника си. Тълпата ги следваше по петите и боботеше неодобрително, като гръм след мълния.

Отец Байн и момчето се скриха под нас, в къщата. Хората останаха отвън, да мърморят и да се бутат. Неколцина от по-дръзките се повдигнаха на первазите, опитвайки се да погледнат вътре.

Гейли затръшна прозореца и боботенето от улицата рязко заглъхна.

- Сигурно е откраднал нещо - рече лаконично и се върна към масата с билките. -Обикновено това правят момчетата на кожарите.

- Какво ще му се случи? - попитах. Тя сви рамене и стри сушен розмарин между пръстите си, после го остави да падне в хаванчето.

- Зависи от киселините на Артър тази сутрин, предполагам. Ако е ял добре, момчето може да се отърве с бичуване. Но ако има газове или запек - тя направи гримаса на неприязън, -момчето може да загуби я ухо, я ръка.

Ужасих се, но не посмях да се намеся. Бях англичанка и макар да си бях заслужила малко уважение като обитател на замъка, мнозина от селяните правеха знаци, които да ги пазят от злото, когато ги подминавах. Намесата ми можеше да навреди още повече на момчето.

- Не можеш ли да направиш нещо? - попитах Гейли. - Да говориш със съпруга си, да го помолиш да, хм, да се смили?

Гейли вдигна глава от работата си, изненадана. Очевидно мисълта да се меси в делата на съпруга си никога не й беше хрумвала.

- Защо те интересува какво ще се случи с него? - попита тя, но не нападателно, а от любопитство.

- Как може да не ме интересува! - възкликнах. - Той е само момче. Каквото и да е сторил, не заслужава да го осакатят за цял живот.

Тя вдигна светлите си вежди - аргументът ми явно не я убеждаваше. Въпреки това сви рамене и ми подаде чукалото и хаванчето.

- С удоволствие ще помогна на приятел. - Завъртя очи. Огледа рафтовете и избра бутилка с нещо зеленикаво, надписано с думите ЕКСТРАКТ ОТ ДЖОДЖЕН.

- Ще го дам на Артър, а и ще видя може ли нещо да се направи за момчето. Може да е твърде късно обаче - предупреди ме. - А ако се намеси и проклетият свещеник, ще поиска най-тежката присъда. Но ще опитам. Ти продължавай с билките. Розмаринът се стрива дълго.

Взех чукалото и се залових за работа, без да гледам какво точно върша. Затвореният прозорец приглушаваше и дъжда, и тълпата - двете се смесваха в меко, заплашително шушнене. Като всяко дете в училище, бях чела Дикенс, както и по-ранни автори, с техните описания на безмилостно правосъдие, стоварващо се върху всички престъпници, без значение от възраст и обстоятелства. Но да чета от безопасното разстояние на сто-двеста години разказите за обесени деца и осакатявания бе много по-различно от това да седя и да мачкам билки само на метри над подобна случка.

Щях ли да се осмеля да се намеся при тежка присъда за момчето? Отидох до прозореца с хаванчето и се взрях навън. Тълпата растеше. Търговци и домакини, привлечени от множеството, се трупаха край дома на обвинителя. Новодошлите се привеждаха до вече присъстващите, за да научат подробности. Все повече лица се обръщаха с очаквателно изражение към вратата на къщата.

Докато ги наблюдавах как стоят търпеливо под дъждеца, изведнъж ясно осъзнах нещо. Подобно на мнозина от моето поколение, бях изслушала с ужас сведенията от следвоенна Германия - депортациите, масовите убийства, концентрационните лагери и изгарянията. И както мнозина се бяха запитали и продължаваха да се питат, не можех да проумея как са го позволили. Не може да не са знаели, виждали са камионите и какво превозват, виждали са дима и телените огради. Как са могли просто да стоят и да бездействат?

Сега виждах как.

Залогът в този случай дори не бе живот или смърт. Покровителството на Колъм щеше да гарантира, че никой няма да ме докосне и с пръст. Но ръцете ми около порцелановата купичка се изпотиха, докато мислех как излизам, сама и безпомощна, срещу тълпата благоразумни и добродетелни люде, жадни за вълнението от присъдата и кръвта, с които да разнообразят отегчителното си съществуване.

Хората сформират общества по принуда. Още от праисторически времена човеците - без козина, без особена физическа сила, без никакви предимства, освен коварството си, -оцеляват, защото се събират в групи. Както много други създания по-ниско в хранителната верига, и те са установили, че броят дава сила. И това знание, вкоренено в мозъка на костите ни, стои зад властта на тълпата. Да пристъпиш встрани от групата, камо ли да се изправиш срещу нея, в продължение на хиляди години е значело смърт. За да се опълчиш на тълпата, се иска нещо повече от обикновен кураж - нещо отвъд инстинкта. Боях се, че го нямам - а от тази боязън ме беше срам.

Сякаш цяла вечност измина, преди вратата да се отвори и Гейли да се върне, наглед спокойна и невъзмутима, както обикновено, с малко парче въглен в ръка.

- Ще трябва да го филтрираме, след като го преварим - отбеляза, сякаш продължаваше предишния ни разговор. - Ще го прекараме през въглен в муселинов плат, така е най-добре.

- Гейли - нетърпеливо подхванах. - Не си играй с мен. Какво става с момчето?

- А, момчето. - Тя вдигна рамо, но по крайчетата на устните й играеше усмивчица. След миг спря с преструвката и се засмя.

- Трябваше да ме видиш. Бях страшно добра, нищо че сама го казвам. Съпружеска загриженост, женска доброта и щипка майчина жал. „О, Артър, ако собственият ни брак ни бе благословил с дете...“, не че благословията му щеше да свърши работа - тя наклони глава към рафтовете с билки, - как би се почувствал, ако това се случеше със сина ти? Няма съмнение, че гладът е накарал момчето да открадне. О, Артър, не можеш ли капка жалост да намериш в сърцето си, така както то прелива от справедливост?

Тя се отпусна на едно столче, смееше се и удряше леко крака си с юмрук. Добави:

- Колко жалко, че наоколо няма актьорска трупа!

Шумът от тълпата се беше променил и отново се върнах при прозореца, за да видя какво се случва.

Множеството се раздели на две - от къщата излезе момчето, между свещеника и обвинителя. Артър Дънкан, целият преизпълнен с благосклонност, се кланяше и кимаше на по-знатните хора. Отец Байн приличаше на намръщен картоф. Кафеникавото му лице се бърчеше от неприязън.

Малкото шествие продължи до средата на площада, където мъж, чието име бе Джон Макрей, пристъпи да ги посрещне. Този господин бе облечен подобаващо на заниманието си, въздържано и елегантно: черни бричове и палто, както и сива кадифена шапка (която бе свалил и сега внимателно пазеше от дъжда под полите на палтото си). Не беше, както бях предположила, местният тъмничар, макар че понякога му се налагаше да върши и това. Най-често отговаряше за реда, за инспекцията на пазара, а понякога бе и екзекутор. От колана му висеше лопатка, с който имаше право да взима определена част от всяка торба жито на четвъртъчния пазар: това беше възнаграждението му

Самият той ми беше разказал всичко това, след като няколко дни по-рано бе посетил замъка, за да му помогна с хроничното възпаление на левия му палец. Пукнах възпалената част със стерилна игла и превързах палеца с мехлем от тополови пъпки. Макрей се оказа срамежлив мъж със спокоен глас и приятна усмивка.

Сега обаче нямаше и следа от нея. Изражението му бе подобаващо сурово. Напълно разбираемо, никой не искаше да гледа хилещ се екзекутор.

Момчето застана на каменната платформа насред площада. Изглеждаше бледо и уплашено, ала не помръдна. Артър Дънкан, областен обвинител на Крейнсмюир, се опита да придаде на пълничката си фигура израз на внушителност и се подготви да произнесе присъдата.

- Слабоумникът си признал още щом влезли в къщата - рече Гейли в ухото ми. Взираше се през рамото ми с интерес. - Така че нямаше как да измоля да го освободят. Но ще получи най-леката присъда. Един час на стълба, с едно приковано ухо.

- Приковано! За какво?!

- За стълба естествено. - Тя ме изгледа питащо, но бързо се обърна към прозореца, за да види изпълнението на „леката“ присъда, която бе получил помощникът на кожаря благодарение на намесата й.

Хората край стълба бяха толкова нагъсто, че младежът почти не се виждаше, но тези най-близо се отдръпнаха, за да освободят място за Макрей. Момчето вече беше заключено за стълба и изглеждаше малко и пребледняло. Стискаше очи и трепереше от страх. Изписка високо и тънко, когато пиронът се заби. Чу се дори през прозореца и аз също потреперих.

Върнахме се към работата си, както повечето от зрителите, но не можех от време на време да не поглеждам през прозореца. Неколцина нехранимайковци дойдоха при наказания, за да му се подиграват и да го замерват с кални топки. Току наминаваше и някой по-здравомислещ господин, открадваше по няколко минути от задълженията си, за да помогне за превъзпитанието на малолетния престъпник с добре подбрани съвети и упреци.

Оставаше час до залеза и пиехме чай във всекидневната, когато някой потропа на вратата. Денят така се бе смрачил от упорития дъжд, че не личеше докъде е стигнало слънцето. Домът на Дънкан обаче можеше да се похвали с часовник, великолепно изработен от орехово дърво, месингово махало и украсена с херувими предна част. Стрелките сочеха шест и половина.

Кухненската прислужница отвори и обяви безцеремонно:

- Ей там.

Джейми Мактавиш се приведе през прага. Мокра, яркочервената му коса бе добила патината на древен бронз. Палтото му също бе древно и омачкано, а под едната си мишница носеше тежко зелено наметало за яздене.

Станах и го представих на Гейли, а той й кимна.

- Госпожо Дънкан, госпожо Бюшамп. - Махна към прозореца. - Изглежда е имало интересни събития този следобед.

- Още ли е там? - попитах и се взрях навън. Момчето бе просто силует през плътното стъкло. - Сигурно е подгизнал.

- Да. - Джейми разтвори наметалото и ми го подаде. - Колъм помисли, че и вие може да подгизнете. Имам работа в селото, затова изпрати наметалото по мен. Ще се върнете с мен в замъка.

- Много мило от негова страна - казах разсеяно. Още мислех за момчето. Попитах Гейли: -Колко още трябва да стои там?

Тя ме изгледа неразбиращо и аз с досада уточних кого имам предвид.

- А, той ли? - Тя се понамръщи, задето подхващах толкова маловажна тема. - Един час, казах ти. Макрей трябваше вече да го е освободил.

- Освободи го - увери я Джейми. - Видях го, докато прекосявах площада. Само че хлапакът няма смелост да се откъсне от пирона.

Зяпнах.

- Трябва сам да се откъсне?

- О, да. - Джейми звучеше поразвеселен. - Още е неспокоен, но скоро ще събере смелост, струва ми се. Навън е влажно и се стъмва. Хайде, да тръгваме, че нищо няма да ни остане за вечеря. - Той се поклони на Гейли и се обърна, за да излезе.

- Чакай - спря ме тя. - Щом ще те изпрати този ми ти здравеняк, имам сандък със сушено блатно зеле и други билки, които обещах на госпожа Фицгибънс. Може би господин Мактавиш ще е така добър?

Джейми се съгласи и тя прати един от слугите да свали сандъка от работната й стаичка, като му подаде огромен железен ключ. След това написа бележка на малко писалище в ъгъла на стаята. Когато слугата свали сандъка, тя запечата писмото с восък от свещта и ми го подаде.

- Ето. Това е сметката. Би ли я дала на Дугал? Той се занимава с плащанията. Не я давай на другиго, иначе няма да ми платят със седмици.

- Да, разбира се.

Тя ме прегърна и като ни увещаваше да се пазим от студа, ни изпрати до вратата.

Застанах под стряхата, а Джейми привърза сандъка към седлото. Дъждът се беше усилил и от стрехите се стичаше цял водопад.

Погледнах първо към широкия гръб и мускулестите предмишници на Джейми, докато той вдигаше без особено усилие тежката дървена кутия - след това преместих поглед към момчето, което въпреки окуражаващата го тълпа, все още стоеше приковано. Да, не беше красиво младо момиче с коса като лунни лъчи, ала по действията на Джейми отпреди няколко дни съдех, че може и да не остане безразличен към бедите на един малчуган.

- Господин Мактавиш? - започнах колебливо. Не получих отговор. Лицето му не промени изражението си, нито пък устните му помръднаха, а сините му очи се взираха в ремъка, който затягаше.

- Джейми? - опитах малко по-силно и той вдигна глава. Значи наистина не беше Мактавиш. Как ли се казваше наистина?

- Да?

- Ти си, хм, доста едър, нали? - рекох, а той се поусмихна и кимна. Явно се чудеше накъде бия.

- Достатъчно - отвърна ми.

Това ме окуражи и се приближих към него, за да не ме чуят хората в края на тълпата.

- Сигурно и пръстите ти са доста силни, нали?

Той сви юмрук и усмивката му стана по-широка.

- Да, така е. Да не искаш да ти строша няколко ореха?

Хвърлих поглед зад него, край позорния стълб.

- По-скоро да извадиш един от огъня. Можеш ли?

Той се замисли секунда-две, накрая сви рамене.

- Да, ако пиронът е достатъчно дълъг, за да го хвана. А ти можеш ли да привлечеш вниманието на тълпата? Едва ли ще им хареса, че се намесвам, а и съм непознат.

Не бях предвидила възможността молбата ми да го изложи на риск и се поколебах, но той сякаш искаше да го направи, независимо от опасността.

- Може да идем двамата, за да погледнем отблизо, а аз ще припадна от гледката... Мислиш ли, че...

- Да, мисля, че ще свърши работа.

Всъщност малко ме беше страх да погледна, но гледката не беше толкова страшна. Ухото бе приковано за горната част, близо до ръба, и около пет сантиметра от пирона стърчаха навън. Почти нямаше кръв и макар по лицето на момчето да се четеше страх и неудобство, явно не го болеше твърде много. Почти се съгласих с Гейли, че това е милостива присъда, предвид състоянието на шотландското правораздаване в тази епоха. Но все пак си оставаше варварска.

Джейми нехайно си проправи път по края на тълпата и се приближи към стълба. Поклати неодобрително глава към момчето.

- Ех, момко - започна той и изцъка с език. - Добре си се подредил, а?

Постави едра длан върху позорния стълб, уж за да погледне ухото по-отблизо.

- Абе, момче, какво още се чудиш и маеш? Само мръдваш с глава и си готов. Искаш ли да ти помогна? - Посегна, като че ли да хване момчето за косата. Малчуганът извика от страх.

Разбрах, че е мой ред, и пристъпих назад, като нарочно настъпих жената зад себе си, която изпищя от болка.

- Извинете - изохках. - Толкова... Толкова съм замаяна! Моля ви... - Извърнах се от стълба и направих две-три крачки, като майсторски се олюлявах и сграбчвах ръкавите на хората край себе си. Ръбът на платформата беше само на двайсетина сантиметра от мен - хванах се за едно дребно момиче, което бях избрала предварително, строполих се напред и я повлякох със себе си.

Изтърколихме се на мократа трева, в плетеница от фусти, и викове на болка и изненада. Пуснах я и се разположих в драматична поза с разперени ръце. Дъждът закапа по лицето ми.

Падането ме беше оставило без дъх, тъй като девойката се стовари върху мен, и известно време пъхтях, заслушана в бърборенето на притеснените селяни. Заваляха предположения, предложения и възклицания. Само че добре познавах ръцете, които ми помогнаха да седна, както и сините очи, вторачени загрижено в мен. Преместих поглед за част от секундата, за да се уверя, че мисията е изпълнена - момчето на кожаря, притиснало кърпичка към ухото си, се отдалечаваше бързо, незабелязано от захласнатата по новото зрелище тълпа.

Селяните, които доскоро с трепет очакваха да видят как се пролива кръв, с мен бяха олицетворение на добротата. Бързо ми помогнаха да се върна в дома на Дънкан, а там ме глезиха с бренди, чай, топли одеяла и още по-топло съчувствие. Успях да се откъсна само когато Джейми отсече, че трябва да вървим, и ме вдигна от кушетката, без да обръща внимание на възраженията на домакините ми.

Качи ме пред себе си на седлото и пое юздите и на двата коня. Опитах се да му благодаря за помощта.

- Няма нищо, моме - рече той.

- Но се изложи на риск - настоях. - Не осъзнавах, че ще е опасно за теб.

- Е... - отвърна той неопределено и продължи закачливо: - Няма да отстъпвам на някаква мъничка девойка сасенак, нали?

Попришпори конете, когато сенките край пътя се сгъстиха. Не разговаряхме много по обратния път. А когато стигнахме до замъка, се раздели с мен на портата само с шеговитото:

- Приятна вечер, госпожо Сасенак.

Но почувствах, че сме сложили началото на приятелство, малко по-здраво от клюкарстване в сянката на ябълковите дървета.

1 Келтска дума за „ядивна гъба“. - Бел. прев.

10. ВРИЧАНЕТО

Следващите няколко дни бяха пълен хаос - хора идваха и си отиваха, течаха приготовления от всякакъв вид. Лекарските ми занимания почти спряха -натровените се бяха оправили и като че ли всички бяха твърде заети, за да се разболяват. Нямаше нищо по-сериозно от няколко трески в пръстите на момчетата, които разнасяха цепеници, както и тук-таме някоя опарена длан на слугиня в кухнята.

Самата аз се вълнувах. Днес беше голямата нощ. Госпожа Фиц ми беше казала, че всички воини на клана Макензи ще са в залата, за да подновят клетвите си за вярност към Колъм. С подобна церемония никой не би се интересувал какво се случва в конюшните.

Докато помагах в кухнята и в овощните градини, успях да скрия достатъчно храна за няколко дни. Нямах манерка за вода, но бях пригодила за една от по-тежките стъклени стомни от лекарското помещение. Колъм ми бе осигурил здрави ботуши и топло палто. Щях да се сдобия и с хубав кон - бях си го набелязала в конюшнята. Нямах пари, но пациентите ми бяха подарили някои дреболии, панделки, дървени фигурки, евтини бижута. Можех да ги заменя за нещо от първа необходимост по пътя.

Неприятно ми бе, че се възползвах от гостоприемството на Колъм и приятелството на обитателите на замъка, а няма дори да им оставя бележка, но какво можех да кажа? Известно време мислих върху този въпрос, но накрая реших просто да си замина. Най-малкото нямах къде да пиша, а не ми се рискуваше да посещавам покоите на Колъм, за да търся хартия.

Час след мръкване внимателно приближих конюшнята, наострила слух. Но явно всички бяха в Залата и се готвеха за церемонията. Вратата заяде, но я побутнах и тя се отвори навътре на кожените си панти.

В конюшнята бе топло и се усещаше спорадичното раздвижване на конете. Беше и тъмно -като в шапката на погребален агент, както казваше чичо Ламб. Прозорците бяха просто процепи, твърде тесни, за да пропускат светлината на луна и звезди. Закрачих внимателно напред с протегнати ръце.

Внимателно опипвах пред себе си и търсех вратичка на отделение, по която да се ориентирам. Не намерих нищо, ала краката ми срещнаха препятствие и се понесох напред с изненадан вик, който отекна в покривните греди на старото каменно здание.

Препятствието се завъртя с ругатня и ме стисна за ръцете. Оказах се до едро мъжко тяло. Дъхът на непознатия гъделичкаше ухото ми.

- Кой си ти? - изпъшках, като опитах да се отскубна от него. - Какво правиш тук?

Силуетът отпусна хватката си, когато чу гласа ми.

- Мога да те питам същото, сасенак - изрече Джейми Мактавиш. Поуспокоих се. Той седна в сламата и добави сухо: - Макар че мога и сам да се сетя. Колко далеч мислеше, че ще стигнеш в тъмна нощ с непознат кон и с половината клан Макензи след теб?

Наежих се.

- Няма да ме подгонят. Всички са в Залата и ако утре сутрин дори един от петима е достатъчно трезвен да стои прав, камо ли да язди, ще съм крайно изненадана.

Той се засмя, изправи се и ми подаде ръка. Отупа сламата от полата ми, по-силно, отколкото бе необходимо.

- Е, добре разсъждаваш - рече той, сякаш леко изненадан, че изобщо съм способна да разсъждавам. И добави: - Или щеше да бъде, ако Колъм нямаше пазачи из целия замък и околните лесове. Никога няма да остави замъка незащитен, с цялата бойна сила на клана вътре. А и камъкът не гори толкова лесно, колкото дървото...

Реших, че има предвид печално известното Клане в Гленкоу, когато мъж на име Джон Кембъл по заповед на Короната се погрижил трийсет и осем души от клана Макдоналд да загинат, като изгорил имението им. Пресметнах набързо. Това трябва да е било преди петдесет и няколко години - достатъчно скоро, за да се погрижи Колъм да не се повтаря.

- А и трудно можеше да избереш по-лоша нощ за бягство. - Изглежда, никак не го тревожеше фактът, че изобщо съм планирала бягство, мислеше само за причините за провала му. Това ми се стори странно. - Освен че има пазачи, а всички добри конници сега са в замъка, пътят ще е пълен с хора от околията. Идват за лова и игрите.

- Лов?

- Да. Обикновено на елени, но този път май ще е глиган. Едно от конярчетата казало на Стария Алек, че има огромен глиган в източния лес. - Постави едра длан на гърба ми и ме завъртя към отворената врата.

- Хайде. Ще те заведа в замъка.

Отдръпнах се.

- Не си прави труда - отвърнах грубо. - Мога и сама да намеря пътя.

Той ме хвана здраво за лакътя и поехме напред.

- Сигурно. Но едва ли ще искаш да срещнеш някой пазач на Колъм сама.

- И защо не? - сопнах се. - Нищо лошо не правя. Няма забрана да се разхождам из замъка, нали?

- Не. Едва ли ще искат да те наранят - рече Джейми, като се взираше замислено в сенките. - Но не е необичайно човек да си вземе манерка за компания, когато е на стража. А питието може да е чудесен другар, но не е мъдър съветник, когато видиш малко, миловидно девойче само в тъмното.

- Ти самият ме видя сама в тъмното - напомних му - И нито съм особено малка, нито миловидна, поне в момента.

- Така е, но аз спях и не съм пиян. И като оставим настрана нрава ти, си доста по-малка от повечето пазачи на Колъм.

Изоставих безсмислената посока на разговора и опитах друго.

- А защо спеше тук? Нямаш ли си легло някъде?

Вече бяхме стигнали до входа на кухненските помещения и виждах лицето му на слабата светлина. Внимателно оглеждаше каменните арки, но при тези ми думи рязко завъртя глава.

- Имам си - отвърна, - но реших, че е по-добре да не се пречкам.

- Защото не искаш да се вречеш във вярност на Колъм Макензи, нали? - отгатнах. - И не искаш никой да ти трие сол на главата?

Той отново хвърли поглед към мен, леко развеселен.

- Нещо такова.

Една от страничните врати бе подканящо открехната, а на каменен ръб над нея фенер пръскаше жълтеникав светлик. Почти го бяхме достигнали, когато длан запуши устата ми и рязко бях вдигната във въздуха.

Задърпах се и опитах да ухапя ръката, но бе облечена в дебела ръкавица, а и по всичко личеше, че мъжът, както ме беше предупредил Джейми, е много по-едър от мен.

Самият Джейми срещаше трудности, ако се съдеше по звуците.

Сумтенето и ругатните рязко секнаха след тропот и здрава келтска псувня.

Схватката в тъмното спря и някой се засмя - не беше Джейми.

- Ха, ако това не е племенникът на Колъм. Закъсняваш май за вричането, а, момче? И кой е с теб?

- Девойче - отвърна мъжът зад мен. - Сочничка на пипане.

Ръката му освободи устата ми и ме стисна здраво другаде. Изписках възмутено, посегнах през рамо, напипах носа му и го извъртях. Мъжът ме пусна и се врече в нещо малко по-различно от това, в което се вричаха в Залата. Отстъпих назад под напора на гъстите изпарения от уиски и се благодарих, че Джейми беше с мен. Беше постъпил съвсем разумно, като ме придружи.

Той явно не мислеше така, докато се опиташе да се отскубне от ръцете на двамата пазачи. Нямаше нищо враждебно в действията им, но и така не си поплюваха. Насочиха се към отворената врата заедно с пленника си.

- Пуснете ме, нека се преоблека, бе хора! - викаше той. - Не мога да се вричам такъв.

Опитите му да се измъкне с приказки бяха прекратени от ненадейната поява на Рупърт, дебел и наконтен с риза с жабо и везано със сърма палто. Той изскочи през тясната врата като тапа от бутилка.

- Не го мисли това, момко - каза той, като оглеждаше Джейми с блеснали очи. - Вътре ще те преоблечем както си му е редът.

Той направи знак с глава и Джейми изчезна през прага с двамата пазачи. Едра длан ме стисна за лакътя и аз се присъединих към групичката.

Рупърт изглеждаше в прекрасно настроение, както и останалите, които зърнах в замъка. Шейсет-седемдесет души, облечени в най-хубавите си дрехи и обсипани с ками, саби, пистолети и кожени торби на врата. Всички се суетяха във вътрешния двор до най-близкия вход към Залата.

Рупърт посочи една вратичка в стената и мъжете прибраха Джейми в осветена стаичка. Явно я ползваха за склад - по масите и рафтовете бяха пръснати какви ли не предмети.

Рупърт огледа Джейми критично, особено сламата в косата му и петната по ризата. Погледна и към сламата в моята коса и се ухили цинично.

- Нищо чудно, че закъсняваш, момко. Хич не те виня. - Сръчка Джейми в ребрата. После извика на един от хората отвън: - Уили! Трябват ни дрехи. Нещо подходящо за племенника на господаря. Хайде, човече, побързай!

Свил устни, Джейми огледа мъжете. Шестима от клана, развълнувани до немай къде от възможността да се врекат, преливащи от гордост. Вълнението със сигурност бе подсилено от големи глътки бира от бъчвата на двора. Джейми ме фиксира с поглед, с още по-мрачно изражение. Явно смяташе, че аз съм виновна.

Разбира се, можеше да каже, че не възнамерява да се кълне във вярност на Колъм, и да се отправи обратно към конюшните. Ако искаше да го пребият - или по-лошо. Той вдигна вежда, сви рамене и се предаде благосклонно на Уили, който се беше върнал с купчина снежнобял лен и четка за коса. Върху дрехите се мъдреше плоска синя барета от кадифе, украсена с метална значка, която крепеше стрък зеленика. Разгледах баретата, докато Джейми се мъчеше с ризата и ядно се решеше.

Значката беше кръгла, а образът на нея - изненадващо добре изрисуван, пет вулкана в средата, които бълваха много реалистични пламъци. А по ръба - мотото Луцео нон уро.

- Блестя, но не горя - преведох на глас.

- Да, моме, мотото на Макензи - каза Уили, кимайки одобрително. Грабна баретата от ръцете ми и я подаде на Джейми, преди да изскочи навън за още дрехи.

- Ами... съжалявам - рекох тихо, възползвайки се от отсъствието на Уили. - Не исках...

Джейми гледаше значката с кисело изражение, но извърна очи към мен, лицето му се промени.

- А, не се притеснявай за мен, сасенак. Щеше да се случи, рано или късно. - Той свали значката от баретата и се усмихна иронично, претегляйки я в длан.

- Знаеш ли моето мото, моме? На клана ми, искам да кажа?

- Не - отвърнах изненадана. - Какво е?

Той подхвърли значката, улови я и я пусна в кожената си торба. Погледна с тъга към арката на входа, където мъжете от Макензи се подреждаха в нескопосани колони.

- Жо суи прес - отвърна на изненадващо добър френски. Отвън Рупърт и още един едър Макензи, когото не познавах, се приближаваха целеустремено към входа, зачервени от вълнение и алкохол. Рупърт държеше огромно парче кариран плат с цветовете на клана.

Без да се церемони, другият посегна към закопчалката на поличката на Джейми.

- По-добре си тръгвай, сасенак - посъветва ме Джейми. - Това не е за жени.

- Виждам - отвърнах сухо, като получих в отговор крива усмивка. Покриха хълбоците му с нова поличка, като издърпаха старата изпод нея, за да запазят благоприличие. Рупърт и другарчето му хванаха Джейми за ръцете и почти го изнесоха навън.

Върнах към стълбището, а оттам - по галерията, като внимателно избягвах погледа на всеки мъж от клана. Свърнах зад ъгъла, спрях и се долепих до стената, за да не ме забележат. Почаках, докато коридорът не се опразни временно, след което се шмугнах през вратата на галерията и бързо я затворих. Стълбището оттатък беше смътно осветено отгоре и лесно пазех равновесие по износените павета. Вървях към шума и светлината, мислейки си за тези няколко думи.

Жо сюи прес. Готов съм. Дано да беше.

Галерията бе осветена от борови факли, чийто ярък пламък се издигаше право нагоре, а по стените и колоните саждите от много нощи очертаваха лумналия огън. Няколко лица се завъртяха и примигнаха пред мен, когато излязох иззад завесите в задния край на галерията. Сякаш всички жени от замъка бяха там. Разпознах Лери, Магдален и някои от жените, които бях срещнала в кухните, както и, разбира се, внушителния силует на госпожа Фицгибънс, на почетно място до перилата.

Тя ме видя, направи ми знак да отида при нея и жените се сбутаха, за да премина. От мястото до нея се виждаше цялата Зала.

Стените бяха пременени с клони от мирта, тисово дърво и зеленика: ароматът на вечнозелени растения се смесваше с дима от огньовете и острата смрад на немити мъже. Бяха десетки. Влизаха, излизаха или разговаряха на малки групички из залата. Всички носеха разновидности на цветовете на клана, дори да бе само някоя барета. Десените бяха най-различни, но цветовете само два - бяло и зелено.

Повечето бяха облечени с пълния комплект, както бе издокаран и Джейми - поличка, наметка, барета и в повечето случаи - значки. Той стоеше с мрачно изражение до една от стените. Рупърт се беше стопил в множеството, ала от двете страни на Джейми стояха двама едри Макензи, вероятно пазачи.

Хаосът в помещението лека-полека се превръщаше в ред - обитателите на замъка водеха новодошлите към отсрещния край на залата.

Тази вечер определено бе специална - с момчето, което обикновено свиреше на гайдата, имаше още двама. По-възрастният стоеше гордо и държеше гайда, чиито свирки бяха от слонова кост. Явно беше майстор гайдар. Той кимна на младите си колеги и скоро залата се изпълни с яростния вой на инструментите им. Макар и много по-малки от огромните северняшки гайди, използвани в битка, тези вдигаха внушителен шум.

Певците оформиха мелодия сред писъка на гайдите, от която ми настръхнаха косите. Жените край мен се размърдаха и се сетих за няколко строфи от „Маги Лодър“:

И наричат ме Раб Гръмогласния,

и всите девойки съвсем оглупяват,

когато гайдата надуя.

Е, може би не оглупяваха, но със сигурност се възхищаваха - ту на едного, ту на другиго сред мъжете, които се пъчеха с премените си из Залата. Една от девойките забеляза Джейми и приглушено възкликна, като го посочи на приятелките си. Външният му вид предизвика немалко шепот и обсъждане.

Чуваха се и догадки защо изобщо присъства на вричането. Забелязах, че Лери грее като свещичка, докато го наблюдаваше, и си спомних думите на Алек на полянката, докато се преструвах на заспала - Знаеш, че баща й няма да й позволи да се омъжи извън клана. А и излизаше, че Джейми е племенник на Колъм. Значи беше богат улов. Е, с изключение на проблема с престъпленията и наградата за главата му.

Гайдите запищяха още по-свирепо и рязко млъкнаха. В тишината Колъм Макензи влезе изпод арката в близкия край на залата и закрачи целеустремено към малка платформа в средата. Нито криеше недъга си, нито наблягаше на него. Изглеждаше величествен с небесносиньото палто, богато извезано със сърма и със сребърни копчета, а ръкавелите му от розова коприна бяха подгънати почти до лактите. Поличка от фина вълна покриваше по-голямата част от краката му и карираните чорапи отдолу. Баретата му беше синя, ала със сребърната значка бяха прикрепени сливови клонки, а не зеленика. Цялата Зала затаи дъх, когато Колъм зае мястото си. Едно не можеше да му се отрече, падаше си по показността.

Обърна се към събралите се мъже, вдигна ръце и ги поздрави с вик:

- Тулах Ард!1

- Тулах Ард! - изреваха те в отговор, а жената до мен потрепери.

Последва кратка реч на келтски. От време на време изригваха одобрителни възгласи, след това започна самото вричане.

Пръв се приближи Дугал Макензи. Платформата бе достатъчно висока, та двамата братя да могат да се гледат право в очите. Дугал също бе богато облечен, но по неговото кестеняво кадифе нямаше сърма, за да не отвлича вниманието от брат си.

Дугал извади камата си и падна на коляно, хванал я за острието, с дръжката нагоре. Гласът му не бе толкова мощен, колкото този на Колъм, но се чуваше из цялата зала.

- Кълна се в кръста на Бога наш, Исус Христос, кълна се в свещеното желязо в ръката си, да се прекланям пред волята ти и се вричам във вярност на клана Макензи. Ако някога вдигна ръка срещу теб, нека това свещено желязо да прободе сърцето ми.

Той свали камата, целуна я там, където се съединяват дръжката и острието, и я прибра в ножницата. Все още на коляно, той вдигна сключени длани към Колъм, който ги пое в своите и ги целуна, като така прие клетвата на брат си. После помогна на Дугал да се изправи.

Колъм се обърна и взе един сребърен куейкс^2  от покритата с цветовете на Макензи маса зад себе си. Вдигна го, пи от него и го подаде на Дугал. Той също отпи дълбоко и върна купата. Тогава се поклони за последно на господаря на клана Макензи и пристъпи встрани, за да направи място на този след себе си.

Това се повтори отново и отново - клетва, отпиване. Предвид колцина чакаха в колоната, се впечатлих от вместимостта на Колъм. Опитвах се да изчисля колко точно алкохол ще е погълнал до края на вечерта, когато видях, че е дошъл редът на Джейми.

След вричането си Дугал бе заел място зад Колъм. Видя Джейми преди Колъм, който още бе зает с друг от хората си, и като че ли се изненада. Пристъпи към брат си и промърмори нещо. Колъм не откъсна поглед от мъжа пред себе си, но леко се вцепени. И той бе изненадан и - стори ми се, - не съвсем доволен.

Емоциите в залата, поначало силни, само растяха с напредването на церемонията. Откажеше ли Джейми да се врече във вярност, като нищо щяха да го разкъсат. Скришом обърсах потни длани в полите си. Чувствах се виновна, че го бях вкарала в тази опасна ситуация.

Изглеждаше спокоен. Макар в залата да бе горещо, той не се потеше. Чакаше търпеливо и с нищо не показваше, че обръща внимание на стотината въоръжени до зъби мъже, които не биха реагирали добре на обида към големия Макензи или клана. Жо сюи прес, наистина. Или по-скоро беше решил да се вслуша в съвета на Алек?

Ноктите ми се впиваха в дланите, когато най-после дойде редът му.

Падна на коляно и се поклони дълбоко на Колъм. Вместо обаче да извади ножа си, той стана и погледна Колъм в лицето. Беше с една глава над почти всички в залата и с десетина сантиметра над Колъм на подиума му. Хвърлих поглед към Лери. Тя също стискаше юмруци, смъртнобледа.

Всички в залата се бяха втренчили в него, но той продума на Колъм, сякаш бяха сами. Гласът му бе дълбок като този на Колъм и всяка дума се чуваше отчетливо.

- Колъм Макензи, заставам пред теб като роднина и съюзник. Няма да ти дам обет, защото съм вречен на името, което нося. - Тълпата заръмжа зловещо, но той я пренебрегна и продължи: - Ала даром ти предлагам каквото имам. Помощта и доброжелателството си, когато ги поискаш. Предлагам ти подчинението си, като на роднина и господар на този замък, и се считам за твой слуга, докато се намирам във владенията на клана Макензи.

Приключи и застана, отпуснал ръце. Топката е у Колъм, помислих си. Една думичка, един жест и утре сутрин щяха да търкат кръвта на Джейми от камъните.

Няколко секунди Колъм не помръдна, после се усмихна и протегна ръце. След кратко колебание Джейми постави дланите си в неговите.

- За нас твоето приятелство и доброжелателство са чест - изрече ясно господарят на замъка. - Приемаме подчинението ти и те считаме за съюзник и другар на клана Макензи.

Напрежението поспадна, а в галерията се чуха въздишки на облекчение, когато Колъм отпи от куейкса и го подаде на Джейми. Младежът го пое с усмивка. Вместо просто да отпие обаче, той внимателно повдигна почти пълния съд и започна да гълта. И продължи. Останалите ахнаха, къде от възхищение, къде от удоволствие. Не може да не си поеме дъх, помислих си - но не. Пресуши тежката купа до последната капка, свали я с мощно издихание и я върна на Колъм.

- Честта е моя - каза, малко пресипнал, - да се съюзя с клан, чийто вкус към уискито е тъй добър.

Надигнаха се мощни възгласи и той си проправи път към арката - трудно, защото всички се изреждаха да се ръкуват с него и да го тупат по гърба. Явно не само Колъм Макензи в това семейство имаше склонност към показността.

Горещината стана още по-задушна, а от гъстеещия дим ме болеше главата. Накрая вричането приключи с нещо, което вероятно беше прочувствено слово на Колъм. Неповлиян от шест споделени купи с уиски, гласът му още отекваше от камъните на залата. Поне краката нямаше да го болят тази вечер.

След това отдолу се надигна мощен рев, писнаха гайди и тържествената сцена се превърна в хаос. Виковете станаха още по-силни, когато, подпрени на дървени рамки, се появиха бъчви с бира и уиски, както и подноси с димящи овесени питки, хагис^3 и месо. Госпожа Фиц, която навярно бе организирала тази част от вечерта, се приведе напред, като следеше изкъсо слугите, най-вече момчета, твърде млади, за да се вричат.

- И къде са фазаните? - измърмори под нос, докато оглеждаше подносите. - А пълнените змиорки? Проклет да е Мънго Грант, ако е изгорил змиорките, ще го одера жив!

Тя се обърна и пое към изхода на галерията, очевидно за да не позволи организацията на нещо толкова важно да отиде по дяволите в нескопосаните ръце на Мънго Грант.

Възползвах се от възможността и закрачих в широката диря, която тя оставяше след себе си. Някои от жените се присъединиха към мен.

Госпожа Фиц се обърна към нас, когато стигна до най-долното стъпало, и се намръщи свирепо.

- Вие, младичките, да се връщате по стаите си - нареди тя. - Ако няма да стоите далеч от погледите на мъжете, най-добре се прибирайте. Не стойте по коридорите, не надничайте зад ъглите. Всички мъже тук вече са пияни, а след час никакви няма да ги има. Не е време и място за момичета.

Тя открехна вратата и огледа коридора. Явно беше чисто, защото бързо разпрати жените към горния етаж, където спяха слугините.

- Трябва ли ти помощ? - попитах я. - В кухнята, имам предвид?

Тя поклати глава, но се усмихна на предложението.

- Не, няма нужда, моме. Хайде, върви и ти, не си в по-голяма безопасност от останалите -и с добронамерено побутване ме изпрати в сумрачния коридор.

Бях склонна да я послушам след срещата с пазачите отвън. Мъжете в Залата пиеха, танцуваха и дивееха без капка мисъл за самоконтрол. Не беше място за жени.

Но да намеря стаята си бе проблем. Макар да знаех, че на следващия етаж има проход към коридора, на който се намираше тя, не виждах никакви стълби.

Свих зад един ъгъл - право към групичка гуляйджии. Не ги познавах и явно идваха отдалеч и не разбираха много порядките на замъка. Или поне така заключих, защото един от тях, явно неуспешно търсил отходните места, се облекчаваше в един ъгъл.

Моментално се завъртях да се върна, откъдето съм дошла, и да забравя за всякакви стълби. Няколко ръце обаче ме спряха и се оказах притисната към стената и заобиколена от алкохолни изпарения и планинци с нечестиви помисли в главите.

Този пред мен не виждаше смисъл в увертюрите и ме сграбчи през кръста с едната си ръка, а с другата затършува в корсажа ми. Приближи се и отърка брадата си в ухото ми.

- Хайде сега една сладка целувка за юначагите от клана Макензи! Тулах Ард!

- Ерин го бра^4 - отвърнах грубо и го избутах с всичка сила. Разлюлян от пиене, той се спъна и се блъсна в един от мъжете. Стрелнах се встрани и хукнах, като се отървах от обувките си тичешката.

Пред мен надвисна друг силует и аз се поколебах. Но поне беше един - тези отзад бяха десетима и бързо ме настигаха. Продължих напред с намерението да го заобиколя, но той рязко ми препречи пътя и се наложи да спра толкова ненадейно, че сложих длани на гърдите му, за да не се блъсна в него. Беше Дугал Макензи.

- Какво, по дяволите... - започна той, но видя преследвачите ми. Придърпа ме зад себе си и излая нещо на келтски. Те възнегодуваха на същия език, но след още няколко яростни като вълче ръмжене реплики се отдалечиха.

- Благодаря - казах леко зашеметена. - Благодаря. Ще... ще си вървя. Не би трябвало да съм тук.

Дугал ме погледна и ме хвана за ръката. Завъртя ме към себе си. Беше чорлав, несъмнено от веселбите в Залата.

- Така си е, моме. Не бива да си тук. Но щом си тук, ще си платиш налога - промълви и очите му уловиха случаен отблясък. Придърпа ме към себе си и ме целуна - толкова силно, че ужули устните ми и ги разтвори. Езикът му се плъзна по моя и острият вкус на уиски изпълни устата ми. Сграбчи ме здраво отзад и ме притисна към себе си. Почувствах твърдостта под поличката му и през слоевете на фустата ми.

Пусна ме толкова ненадейно, колкото ме беше сграбчил. Кимна и посочи към другия край на коридора, дишайки малко неравномерно. Над челото му висеше червеникавокафяв кичур и той го приглади назад.

- Бягай, моме. Преди да платиш повече.

Избягах. Боса.

На следващата сутрин предположих, че повечето ще спят до късно и ще се измъкнат от леглото само за някоя възстановителна халба бира, когато слънцето се вдигне високо над хоризонта - ако изобщо изгрееше, разбира се. Но планинците от клана Макензи бяха много по-корави, отколкото си мислех, и замъкът жужеше още преди съмване. Дрезгави гласове се провикваха по коридорите, дрънчаха брони и трополяха ботуши, докато мъжете се готвеха за лова.

Беше студено и мъгливо, но Рупърт, когото срещнах в двора на път към залата, ме увери, че в такова време най-добре се лови глиган.

- Козината му е толкова гъста, че студеното никак не му пречи - обясни ми той, докато ентусиазирано остреше копие на точило, което въртеше с педал, - и се чувстват в безопасност в такава мъгла. Не усещат, когато ги връхлетиш, разбираш ли?

Въздържах се да отбележа, че и ловците няма да могат да видят глигана, когато ги връхлети.

Когато слънцето озари мъглата с ивици червено злато, ловната дружина се събра, покрита със слана и нетърпелива. С радост установих, че от жените не се очаква да участват, а само предлагаха питки и бира на заминаващите герои. Когато видях колко много мъже са се упътили към източния лес, въоръжени до зъби с копия, брадви, лъкове и ками, ми дожаля за глигана.

Отношението ми се промени към страхопочитание само час по-късно, когато ме повикаха в покрайнините на леса, за да превържа раната на един от мъжете, който неподготвен се бе натъкнал на звяра в мъглата.

- Исусе Христе! - възкликнах, докато оглеждах зейналата дупка между коляното и глезена на ловеца. - И това го е направило животно? Да няма зъби от неръждаема стомана?

- К’во? - Пациентът ми беше бял като платно от шока и не можеше да ми даде по-адекватен отговор, но един от придружителите му ме изгледа странно.

- Няма значение - отвърнах и стегнах здраво превръзката около ранения прасец. - Отведете го в замъка. Там госпожа Фиц ще му даде гореща яхния и одеяла. Ще трябва да го зашия, но тук нямам с какво.

По мъгливите склонове на околните хълмове още отекваше ритмичният зов на викачите. Ненадейно крясък прониза мъглата и леса, а от папратите наблизо се вдигна стреснат фазан.

- Мили Боже, това пък какво беше? - Грабнах шепа превръзки, оставих пациента си на приятелите му и се затичах към гората.

Под дърветата мъглата бе по-гъста и не виждах на повече от метър-два пред себе си, но развълнуваните викове и шумовете в гъсталака ме упътиха.

Животното се появи иззад гърба ми и ме подмина, като почти ме докосна. Заслушана във виковете, не го чух и не го видях, докато не се оказа пред мен - тъмен силует, тичащ с невероятна скорост, а абсурдно малките копита тъпчеха безшумно влажните листа.

Гледката така ме стъписа, че не ми и мина през ум да се уплаша. Просто зяпах мъглата, където бе изчезнало създанието. Вдигнах ръка да пригладя къдриците, полепнали по лицето ми, и видях по нея кърваво петно. Имаше такова и на полата ми. Животното беше ранено. Може би крясъкът бе на глигана?

По-скоро не - знаех как звучи смъртоносната рана. А глиганът изглеждаше изпълнен с адреналинова енергия, когато ме подмина. Поех си дълбоко дъх и продължих нататък, търсейки ранения мъж.

Открих го в основата на малък склон, обграден от ловци. Бяха го покрили с наметките си, но платът върху краката му бе зловещо потъмнял. Изровената черна пръст по склона показваше къде се е изтърколил, а окаляните листа и преобърната земя - къде е срещнал глигана. Приклекнах до мъжа, махнах наметката и се заех за работа.

Едва бях започнала, когато мъжете край мен завикаха. Кошмарният силует отново изплува изпод дърветата, съвсем безшумно.

Този път успях да видя дръжката на камата, щръкнала от ребрата на звяра, вероятно забита от ранения. Жълтеникавата слонова кост бе почервеняла от кръв, както и полуделите очички на глигана.

Ловците посегнаха към оръжията си. Най-бързият сграбчи копие от ръцете на свой вцепенен другар и пристъпи на полянката пред животното.

Беше Дугал Макензи. Вървеше почти спокойно, като придържаше копието ниско с две ръце, сякаш готов да го използва като лопата. Беше се съсредоточил върху животното и му говореше на келтски, сякаш за да го накара да излезе изпод дървото, до което стоеше.

Първият набег беше ненадеен като експлозия. Звярът се стрелна толкова близо до Дугал, че кафявата му ловна наметка се раздвижи. Глиганът се обърна и нападна отново, цял мускули и ярост. Дугал отскочи встрани като матадор и нанесе удар с копието си. Така продължиха още няколко пъти. Беше не толкова яростна схватка, колкото танц - и двамата бяха изключително силни, но и толкова ловки, сякаш се носеха над земята.

Всичко продължи не повече от минута, макар да ми се стори много по-дълго. Приключи, когато Дугал се извъртя встрани от смъртоносните бивни, вдигна късото здраво копие и го заби право между прегърбените рамене на животното. Копието потъна с глух звук в плътта на глигана, а той изквича така, че косъмчетата по ръцете ми настръхнаха. Очите яростно затърсиха врага, а малките копитца потънаха дълбоко в калта. Глиганът се препъна и олюля. Писъците продължиха, оглушителни, животното падна на една страна и камата се заби още по-дълбоко. Глиганът зарита и заобръща едри буци влажна почва.

Писъците спряха рязко. Последва миг тишина и после силно изгрухтяване, след това тялото застина.

Дугал не изчака да се увери, че е убил глигана, а бързо се върна при ранения. Приклекна и постави ръка под раменете му Високите му скули бяха опръскани с кръв, както и косата му от едната страна.

- Готово, Джорди - рече той с утешителен тон. - Готово. Спипах го, друже. Всичко е наред.

- Дугал? Ти ли си, друже? - Раненият завъртя глава към него, мъчейки се да отвори очи.

Докато проверявах жизнените показатели на мъжа, слушах изумена разговора им. Дугал свирепият, безкомпромисният, мълвеше успокоителни слова и прегръщаше този мъж, галеше го по косата.

Отпуснах се на пети и посегнах към купчината плат на земята до мен. Раната беше много дълбока и дълга, поне трийсет сантиметра от чатала надолу по бедрото, откъдето се изливаше кръвта. Но не шуртеше - феморалната артерия не бе засегната, така че имах шанс да спра кървенето.

Ала не можех да спра течението от корема на мъжа, където бивните бяха преминали през кожа, мускули, мезентерий и черва. И там не бяха засегнати големи кръвоносни съдове, но вътрешностите бяха пробити - виждаше се ясно през отвора на раната. Тя често беше смъртоносна дори в модерните операционни с техните стерилни приспособления и антибиотици. Съдържанието на пробитото черво се изливаше в коремната кухина и правеше инфекцията неизбежна. А аз не разполагах с нищо повече от скилидки чесън и бял равнец...

Срещнах погледа на Дугал, който също гледаше чудовищната рана. Той помръдна с устни, питайки ме беззвучно:

- Ще живее ли?

Поклатих глава. След кратка пауза Дугал посегна към турникета на бедрото на мъжа и го развърза. Погледна ме предизвикателно, но аз само кимнах леко. Щях да спра кървенето и да позволя да пренесат мъжа до замъка. Където агонията му щеше да расте от ден на ден, докато раната в корема му гние, докато инфекцията се разпростре достатъчно, за да го убие след дни на ужасяваща болка. Дугал му предлагаше нещо по-добро. Смърт под небето, където кръвта му багреше същите листа, напоени от кръвта на убилия го звяр. Допълзях до главата на Джорди и я подхванах.

- Скоро ще е по-добре - рекох с равен глас, както винаги в такива ситуации, така ме бяха обучили. - Скоро болката ще намалее.

- Да. Вече... е по-добре. Не си усещам крака... и ръцете... Дугал... тук ли си? Тук ли си, друже? - Умиращият размахваше изтръпнали ръце пред лицето си. Дугал ги хвана в шепи, приведе се и прошепна нещо в ухото му.

Внезапно гърбът на Джорди се изопна и той заби пети в калта, докато тялото му се бунтуваше срещу това, което умът му вече бе приел. От време на време пъхтеше силно, пъхтенето на кървящия до смърт, отчаяно търсещ кислород, от който изтичащата кръв го лишаваше.

Лесът бе притихнал. Не пееха птички, а мъжете стояха в сенките на дърветата, безмълвни като тях. С Дугал се бяхме надвесили над тялото на Джорди, мълвяхме успокояващи слова и споделяхме тежката, отвратителна задача да му помогнем да умре.

По пътя към замъка всички мълчаха. Вървях до мъртвеца, понесен на импровизирана носилка от борови клони. Зад него по същия начин носеха трупа на неговия убиец. Дугал вървеше сам отпред.

Влязохме в главния двор и зърнах тантурестия отец Байн, който закъснял притичваше да помогне на енориаша си.

Дугал ме спря с ръка, докато се обръщах към стълбището към лекарската стаичка. Носачите на покритото с кариран план тяло ни подминаха и се упътиха към параклиса. Останахме сами в празния коридор. Дугал ме хвана за китката и ме изгледа внимателно.

- Виждала си как умират хора - рече без предисловия. - Насилствено.

Не беше въпрос, звучеше почти обвинително.

- Мнозина - рекох аз, също толкова безцеремонно. Освободих ръката си и отидох да се погрижа за живия си пациент.

Смъртта на Джорди, колкото и да беше страшна, помрачи веселието само за кратко. Същия следобед отслужиха голяма погребална литургия в негова чест, а на следващата сутрин започнаха игрите.

Не видях много, тъй като бях заета да кърпя участниците в тях. Със сигурност мога да кажа само, че автентичните планински спортни състезания се играят на живот и смърт. Превързах крака на един непохватник, който се нарязал, докато опитвал да танцува между мечове, наместих счупеното стъпало на нещастна жертва на хвърлен чук и давах рициново масло и сироп от латинка на безброй деца, прекалили със сладките. До късния следобед бях напълно изтощена.

Покатерих се на манипулационната маса за глътка въздух през прозорчето. От полето вече не се чуваха викове, смях и музика. Добре. Значи нямаше да има още пациенти, поне до утре. Рупърт какво беше казал, че ще правят след това? Стрелба с лък? Хм. Проверих колко превръзки са ми останали и уморено затворих вратата на стаичката зад себе си.

Излязох от замъка и закрачих надолу по един склон към конюшните. Добре щеше да ми дойде компанията на някое животно, което не говори и не кърви. Също така възнамерявах да открия Джейми, каквато и да му беше фамилията, и да опитам да се извиня, задето го бях замесила във вричането. Да, добре се беше справил, но ако зависеше от него, със сигурност нямаше да иска да присъства. Колкото до клюките, които Рупърт можеше да е разпространил за „любовната ни игра“, предпочитах да не мисля за тях.

И за собствените си трудности предпочитах да не мисля, но рано или късно щеше да ми се наложи. След като не успях да избягам в началото на Събора, дали нямаше да ми е по-лесно в края му Е, повечето коне щяха да си заминат, заедно с посетителите. Но в замъка щяха да останат достатъчно. А ако имах късмет, липсата на някой от тях щеше да бъде приета за произволна кражба - покрай игрите се навъртаха достатъчно негодяи. А и сред хаоса можеше да мине доста време, преди да разберат, че ме няма.

Шляех се покрай оградата на пасбището и обмислях възможни маршрути. Проблемът бе, че имах само най-смътна представа къде се намирам спрямо целта си. Покрай игрите всеки Макензи между Леох и границата ме познаваше, така че не можех да ги помоля да ме упътят.

Изведнъж се запитах дали Джейми е казал на Колъм и Дугал за безплодния ми опит да избягам. Не го бяха споменали, така че по-скоро не.

На пасбището нямаше коне. Отворих вратата на конюшнята и сърцето ми прескочи, когато видях Джейми и Дугал на бала слама. Стреснаха се от мен почти толкова, колкото аз от тях, но кавалерски се надигнаха и ми предложиха да седна.

- Няма проблем. - Заотстъпвах към вратата.- Не исках да прекъсвам разговора ви.

- Не, моме - каза Дугал, - тъкмо говорех нещо на Джейми, което засяга и теб.

Хвърлих бърз поглед към Джейми, а той едва доловимо поклати глава. Значи не бе казал за бягството ми.

Седнах, обзета от подозрения. Спомних си сценката ни в коридора по-предната вечер, макар Дугал да не я бе споменал повече.

- Заминавам след два дни - каза изведнъж. - И ви взимам със себе си.

- Къде? - попитах изненадано. Сърцето ми запрепуска.

- През земите на Макензи. Колъм не пътува, така че посещенията на хората, които не са успели да дойдат на Събора, се пада на мен. Както и да се погрижа за това-онова... - Той махна с ръка, за да покаже, че „това-онова“ е маловажно.

- Но защо аз? Защо нас, искам да кажа? - попитах.

Той помисли и отвърна:

- Джейми го бива с конете. Колкото до теб, моме, Колъм реши, че ще е умно да те заведа до форт Уилям. Командирът там може да ти... помогне да намериш семейството си във Франция.

Или да помогне на теб да установиш коя съм наистина. И колко още криеше от мен Дугал? Той ме гледаше и може би очакваше да отговоря.

- Добре - казах спокойно. - Звучи ми добре.

Вътрешно ликувах. Какъв късмет! Сега дори нямаше нужда да бягам. Дугал щеше сам да ме придружи по пътя. А от форт Уилям нямаше да е трудно да намеря пътя. Към Краиг на Дун. Към каменния кръг. И към дома.

1 Тулах Ард e бойният вик на историческия клан Макензи. Това е името на планина в сърцето на владенията им. - Бел. прев.

2 Плитка купа с две дръжки. - Бел. прев.

3 Шотландско народно ястие, саздърма от дреболии, най-често агнешки или овчи. - Бел. прев.

4 В буквален превод „Ирландия завинаги“. В случая Клеър използва произволна заучена фраза от чуждия й келтски, за да се подиграе на насилника. - Бел. прев.

ЧАСТ ТРЕТА

НА ПЪТ

11. РАЗГОВОРИ С АДВОКАТ

Два дни по-късно, малко преди разсъмване, излязохме от замъка Леох. Съпроводени от викове за сбогуване и крякането на дивите гъски в езерото, конете запристъпваха внимателно по каменния мост. От време на време поглеждах през рамо, докато силуетът на замъка не се скри зад мъглив воал. Мисълта, че никога повече няма да видя тази навъсена купчина камък и обитателите й, ме изпълни със странно съжаление.

Копитата потракваха приглушено в мъглата. Влажният въздух носеше странно звуците, така че викове от противоположни краища на колоната се чуваха ясно, а разговори наблизо се губеха в накъсано мърморене. Сякаш се носехме през изпарения, населени с духове. Във въздуха витаеха гласове без лица, ту далечни, ту близки.

Яздех в средата на колоната - от едната ми страна пазач, когото не познавах, а от другата -Нед Гауън, писар, когото бях виждала да работи в залата на Колъм. Беше нещо повече от писар, както разбрах, когато го заговорих.

Нед Гауън беше юрист. Роден, расъл и образован в Единбург, изглеждаше съвсем като това, за което се представяше - дребен, възрастен човечец със старателно поддържани навици, носеше палто от фин памучен плат, вълнени чорапи и ленена риза, по която имаше съвсем ненатрапчива дантела. Платът и кройката на панталоните му бяха разумен компромис между нуждите на пътя и изискванията на статута му. Картинката се допълваше от дребен чифт очила с позлатени рамки, стегната лента за коса и шапка бикорна^1 от син филц. Така съвършено онагледяваше професията си, че не можех да го гледам без лека усмивка.

Яздеше спокойна кобила, натоварена с две огромни кожени торби. Обясни, че в едната се намират приспособленията му - мастилницата, перата и хартията.

- А за какво е другата? - попитах аз. Първата изглеждаше почти пълна, а втората - почти празна.

- А, това е за наемите на господаря - отвърна адвокатът и потупа торбата.

- Значи очаква доста пари - предположих.

Гауън сви рамене.

- Не чак толкова, скъпа. Но повечето ще е в грошове. А те заемат място. - Той ми се усмихна бързо с тънките си сухи устни. - Но и купчина монети пак е по-лесна за превоз в сравнение с другата част от приходите на Колъм.

Той се обърна и погледна през рамо към две големи, теглени от мулета каруци в края на колоната.

- Торбите зърно и купчините ряпа поне имат благоприличието да не се движат. Птиците, ако са вързани за краката или в клетки, също са лесни. Както и козите, макар от време да време да създават проблеми, ядат всичко, както знаете. Миналата година една ми изяде кърпичката, макар че навярно аз си бях виновен, задето позволих на плата да се подава от джоба ми. - Той присви устни. - Но тази година изрично съм разпоредил. Няма да приемаме живи прасета.

Нуждата от защита за торбите на господин Гауън и за двете каруци обясняваше останалите двайсетима конници в групичката. Всички бяха въоръжени и водеха със себе си товарни животни, навярно носещи храната. Госпожа Фиц, наред с многократните сбогувания и съвети, ме беше предупредила, че условията ще са примитивни, ако не и по-лошо, и много нощи ще прекараме край самия път.

Любопитно ми беше какво е довело мъж с образованието на господин Гауън в отдалечена високопланинска Шотландия, далеч от удобствата на цивилизацията, с които несъмнено бе свикнал.

- Е, колкото до това - отвърна ми той, - като млад имах малка кантора в Единбург. С дантелени завеси на прозореца, лъскав месингов надпис на вратата, с името и титлата ми. Но ми писна да пиша завещания и документи за прехвърляне на имоти, да виждам все същите лица по улицата. Затова си тръгнах.

Купил си кон, малко припаси и тръгнал. Нямал представа къде отива или какво ще прави.

- Трябва да си призная - рече той, докато бършеше кокетно нос с кърпичка с инициалите му, - че ме влекат... приключенията. Само че нито физиката ми, нито родословното ми дърво предполагат живот на бандит по пътищата или на моряк, които бяха най-вълнуващите занимания, които тогава можех да си представя. Реших, че е най-добре да се кача в планините. Може би някой главатар на клан щеше да ми позволи някак да му служа.

И с течение на времето открил такъв главатар.

- Джейкъб Макензи. - Възрастният мъж се усмихна на спомена. - Ама и той беше един... -Кимна към началото на колоната, където в мъглата се мержелееше яркочервената коса на Джейми Мактавиш. - Внукът му много прилича на него. С Джейкъб се срещнахме, когато насочи пистолет към мен, за да ме ограби. Позволих му да ми вземе коня и дисагите, нямах избор. Но мисля, че го изненадах, като му предложих да се присъединя към него, ако трябва -пеша.

- Джейкъб Макензи. Бащата на Колъм и Дугал? - попитах.

Той кимна.

- Да. Разбира се, тогава не беше земевладелец. Това се случи няколко години по-късно... със съвсем малко помощ от моя страна - добави скромно. - Тогава нещата бяха по-...нецивилизовани.

- О, така ли? И Колъм го е наследил?

- Нещо такова - каза господин Гауън. - Нещата се пообъркаха, когато Джейкъб почина. Колъм беше наследникът на Леох, разбира се, но... - Адвокатът направи пауза и се огледа, за да се увери, че около нас няма никого. Пазачът беше тръгнал напред, за да се събере с другарчетата си, а от каруците ни деляха поне десетина метра. - Колъм беше здрав докъм осемнайсетата си година. И обещаваше да е силен лидер. Ожени се за Летиша като част от съюз с клана Камерън, самият аз подготвих договора... но скоро след това падна от коня си по време на набег. Счупи си бедрото, а то зарасна зле.

Кимнах. Разбира се, че щеше да зарасне зле, предвид болестта му

- След това - продължи с въздишка господин Гауън, - стана от леглото си твърде скоро, падна по стълбите и счупи и другия си крак. Лежа почти година, но скоро стана ясно, че щетите са завинаги. И тогава Джейкъб, за нещастие, умря.

Дребният мъж направи още една пауза, за да събере мислите си. Вгледа се напред, сякаш търсеше някого. Не го откри и се отпусна в седлото.

- По същото време се случи и неразборията с брака на сестра му. А Дугал... е, боя се, че Дугал не се представи много добре в цялата ситуация. Иначе можеше и него да изберат за главатар, но прецениха, че няма достатъчно трезва преценка. - Гауън поклати глава. - Ех, голяма олелия се вдигна. Заприиждаха братовчеди, чичовци и васали. Направиха голям Събор, за да решат.

- Но накрая са избрали Колъм, така ли? - Отново се удивих на характера на големия Макензи. А и като гледах дребничкия възрастен мъж до себе си, ми се струваше, че освен всичко друго, Колъм го биваше да избира и съюзниците си.

- Да, но само защото братята се подкрепяха. Никой не се съмняваше в смелостта на Колъм, нито в ума му - само в тялото. Ясно бе, че никога повече няма да поведе хората си в битка. Но пък Дугал, при все физическата си мощ, беше кибритлия и безразсъден. Все пак той застана зад брат си и се закле да следва волята на Колъм, да бъде краката и мечът му в битка. И така, някой предложи Колъм да стане главатар на клана, а Дугал да е боен главатар и да предвожда мъжете от клана в битка. Подобна ситуация не е безпрецедентна - уточни той.

От тона, с който бе изрекъл „някой предложи“, ми стана ясно, че именно той е предложил това.

- И на кого служиш сега? - попитах го. - На Колъм или на Дугал?

- На клана Макензи като цяло - отвърна благоразумно. - Формално съм се врекъл на Колъм.

Формално, друг път. Видях какво представлява церемонията, макар да не си спомнях кога адвокатът е участвал. Никой не можеше да остане равнодушен, дори добре образован юрист. А дребничкият мъж на рижавата кобила, колкото и сух да бе на вид и адвокат до мозъка на костите си, сам призна, че носи душа на романтик.

- Сигурно ви счита за голям помощник - предположих.

- О, върша това-онова от време на време. Помагам му, доколкото мога. Помагам и на други. Ако ти потрябва съвет, скъпа, свободна си да ме повикаш. Може да разчиташ на дискретността ми, уверявам те.

Поклони ми се от седлото си.

- Както Колъм Макензи може да разчита на верността ти? - попитах и повдигнах вежди. Малките кафяви очички ме погледнаха от упор и видях хитростта и добронамерения хумор в помръкналото им пламъче.

- Е - каза той, без да ми се извинява. - Струваше си да опитам.

- Предполагам - отвърнах, по-скоро развеселена. - Но нека уверя вас, господин Гауън, че нямам нужда от дискретността ви за момента. - Заразително е, помислих си. Започвам да звуча като него.

- Аз съм английска дама - добавих твърдо, - нищо повече. Колъм губи своето и твоето време, като се опитва да разкрие някакви тайни, които не съществуват. - Или съществуват, но няма как да ги споделя с когото и да било, рекох си. Дискретността на господин Гауън може да е безпределна, но не и лековерието му. - Нали не те е изпратил само за да правиш разкрития за мен?

- О, не! - Гауън се засмя. - Съвсем не, скъпа. Функцията ми е друга и е съществена: да се грижа за точните сметки на Дугал по време на обиколките му и да изпълнявам дребните юридически искания на хората от клана в по-отдалечените райони. Дори на тази възраст, боя се, не съм надраснал нуждата от приключения. Сега нещата са по-спокойни от преди - той въздъхна, сякаш от съжаление, - но винаги е възможно някой да ни обере на пътя и да ни атакува покрай границата. - Потупа втората торба на седлото си. - Тази торба не е напълно празна, все пак.

Вдигна парчето кожа, което покриваше отвора и зърнах лъскавите дръжки на два пистолета, окачени на малки ремъци, от които лесно можеше да ги вземе.

Гауън огледа всяка подробност от външния ми вид.

- Ти също трябва да носиш някакво оръжие, скъпа - укори ме леко. - Макар че Дугал може да реши, че не подобава... но все пак. Ще поговоря с него.

Прекарахме остатъка от деня в приятен разговор, от спомен на спомен за добрите стари отминали дни, когато мъжете били мъже и плевелите на цивилизацията не покривали лицето на високопланинска Шотландия.

Когато падна нощ, устроихме лагер на една полянка край пътя. Зад седлото си бях привързала одеяло и го разстлах, готвейки се да прекарам първата си нощ от много време извън стените на замъка. Докато се отдалечавах от огъня и се приготвях за лягане обаче, не можех да не забележа следващите ме погледи. Явно дори под небето свободата имаше граници.

Малко преди обед на втория ден стигнахме до първата си спирка - не повече от три-четири къщурки до пътя, в дъното на плитка долчинка. От една от тях изнесоха столче за Дугал, а господин Гауън се приготви да пише върху предвидливо донесена за опора дъска.

Извади огромно квадратно парче колосан лен от джоб на палтото си и го разстла върху един пън, който поне за момента нямаше да бъде дръвник, а поставка за приспособленията на адвоката. Гауън подреди мастилницата и тефтерите си спокойно и без да бърза, сякаш го правеше в кантората си в Единбург.

Един по един пристигнаха мъжете от близките имоти, за да си свършат ежегодната работа с представителя на земевладелеца. Процедурата вървеше бавно и не така церемониално, колкото събитията в замъка Леох. Мъжете придърпваха по някой стол, сядаха до Дугал и като на равен му обясняваха проблемите си, оплакваха се или просто разговаряха.

Някои си имаха за помощници - по някое едро момче, навярно син, нарамило торба вълна или зърно. В края на всеки разговор неуморимият Нед Гауън записваше транзакцията в един от тефтерите си и с пръст даваше знак на някой от каруцарите да натовари торбата със стока. По-рядко някоя шепа монети изчезваше с подрънкване в кожената торба. Междувременно пазачите се шляеха под дърветата или се скриваха в горичката, сигурно за да ловуват.

През следващите няколко дни сценката се повтори почти без промени. От време на време ме канеха в някоя къщурка за чаша сайдер или мляко и жените се скупчваха около мен. На няколко места къщите бяха достатъчно, за да има дори страноприемница или хан, където Дугал се установяваше.

От време на време рентата включваше кон, овце или друг добитък. Те обикновено бяха заменяни за нещо по-лесно преносимо при някого от околията, а ако Джейми преценеше, че конят е добро допълнение към конюшните на замъка, включваха го към колоната.

Чудех се защо ни е нужен Джейми. Макар да познаваше конете добре, повечето мъже в групата също можеха да се справят със задачата му, включително самият Дугал. А и рядко получавахме коне, повечето и бездруго не бяха нищо особено, така че се питах защо ни е толкова добър познавач. В края на първата седмица, в едно селце с непроизносимо име, разбрах истинската причина.

Селцето бе достатъчно голямо, за да си има хан с три маси и няколко разнебитени столчета. Тук Дугал разговаряше с местните и събираше рентата. След почти невъзможен за дъвчене обяд от осолено говеждо и ряпа той почерпи останалите с бира, както и неколцината селяни, дошли да видят кой е пристигнал и какви вести им носи.

Седях тихичко в ъгъла, отпивах горчива бира и се наслаждавах на почивката от ездата. Не слушах внимателно Дугал, който преминаваше от келтски на английски и обратно, разговаряше с фермерите за реколтата им и разказваше клюки и нещо, което звучеше като мръсни вицове.

Запитах се кога ще стигнем до форт Уилям, ако продължаваме с тази скорост. И как, когато стигнем, да се разделя със спътници си, без да се въвлека в същите взаимоотношения с гарнизона на форта. Потънала в мисли, не забелязах, че Дугал от известно време говори сам, сякаш изнасяше реч. Слушателите внимаваха, като го прекъсваха с възклицания. Лека-полека осъзнах, че той майсторски възбужда тълпата за нещо.

Огледах се. Дебелият Рупърт и Нед Гауън седяха зад Дугал, изоставили бирите си на пейката до тях, и също слушаха внимателно. Джейми гледаше намръщено в халбата си и се подпря на лакти на масата. Каквото и да казваше Дугал, на него не му се нравеше.

Дугал се изправи, хвана Джейми за яката и рязко я дръпна. Вехта и лошо скроена, ризата се скъса по шевовете, а Джейми се вцепени. Присви очи и стисна челюст, ала не помръдна, докато Дугал късаше плата, за да покаже гърба му на останалите. Те ахнаха, когато видяха белезите, после възмутено надигнаха гласове. Отворих уста, но я затворих, щом ми се причу думата „сасенак“, изречена с доста враждебност.

Джейми се изправи с каменно изражение и пристъпи встрани от малката тълпа, скупчваща се около него. Внимателно смачка на топка последните остатъци от ризата си. Дребна възрастна женица, стигаща едва до лакътя му, клатеше глава и го тупаше леко по гърба. Говореше нещо на келтски, навярно успокоителни думи. Ако наистина бяха това, определено нямаха ефект.

Джейми отговори кратко на няколко въпроса. До отсрещната стена стояха няколко девойки, дошли да вземат бира за вечерята на семействата си. Шепнеха си нещо и често се кокореха в Джейми.

Като гледаше Дугал вледеняващо, Джейми хвърли парчетата плат в угасналата камина и излезе с три големи крачки, като се отърси от съчувствено мърморещата тълпа.

След края на зрелището те върнаха вниманието си към Дугал. Не разбрах повечето от казаното, но останалото ми се стори крайно антианглийско. Исках да последвам Джейми, но се съмнявах, че му е нужна компания точно в момента, затова се свих в ъгъла и сведох глава, оглеждайки се в мътната повърхност на бирата.

Издрънча метал и вдигнах поглед. Един здравеняк беше хвърлил няколко монети на масата пред Дугал и май че също произнасяше кратка реч. Отстъпи назад с палци в колана си. След колеблива пауза един-двама от останалите го последваха, а след тях и още. Всички вадеха медни монети и пенита от кожените си торби. Дугал им благодари от все сърце и махна на съдържателя за още няколко бири. Забелязах, че Нед Гауън старателно прибира парите в отделна торбичка и осъзнах каква е целта на малкия театър на Дугал.

Въстанията, като повечето други бизнес начинания, изискваха капитал. Да вдигнеш и въоръжиш армия, да поддържаш лидерите й - това изискваше злато. А от малкото, което помнех за Бони Принц Чарли, част от подкрепата му идваше от Франция, но част от парите зад неуспешното въстание идваха от плитките, прокъсани джобове на хорицата, които той обещаваше да управлява мъдро. Значи или Колъм, или Дугал, или и двамата, бяха якобити -подкрепяха Младия претендент срещу законния крал на Англия Джордж Втори.

Накрая и последните селяни се разотидоха, за да вечерят, а Дугал се изправи и протегна. Изглеждаше относително доволен, като котка, вечеряла поне мляко, ако не сметана. Претегли по-малката торбичка и я подхвърли на Нед Гауън.

- Е, бива - отбеляза Дугал. - Не може да очакваме много от толкова малко село. Но си е достойно за уважение.

- Не бих използвала думите „достойно за уважение“ - рекох и се надигнах от мястото си.

Дугал се обърна, сякаш едва сега ме забеляза.

- Така ли? - Поусмихна се. - Защо не? Възразяваш ли верните поданици да дават мизерната си лепта в името на суверена си?

- Никак даже - отвърнах, без да отклонявам поглед от лицето му - Без значение за кой суверен говориш Но методите ти на събиране не ми се нравят.

Дугал ме изгледа съсредоточено, сякаш можеше да ме прочете като книга.

- Без значение за кой суверен говоря? - повтори тихо. - Мислех, че не знаеш келтски.

- Не зная. Но имам глава на раменете и работещ слух. Както и да се казва „За здравето на крал Джордж“ на келтски, съмнявам се да звучи като „Бра Стюард“.

Той отметна глава и се засмя.

- Да, не звучи така - съгласи се. - Ще ти кажа как наричаме на келтски твоя властелин, но не е дума за устата на дама, независимо дали е сасенак, или не.

Той се приведе, вдигна от саждите парчетата от ризата и ги отръска.

- Понеже не харесваш методите ми, може би ще поискаш да поправиш нещата - предложи той и пъхна плата в ръцете ми. - Вземи игла от жената на ханджията и я заший.

- Ти я заший! - Набутах я обратно в неговите ръце и се обърнах да си ходя.

- Както искаш - каза сговорчиво Дугал зад мен. - Джейми може и сам да си я зашие, щом не искаш

Спрях и неохотно се обърнах.

- Добре де - започнах, но над рамото ми се подаде едра длан и взе ризата от Дугал. Джейми го изгледа и си замина, с плата под мишница.

Подслонихме се в къщурката на един от селяните. По-скоро аз се подслоних. Мъжете спяха отвън, в сламата, в каруци и сред папратите. Поради статута си на жена и почти пленник, получих сламеник вътре, близо до камината.

Макар че мястото ми за спане изглеждаше неизмеримо по-подходящо от кревата, където спяха и шестимата членове на семейството, малко завиждах на мъжете под открито небе. Огънят не беше угасен, а само приглушен, така че къщурката беше задушна и изпълнена с миризми и звуците на въртящите се, хъркащи, потящи се и пърдящи обитатели.

След известно време се отказах да спя при подобни условия. Станах и тихо се измъкнах навън, като взех одеялото. Въздухът беше толкова свеж, че се отпуснах на стената и вдишах дълбоко прекрасната прохлада.

Под едно дърво покрай пътя стоеше пазач, но не ми отдели повече от секунда внимание. Вероятно реши, че няма къде да избягам по нощница, и продължи да дялка парче дърво. Луната грееше ярко и острието на ножчето проблясваше сред сенките.

Заобиколих къщурката и изминах няколко метра нагоре по хълма, като внимавах да не настъпя някого в тревата. Намерих си уединено местенце между две канари и от накъсана трева и одеялото спретнах гнезденце. Изтегната се взрях в пълната луна, докато бавно плаваше през нощното небе. По същия начин бях я наблюдавала през прозореца в замъка Леох, в първата си нощ като неохотен гост на Колъм. Значи беше изминал месец от кошмарното ми преминаване през каменния кръг. Сега поне си мислех, че знам защо камъните са там.

Навярно самите те не бяха важни, а просто отбелязваха опасността. Като пътни знаци, предупреждаващи за свлачища. Опасно място - но какво? Където времето беше... изтъняло? Или е бил открехнат някакъв портал? Не че творците на каменния кръг са знаели какво точно маркират. За тях мястото е било обладано от ужасяваща и непонятна сила, където хората изчезват без предупреждение. Или се появяваха отникъде.

Това ме наведе на други мисли. Какво щеше да се случи, ако някой ме беше видял да се появявам на хълма? Може би зависеше в коя епоха се случи. Тук, ако някой селянин ме беше забелязал, щеше да ме помисли за вещица или фея. По-вероятно второто, предвид онова, с което бе известен Краиг на Дун.

А може би репутацията му идваше точно оттам. Ако хората изчезват или се появяват на определено място, би било нормално да го обявят за магическо.

Извадих крак изпод одеялото и размърдах пръсти на лунната светлина. Съвсем не като фея. С ръста си от един шейсет и пет, не бях ниска дори за моето време, а тук стоях рамо до рамо с много от мъжете. Понеже трудно можех да мина за фея от Малкия народ, вероятно биха ме помислили за вещица или зъл дух. Не знаех много за това как хората от тази епоха се справяха с тези проявления, но знаех достатъчно, за да се благодаря, че никой не ме беше видял.

Запитах се какво би станало, ако вълшебството работеше и по другия начин? Ако някой изчезнеше оттук и се озовеше в моята епоха? Всъщност точно това исках да сторя. Как ли щеше да реагира пощальонката госпожа Бюканън, ако някой като Мърто се пръкнеше изпод краката й?

Вероятно щеше да избяга, да повика полицията или просто да не стори нищо, освен да каже на приятелките си и съседките си за най-налудничавото нещо, което й се случило...

А посетителят? Може и да успееше да се впише, ако беше внимателен и имаше късмет. Все пак успявах да мина за обикновен обитател на това време и място, въпреки че видът и езикът ми пораждаха въпроси.

Ами ако някой от изгубените беше твърде различен или заявяваше на всеослушание какво се е случило с него? Ако някой се появеше в примитивна епоха, навярно бързо щеше да срещне смъртта си, а в по-просветена сигурно биха го обявили за луд, ако не се научи да си държи устата затворена.

Това може би се е случвало от зората на времето, мислех си. Дори да се бе случвало пред свидетели, нямаше да има никакви знаци, никакви последствия, нищо, което да ти обясни случилото се. Колкото до самите изчезнали от другия край, вероятно нямаше да го разгласяват.

Увлечена в мисли, не чух тихите гласове, нито стъпките в тревата, и един глас едва на няколко метра от мен ме стресна.

- Дяволите да те вземат, Дугал Макензи. Роднина или не, нищо такова не ти дължа.

Гласът бе тих, ала клокочеше от гняв.

- Така ли? - рече друг, в гласа му личеше усмивка. - Мисля, че помня един неотдавнашен обет, в който се кълнеш да се подчиняваш. „Докато се намирам във владенията на клана Макензи“, мисля, че така го каза. - Чу се тупване, сякаш някой удари с крак земята. - Това са владения на Макензи, момко.

- Врекох се на Колъм, не на теб.

Значи беше Джейми - и не ми трябваше да познавам от три пъти защо е ядосан.

- На Колъм, на мен, едно и също е. Знаеш го добре. - Последва нещо, което звучеше като шамар. - Подчинението ти е към главатаря на клана, а извън Леох аз съм не само краката на Колъм, а и главата и ръцете му.

- А аз никога не съм виждал по-добър пример за това как дясната ръка не знае какви ги върши лявата - отвърна Джейми. Макар тонът да бе огорчен, по полушеговития отговор личеше, че се наслаждава на този сблъсък. - Какво ли ще каже дясната, когато разбере, че лявата събира злато за Стюардите.

След кратка пауза Дугал отвърна:

- Макензи, Макбюлейн, Маквиник, всички сега са свободни. Никой не може да ги кара да вършат нещо против волята си и никой не може да ги спре. Кой знае, може би Колъм ще подкрепи принц Чарлс Едуард повече от всички, взети заедно.

- Може - съгласи се Джейми, - а утре да вали от земята към небето. Това не значи, че ще стоя на върха на стълбището, обърнал кофата си на обратно.

- Така ли? Ти можеш да спечелиш повече от мен от един Стюард на престола, момко. А от англичаните - нищо, освен бесило. Ако не те е грижа за собствената ти глупава глава...

- Главата ми си е моя работа - рязко го прекъсна Джейми. - Както и гърбът ми.

- Не и докато пътуваш с мен, моето момче - подигравателно отвърна чичо му. - А ако искаш да чуеш това, което Хоръкс има да ти каже, ще правиш каквото ти наредя. Така е разумно. Може да те бива с иглата и конеца, но други ризи нямаш

Един от двамата се раздвижи, сякаш ставаше от скала, и стъпките му се отдалечиха през тревата. Другият не го последва. Изправих се колкото можах по-тихо и внимателно се взрях иззад една от канарите.

Беше останал Джейми. Седеше прегърбен на един камък на метър-два от мен, подпрял лакти на коленете си, отпуснал брадичка в дланите си. Беше обърнат почти с гръб към мен. Тръгнах назад, защото не исках да му се натрапвам, но той ненадейно заговори:

- Знам, че си там. Излез, ако искаш.

По тона му прецених, че изобщо не го е грижа дали ще го сторя. Изправих се и понечих да се приближа, когато осъзнах, че съм по нощница. Той имаше достатъчно проблеми и без да му се налага да се черви заради мен, затова се увих в одеялото.

Седнах до него и се облегнах на една скала, гледайки го малко плахо. Той ми кимна разсеяно и вглъбен в недотам приятни мисли, ако се съдеше по намръщеното му лице. Потропваше неспокойно с крак по камъка, на който седеше, сплиташе и кършеше пръсти.

Пукащите му кокалчета ми напомниха за капитан Менсън. Офицерът начело на доставките в полевата болница търпеше недостига на материали, закъсненията и непрестанните идиотизми на армейската бюрокрация като стрели на разярената съдба, насочени лично към него. Макар да бе въздържан и любезен мъж, когато безсилието му станеше твърде голямо, влизаше за кратко в личния си офис и удряше стената с всичка сила. Посетителите в чакалнята гледаха удивени как крехката стена трепери. Няколко мига по-късно капитан Менсън се появяваше оттам с насинени кокалчета, но отново спокоен, и се заемаше с новата криза. Когато го прехвърлиха в друго поделение, стената зад вратата му бе цялата в дупки.

Докато гледах как младежът до мен се опитва да си откъсне пръстите, си спомних за капитана, изправен срещу нерешим проблем.

- Трябва да удариш нещо - казах.

- А? - Той вдигна поглед изненадан, сякаш забравил, че съм там.

- Удари нещо - посъветвах го. - Ще се почувстваш по-добре.

Той понечи да каже нещо, но вместо това се изправи, упъти се решително към едно дебело черешово дърво и го удари силно. Явно му се стори добра идея, защото го удари още няколко пъти и върху главата му се изсипа дъжд бледорозови цветчета.

Върна се след малко, като смучеше ожулените си кокалчета.

- Благодаря - рече с крива усмивка. - Може би все пак ще мога да спя тази вечер.

- Нарани ли се? - Станах, за да огледам ръката му, но той поклати глава, като леко потъркваше едната си ръка.

- Не, нищо ми няма.

Последваха няколко мига неловко мълчание. Не исках да споменавам дочутия разговор, нито пък случилото се по-рано. Накрая наруших мълчанието:

- Не знаех, че си левичар.

- Левичар? А, „левак“ - да, от малък. Възпитателят ми връзваше лявата ръка зад гърба и ме караше да пиша с другата.

- Можеш ли?

Той кимна и отново засмука ранения си юмрук.

- Да. Но ме боли главата, като го правя.

- А с лявата ли се биеш? - попитах, за да го разсея. - С меч, имам предвид.

Сега носеше само камата и ножчето си за дялкане, ала през деня носеше и меч, и пистолети, както повечето мъже в групата.

- Не, мога и с двете ръце. Биеш ли се с лявата ръка, противникът има предимство, ако си с малък меч, защото си обърнат с лявата страна към него, а там ти е сърцето.

Изпълнен с невротичен плам, той крачеше по полянката и разиграваше сценария с въображаем меч.

- С голям двуръчен меч няма значение. - Изпъна ръце напред със сключени длани и ги завъртя в хоризонтална, грациозна дъга. - Защото използваш двете ръце. Или ако си достатъчно близо, за да използваш само едната, няма значение коя е, защото го връхлиташ отгоре и го посичаш през рамото. Не през главата - добави поучително, - защото острието може да се плъзне. Хвани го обаче между врата и рамото и е мъртъв. И да не успееш да го убиеш, няма да може да се бие повече, вероятно никога.

Грабна камата от колана си с движение, плавно като изливаща се от чаша вода.

- Сега, като се биеш с меч и кама - продължи той, - ако нямаш малък щит, за да си пазиш ръката с камата, наблягаш на дясната страна, където държиш малкия меч, а с камата мушкаш отдолу нагоре, когато се вкопчите. Но ако ръката с камата е добре защитена, можеш да го атакуваш от коя да е страна и да завъртиш тяло - той се приведе и се усука, - за да пазиш острието на врага далеч от себе си, а да използваш камата само ако изгубиш меча или вече не можеш да се биеш с тази ръка.

Той приклекна и замахна отдолу нагоре в смъртоносен пробождащ удар, който спря на сантиметри от гърдите ми. Пристъпих несъзнателно назад, а той се изправи и прибра камата си с извинителна усмивка.

- Извинявай, фукам се. Не исках да те стресна.

- Страшно си добър - рекох искрено. - Кой те научи да се биеш? Ще да е бил друг левичар.

- Да, левичар е. Най-добрият боец, когото съм виждал. - Усмихна се, ала в усмивката му нямаше настроение. - Дугал Макензи.

Повечето черешови цветчета вече бяха паднали от главата му. Отръсках последните с длан. Шевовете на ризата му бяха добре зашити, макар и без особено майсторство. Дори една дупка в самия плат бе хваната добре с конеца.

- Отново ли ще го направи? - попитах ненадейно, неспособна да се сдържа.

Той се забави с отговора, но не се престори, че не ме разбира.

- О, да. - Закима. - Така получава каквото иска.

- И ще му позволиш да те използва така?

Той зарея поглед зад мен, към хълма и хана, където през дървените кепенци прозираше светлинка. Лицето му бе безизразно като тухлена стена.

- Засега.

Продължихме обиколката си из земите на Макензи, по няколко километра дневно, като често спирахме, за да може Дугал да вземе налога си на някой кръстопът или колибка, -където се събираха неколцина от местните, носещи торби зърно и кесии с внимателно пестени пари. Нед Гауън бързо записваше всичко в тефтера си и при нужда пишеше бележки.

Стигнехме ли до достатъчно голямо селце, за да има хан, Дугал пак разиграваше театъра си, черпеше, разказваше истории, изнасяше речи и накрая, ако имаше добри изгледи, караше Джейми да стане и да покаже белезите си. Втората торбичка се пълнеше с още няколко монети - торбичката за Франция, за претендента.

Опитвах се да следя развитието на тези сцени, за да изляза преди кулминацията. Подобно позорище никога не ми се е нравело. Макар първоначалните реакции да бяха неизменно ужасено съжаление и изблици на хули срещу английската армия и крал Джордж, от време на време се промъкваше и презрение. В някакъв момент един от наблюдателите рече на свой приятел:

- Ужасна гледка, нали, друже? Исусе Христе, ще се удавя в кръвта си, преди да позволя на някакъв сасенак с лице като суроватка да се гаври така с мен.

Разгневен и нещастен поначало, с всеки изминал ден Джейми изглеждаше все по-окаян. Обличаше си ризата след представлението, отказваше да отговаря на въпроси и да реагира на съчувствие и си търсеше причина да си тръгне, като не искаше да общува с никого до следващата сутрин.

След няколко дни дойде и моментът на пречупване, в селце на име Тунаиг. Дугал още обработваше тълпата с ръка на рамото на Джейми, когато един от наблюдателите, млад нехранимайко с дълга, мръсна кафява коса, каза нещо на Джейми. Не разбрах какво, но ефектът бе мигновен. Джейми се отскубна от Дугал и удари хлапето в стомаха така, че го просна на земята.

Вече знаех няколко думи на келтски, но в никакъв случай не можеше да се каже, че разбирам изречения. Но забелязах, че често мога да изтълкувам смисъла по тона и контекста. „Стани и го повтори“ изглежда по същия начин във всеки училищен двор, кръчма или задна уличка. Както и „Нямаш грижи, друже“ и „Хванете го, момчета!“.

Джейми изчезна под лавина от мръсни работни дрехи и крайници, а масата, до която стоеше, се прекатури под тежестта на кестенявия и двама от приятелите му Присъстващите се отдръпнаха към стените, за да гледат представлението. Пристъпих към Нед и Мърто, вперила неспокоен поглед в купчината размахани ръце и крака. Оттам от време на време се мяркаше червен перчем.

- Не трябва ли да му помогнеш? - промълвих на Мърто с половин уста. Предложението ми сякаш го изненада.

- Не, защо?

- Ще си поиска помощ, ако му потрябва - каза спокойно Нед Гауън от другата ми страна.

- Както кажете. - Съмненията ми останаха.

Никак не бях сигурна, че Джейми ще може да поиска помощ, дори да му потрябва - в момента един едър младеж със зелена риза го душеше. Реших, че Дугал скоро ще се окаже с един главен екземпляр за показване по-малко, но и той не изглеждаше притеснен. Всъщност никой от зрителите не изглеждаше разстроен от разрушението насред хана. От време на време някой се обзалагаше, но като цяло всички тихо се наслаждаваха на зрелището.

С радост забелязах, че Рупърт застава пред двамина, които обмисляха дали да се включат. Когато пристъпиха напред, той се блъсна в тях, поставил длан на камата си. Двамата се отдръпнаха.

Общото усещане сякаш беше, че трима срещу един е равностойна схватка. Е, единият беше огромен, умел боец и очевидно бесен, така че сигурно бяха прави.

Нещата започнаха да се развиват в полза на Джейми, когато този със зелената риза се оттегли разкървавен след добре насочен лакът в носа.

Схватката продължи още няколко минути, но краят вече бе предизвестен. Втори от противниците на Джейми изхвърча от боя и под една маса, стиснал слабините си. Джейми и първоначалният му противник още се налагаха, но заложилите на Джейми вече събираха печалбата си. Предмишница в гърлото и свиреп юмрук в бъбреците - и кестенявият предпочете самосъхранението пред смелостта, а аз добавих превод на „Стига, предавам се“ към растящия си списък с келтски фрази.

Джейми бавно се изправи над противника си сред одобрителните възгласи на останалите. Кимна запъхтян и се запрепъва към една от малкото останали на мястото си пейки. Отпусна се на нея, облян в пот и кръв, и прие халба бира от съдържателя. Гаврътна я наведнъж, постави я на пейката и се приведе напред, като дишаше тежко, опрял лакти в коленете си. Белезите по гърба му ясно се виждаха.

Този път не бързаше да се облече - въпреки хлада остана полугол и се облече едва когато си тръгна. Изпроводиха го с изпълнени с уважение пожелания за лека нощ, а той изглеждаше по-спокоен, отколкото бе през последните няколко дни, въпреки ожулванията, синините и порязванията.

- Ожулен пищял, порязана вежда, разцепена устна, разкървавен нос, шест натъртени кокалчета, изкълчен палец и два разхлабени зъба. И повече синини, отколкото ми се ще да преброя - завърших с въздишка. - Как се чувстваш?

Бяхме сами в барака зад хана, където го бях завела, за да му окажа първа помощ.

- Чудесно. - Той се ухили. Понечи да се изправи, ала спря и направи гримаса. - Е, може би ребрата ме понаболяват.

- Разбира се, че те болят. Целият си пребит. Отново. Защо правиш подобни неща? От какво си мислиш, че си направен, за Бога? От желязо? - попитах раздразнена.

Той се усмихна горчиво и докосна подутия си нос.

- Не. Ще ми се.

Отново въздъхнах и го побутнах с пръст отстрани.

- Не мисля, че са спукани, само са ожулени. За всеки случай ще ги превържа. Изправи се, вдигни си ризата и разпери ръце встрани.

Започнах да накъсвам на парчета някакъв стар шал, който ми бе дала жената на съдържателя. Мърморех под нос за самозалепващи се бинтове и други удобства на бъдещето, докато импровизирах превръзка. Стегнах я много здраво и я закрепих с брошката от наметката му.

- Не мога да дишам - оплака се той.

- Ако дишаш, ще те боли. Не се движи. Къде се научи да се биеш така? Пак ли от Дугал?

- Не. - Той се отдръпна от оцета, който слагах на порязаната вежда. - Баща ми ме научи.

- Така ли? А какъв е бил той, местният шампион по бокс?

- Какво е бокс? Не, беше земеделец. Отглеждаше и коне. - Джейми изсъска от болка, докато мажех с оцет прасеца му. - Когато бях на девет-десет, ми каза, че според него ще съм едър като родата на майка ми и трябва да се науча да се бия. - Вече дишаше по-лесно и протегна ръка, за да ми позволи да втрия мехлем от невен в кокалчетата му. - Каза ми: „Ако си едър, половината мъже, които срещнеш, ще ги е страх от теб, а другата половина ще искат да изпробват силата ти. Ако повалиш един, останалите ще те оставят на мира. Но се научи да го правиш бързо и решително, или ще има да се биеш цял живот.“ После ме водеше в обора и ме събаряше, докато не се научих да отвръщам на ударите. Ох! Щипе.

- Драскотините от нокти са лоши рани - казах, докато обтривах врата му. - Особено ако този, който те е одраскал, не се мие редовно. А онзи младеж с мазната коса я се къпе веднъж в годината, я не. Това преди малко не беше точно „бързо и решително“, но си беше впечатляващо. Баща ти би се гордял с теб.

Казах го закачливо и се изненадах, че по лицето му премина сянката на тъга.

- Баща ми е мъртъв - каза безизразно.

- Съжалявам. - Приключих с почистването на раните и казах тихо: - Но наистина би се гордял с теб.

Не ми отвърна, но се усмихна леко. Внезапно ми се стори много млад и се зачудих на колко години е. Тъкмо щях да го попитам, когато дрезгаво прокашляне възвести трето присъствие в бараката.

Беше жилавият дребосък Мърто. Разгледа превързаните ребра на Джейми със саркастична усмивка и му подхвърли кожена торбичка. Когато едрата длан на Джейми я улови, тя издрънча.

- Какво е това? - попита той.

Мърто повдигна светла вежда.

- Делът ти от облозите, какво друго?

Джейми поклати глава и понечи да му върне торбичка.

- С никого не съм се обзалагал.

Мърто вдигна длан.

- Но свърши цялата работа. Сега си много популярен, поне сред тия, които заложиха на теб.

- Едва ли на Дугал му се е харесало - включих се аз.

Мърто бе от мъжете, които винаги добиват изненадан вид, когато жена проговори, но все пак ми кимна вежливо.

- Така си е. Но не виждам защо това да ти е проблем - рече на Джейми.

- Така ли? - Спогледаха се и сякаш си казаха нещо без думи, ала не разбрах какво. Джейми издиша бавно през зъби и бавно кимна.

- Кога? - попита.

- След седмица. Може би десет дни. До едно място на име Лаг Круим. Ще го познаеш ли?

Джейми отново кимна. Изглеждаше по-доволен от всякога.

- Ще го позная.

Погледнах първо към единия, после към другия. Лицата им бяха непроницаеми. Мърто бе научил нещо. Може би нещо, свързано с тайнствения „Хоръкс“? Свих рамене. Така или иначе явно дните на Джейми като експонат бяха преброени.

- Може би Дугал ще започне да танцува степ за пари - рекох.

- А? - Тайнствените изражения се смениха с объркване.

- Няма значение. Лека нощ - Събрах си медицинските припаси и отидох да си потърся място за почивка.

1 Подобна на тази, с която е известен Наполеон. - Бел. прев.

12. КОМАНДИРЪТ НА ГАРНИЗОНА

Наближавахме форт Уилям и сериозно се замислих какво да правя, след като пристигнем. Всичко зависеше от това, което командирът щеше да стори. Ако вярваше, че съм благородна дама в беда, можеше да ми предостави временен ескорт до брега и предполагаемото ми пътуване до Франция.

Но може и да ме заподозре, задето се появявам заедно с хора на Макензи. При все това очевадно не бях шотландка. Едва ли би ме помислил за шпионин. Всъщност точно това си мислеха самите Колъм и Дугал - че съм английски шпионин.

И тогава се зачудих, за какво би трябвало да ги шпионирам? За непатриотична дейност, вероятно - това, че събираха пари в подкрепа на принц Чарлс Едуард Стюард, определено беше такава. Тогава защо Дугал бе позволил да го видя? Можеше да ме отпрати навън, преди да започне. Но пък увещанията му бяха на келтски.

Или пък това беше цялата идея? Спомних си странния му поглед и въпроса: „Мислех, че не знаеш келтски.“ Може би ме изпробваше, за да провери дали наистина не зная езика. Някой истински английски шпионин навярно щеше да знае езика, на който общуваха над половината обитатели на високопланинска Шотландия.

Но разговорът между Дугал и Джейми ясно показваше, че Дугал със сигурност е якобит, Колъм - все още не.

Главата ми забръмча от всички тези догадки и с радост видях, че наближаваме голямо селище. Значи имаше голям хан и добра вечеря.

Ханът наистина бе просторен, в сравнение с това, с което бях свикнала. Леглото явно бе мислено за джуджета - при това пълно с бълхи, - но поне бе в отделно помещение. В някои от по-малките ханове спях в общата стая на дълга пейка, обградена от хъркащи мъже в карирани наметки.

Обикновено заспивах веднага, независимо от условията, изтощена от цял ден на седлото и вечер, пълна с политическите речи на Дугал. Първата нощ обаче останах будна половин час след лягане, като се дивях на невероятното разнообразие от звуци, на които е способен мъжкият дихателен апарат. Цяло общежитие от сестри в обучение не можеше да се опре дори на двама-трима от тези край мен.

Стори ми се, че мъжете в някоя болница рядко хъркат. Да, дишаха тежко, стенеха, пъшкаха, а понякога ридаеха насън. Но нищо не можеше да се сравни с този пращящ от здраве шум. Може би болните или ранени мъже не можеха да заспят достатъчно дълбоко, за да се отпуснат в нещо подобно.

Ако наблюденията ми бяха верни, то спътниците ми бяха в съвършено крепко здраве. Определено изглеждаха така, с нехайно отпуснати крайници и отворени усти, лица, огрени от огъня. Това пълно отдаване на съня, дори върху дъските на стаята, представляваше засищане на апетит, не по-малък от този, с който сядаха на вечеря. Смътно успокоена от какофонията, се бях увила по-плътно с пътното си наметало и бях заспала.

В сравнение с това, сега, усамотена във великолепието на малкото вмирисано таванче, се чувствах почти изоставена. Макар че премахнах чаршафите и отупах хубавичко матрака, за да се отърва от нежелани съжители, ми бе трудно да заспя, така тиха и мрачна ми се струваше стаичката, когато угасих свещта.

От общото помещение два етажа по-надолу се дочуваше слабо ехо и от време на време шум и движение, но за пръв път след пристигането си в замъка се чувствах толкова сама и не бях сигурна, че ми харесва.

Лутах се между будно състояние и полусън, когато долових зловещото проскърцване на дъски пред вратата си. Стъпките бяха бавни и колебливи, сякаш натрапникът подбираше най-благонадеждната на вид дъска, на която да пристъпи. Светкавично седнах в леглото и посегнах към свещта и кремъка до леглото.

Без да искам, бутнах кремъка и той тупна на пода. Застинах, както и стъпките отвън. Някой задраска по вратата, сякаш търсеше резето. Знаех, че такова няма. Имаше скоби за него, ала така и не го бях открила. Хванах свещника, извадих свещта от него, станах от леглото и запристъпях тихо, стиснала тежкото си оръжие.

Вратата изписка слабо, когато се открехна. Единственият прозорец бе здраво залостен, за да не пропуска нито светлина, нито вятър, нито дъжд - ала въпреки това погледът ми открои смътните очертания на пролуката. Тя се разшири, но след това се затвори и всичко отново притихна.

Останах притисната до стената сякаш цяла вечност, затаила дъх, и се опитвах да чуя нещо отвъд бумтенето на сърцето си. Накрая се примъкнах към вратата, като се придържах към стената - дъските на пода със сигурност бяха по-стабилни там. При всяка стъпка отпусках крак бавно и още по-бавно местех тежестта си върху него, след което спирах и опипвах с пръстите на краката си процепите между дъските.

Когато достигнах вратата, спрях и залепих ухо на нея, като стисках касата с ръце, за да не се отвори отново. Стори ми се, че дочух слаби звуци. Дали беше просто движението от долните етажи, или някой се опитваше да сдържи дъха си от другата страна на вратата?

От постоянния приток на адреналин ми прилошаваше. Накрая ми дотегна от тази безсмислица, стиснах здраво свещника, отворих рязко вратата и пристъпих в коридора.

Казвам „пристъпих“ - а всъщност по-скоро още на втората крачка настъпих нещо меко и паднах напред в коридора, ожулих кокалчетата на ръцете си и ударих глава в нещо твърдо.

Седнах, притиснала чело, и изобщо не ме интересуваше, че всеки момент някой може да ме убие.

Настъпеният ругаеше, останал без дъх. През пелената от болка смътно видях, че той (нямаше как да не е мъж, с тези размери и тази миризма на пот) се беше надигнал и търсеше как да отвори кепенците в стената над нас.

Ненадейно нахлу свеж въздух, от който потрепнах и стиснах очи. Когато отново ги отворих, небето беше достатъчно светло, за да видя натрапника.

- Ти пък какво правиш тук? - попитах обвинително.

В същия миг, с подобен тон, Джейми също ме попита:

- Колко тежиш, сасенак?

Още зашеметена, всъщност му дадох точния отговор, „петдесет и четири килограма“, още преди да се сетя да го попитам защо.

- Почти ми смачка черния дроб - отвърна той и плахо заопипва нараненото място. - Да не говорим, че ми изкара акъла. - Протегна ръка и ме издърпа на крака. - Добре ли си?

- Не, ударих си главата. - Търкайки челото, аз се огледах. - В какво я ударих?

- В моята - отвърна кисело той.

- Така ти се пада - не му останах длъжна. - Защо се спотайваше до вратата ми?

Той ме изгледа раздразнено.

- Не съм се спотайвал, за Бога. Спях, или поне се опитвах.

Той разтърка растящата на челото му цицина.

- Спял си? Тук? - Огледах с преувеличено изумление студения мръсен коридор. - Все си избираш странни места. Конюшни, коридори.

- Може да те заинтересува, че на първия етаж се е разположила група английски драгуни -осведоми ме със студен глас. - Така да се каже, увлякоха се с пиенето и безчинстват с две жени от града. Понеже са само две, а мъжете са петима, някои изглеждаха склонни да се качат, за да потърсят още... партньорки. Реших, че едва ли ще се зарадваш на вниманието им. - Преметна дрехата си през рамо и се обърна към стълбището. - Ако съм сгрешил, извини ме. Не исках да ти преча. Лека ти нощ

- Почакай. - Той спря, ала не се обърна, така че се принудих да го заобиколя. Той ме гледаше, любезен, ала хладен.

- Благодаря - казах. - Много мило от твоя страна. Извинявай, че те настъпих.

Той се усмихна и изражението му бързо се върна към обичайната добронамереност.

- Няма нищо, сасенак - рече той. - Когато ми мине главоболието и ми зарасне реброто, ще съм като нов.

Върна се няколко крачки и отвори вратата на стаята ми, която се беше затворила след бързото ми излизане, вероятно защото строителите не знаеха как да си служат с отвеса - в цялото място нямаше и един прав ъгъл.

- Хайде, връщай се в леглото - предложи той. - Ще съм тук.

Погледнах пода на коридора. Освен че беше твърд и студен, дъбовите дъски бяха целите в храчки, петна и вид мръсотия, за която не исках дори да гадая. На входа на зданието пишеше, че е от 1732 г. и бях сигурна, че подът е чистен за последно именно тогава.

- Не може да спиш тук - казах. - Влез, вътре поне не е толкова мръсно.

Джейми се вцепени с ръка на рамката.

- Да спя с теб в стаята ти? - Звучеше искрено шокиран. - Не бих могъл! Репутацията ти ще бъде съсипана!

Наистина си вярваше. Започнах да се смея, но бързо го превърнах в тактично прокашляне. Предвид особеностите на ежедневното ни пътуване, претъпканите ханове, примитивните и често напълно липсващи хигиенни удобства, вече бях толкова физически близка с тези мъже, че самата представа за подобно благоприличие ми беше смешна.

- И преди си спал в една стая с мен - отбелязах. - Ти и още двайсетима мъже.

Той запелтечи:

- Не е същото! Искам да кажа, стаята беше обща и... - Млъкна, когато му хрумна ужасна мисъл. - Нали не си помислила, че съм си мислел, че ми предлагаш нещо недостойно? Уверявам те...

- Не, не. Нищо такова. - Побързах да го уверя, че не съм се обидила.

Когато стана ясно, че не мога да го убедя, настоях поне да вземе завивките от леглото ми и да легне на тях. Той се съгласи неохотно, и то само когато повторих неколкократно, че няма да ги използвам, а ще спя, както обикновено, с пътното си наметало.

Застанала до скалъпената на пода постеля, опитах да му благодаря, но той само махна великодушно с ръка.

- Не е съвсем от добро сърце, ако искаш да знаеш - отбеляза той. - Не искам и към себе си да привличам внимание.

Бях забравила, че си има причини да избягва английските войници. Но пък и не ми убягна, че би било много по-добре за него да спи в топлите и проветриви конюшни, а не на пода пред вратата ми.

- Но ако някой все пак дойде, ще те намерят - възпротивих се.

Той се пресегна към кепенеца на тавана и го затвори. Коридорът потъна в мрак, а Джейми се превърна в безформен силует.

- Не могат да видят лицето ми - отвърна той. - А като ги гледам в какво състояние са, и името ми няма да ги интересува, дори да им кажех истинското си, а не мисля да им го казвам.

- Така е - рекох с леко съмнение. - Няма ли да се зачудят какво правиш тук в тъмното?

Не виждах нищо от лицето му, но по тона му личеше, че се усмихва.

- Никак, сасенак. Ще си помислят, че си чакам реда.

Засмях се и влязох в стаичката си. Свих се на леглото и заспах, като се дивях на ума, който може да си прави подобни мръсни шеги, а да се ужасява от мисълта да споделя една стая с мен.

Когато се събудих, Джейми го нямаше. Слязох за закуска и срещнах Дугал на най-долното стъпало - чакаше ме.

- Яж бързо, моме. С теб отиваме до Броктън.

Не ми каза нищо повече, но изглеждаше неспокоен. Скоро бяхме на конете в мъгливата ранна утрин. Птичките се суетяха в храсталака, а въздухът обещаваше топъл летен ден.

- С кого ще се виждаме? - попитах. - Можеш да ми кажеш. Ако не знам, ще съм изненадана, а ако знам, мога да се престоря на изненадана, достатъчно интелигентна съм.

Дугал ме изгледа косо,но реши, че аргументът ми е добър.

- Командира на гарнизона във форт Уилям.

Малко се стъписах. Не бях съвсем готова за това. Мислех, че имаме поне три дни до форта.

- Но... още сме далеч! - възкликнах.

- Ммф.

Явно командирът бе енергичен мъж. Не го свъртало при гарнизона и с групичка от драгуните се заел с инспекция на околностите. Войниците в хана предната нощ били част от тази групичка и казали на Дугал, че командирът се е разположил в Хан в Броктън.

Това представляваше проблем и през останалата част от пътя мълчах и мислех по него. Разчитах да се освободя от компанията на Дугал при форта, който - доколкото знаех, - бе едва на ден път от Краиг на Дун. Дори без храна и приготовления за спане под открито небе можех да се справя сама и да открия каменния кръг. А след това - е, щях да разбера само ако стигна дотам.

Ала това развитие хвърляше пръчка в спиците на плана ми. Ако с Дугал се разделим сега, ще пътувам четири дни до хълма, мислех си. И нямах достатъчно вяра в усета си за посока, камо ли в издръжливостта си, за да рискувам сред зъберите и бърдата. Последната седмица ми бе дала достатъчно респект към острите скали и буйните потоци на високопланинска Шотландия, да не говорим за дивите зверове тук-там. Нямах никакво желание да се натъкна на глиган в някоя пуста долчинка.

Стигнахме до Броктън късно сутринта. Мъглата се беше вдигнала и слънцето бе достатъчно ярко, за да ме обнадежди. Може би все пак щеше да е лесно да измоля от командира малък ескорт обратно до хълма.

Разбрах защо е избрал Броктън за временен щаб. Поселището бе достатъчно голямо за два хана, по-големият - внушително триетажно здание с конюшня. Спряхме и предадохме конете на един от прислужниците, който се движеше като полувкаменен. Едва бе достигнал вратата на конюшнята, когато Дугал вече поръчваше питиета на ханджията.

Останах в общото помещение, замислена над чиния доста стари на вид овесени питки, а Дугал се качи при командира. След това се почувствах странно. Трима-четирима британски войници ме гледаха изучаващо и си говореха тихо. След месец сред шотландците от Макензи присъствието на английски войници ме изнервяше. Казах си, че се държа глупаво. Бяха ми сънародници все пак, макар да не бяхме от едно и също време.

При все това ми липсваше компанията на господин Гауън и приятното познанство с Джейми, както и да му беше фамилията. Доста съжалявах, че не успях да се сбогувам с никого. Гласът на Дугал прекъсна размишленията ми. Стоеше на върха на стълбището и ми махаше да отида при него.

Изглеждаше обаче по-мрачен от обикновено, когато пристъпи встрани и ме въведе в стаята. Гарнизонният командир стоеше до прозореца и светлината очертаваше стройния му силует. Прихна за миг, когато ме видя.

- Да, така си и мислех. Не можеше да не сте вие, когато ви описа Макензи.

Вратата се затвори зад мен и останах сама с капитан Джонатан Рандал от Осми отряд на драгуните на Негово Величество.

Този път бе облечен в чиста червено-бежова униформа с поръбена с дантела широка връзка на врата, както и старателно накъдрена и напудрена перука. Но лицето му беше същото -лицето на Франк. Дъхът ми спря. Ала този път забелязах присвитите в израз на небрежна жестокост устни и арогантната му стойка. При все това се усмихна подканящо и ме покани да седна.

В стаята имаше само бюро и стол, дълга маса и няколко столчета край нея. Капитан Рандал направи лек жест към младия ефрейтор, застанал мирно до вратата. Той наля нескопосано халба бира и я постави пред мен.

Капитанът посочи на ефрейтора да се върне на мястото си, сам си наля бира и плавно се настани на столче от другата страна на масата.

- Така - започна със спокоен тон. - Защо не ми кажете коя сте и как сте се оказала тук?

На този етап нямах избор и му разказах същата история като с Колъм, като пропуснах само недотам тактичните забележки към собственото му поведение, но той така или иначе знаеше

за това. Нямах представа какво му е казал Дугал и не исках да рискувам противоречия.

По време на декламацията ми капитанът изглеждаше съсредоточен и скептичен. Не си правеше труда да го скрие. Поклащаше се на столчето и мислеше.

- Оксфордшир, казвате? В Оксфордшир не познавам никакви Бюшамп.

- Откъде бихте могли да знаете? - сопнах му се. - Вие сте от Съсекс.

Той се ококори изумен. Дощя ми се да си отхапя езика.

- И може ли да попитам откъде знаете?

- Ами акцентът ви - поправих се бързо. - Очевидно сте от Съсекс.

Елегантно извитите черни вежди почти докоснаха къдриците на перуката му

- Нито учителите, нито родителите ми биха се зарадвали да разберат, че речта ми така ясно отразява родното ми място, мадам - каза сухо. - Постарали са се и са платили добре, за да променят това. Но, предвид какъв експерт сте по местни акценти - обърна се към младежа до стената, - несъмнено можете да ми кажете откъде е ефрейторът ми. Ефрейтор Хокинс, бихте ли ми направил услугата да изрецитирате нещо? Каквото и да е - добави, като видя объркването на младежа. - Може би нещо популярно?

Ефрейторът, младеж с глупаво изражение на широкото лице и с широки рамене, завъртя трескаво глава в търсене на вдъхновение, след това застана мирно и започна:

Мег Надарената, дрехите ми тя изми, изми ги хубаво и хубаво ги скри.

Стоях си гол, в беда, настръхнал цял,

и накарах я да си плати,

за всеки, който дрехи някога е крал.

- Хм, достатъчно, ефрейтор, благодаря ти. - Рандал направи жест и момчето се върна до стената, обляно в пот.

- Е? - Рандал се обърна към мен.

- Ами, Чешир - предположих.

- Почти. Ланкашир. - Изгледа ме с присвити очи. Постави длани зад гърба си и отиде до прозореца. Може би проверяваше дали Дугал е довел още някого?

Ненадейно се завъртя и ме попита рязко:

- Парле ву франсе?

- Тре биен - отвърнах незабавно. - Е и?

Обърнал левия си профил към мен, той ме изгледа косо.

- Да ме вземат мътните, ако си французойка - промърмори на себе си. - Може би, но още не съм срещнал французин, който може да отличи кокни от корнуолец.

Затропа с пръсти по масата.

- Какво е моминското ви име, госпожо Бюшамп?

- Вижте, капитане - рекох с най-чаровната си усмивка, - колкото и да ми е забавно да си играя с вас на Двайсет въпроса, наистина предпочитам да приключим с встъпленията и да поговорим как да продължи пътуването ми. Вече се забавих много и...

- Не си помагате с това фриволно отношение, мадам - прекъсна ме той и отново присви очи. Бях виждала Франк да прави това, когато не е доволен от нещо, и коленете ми поомекнаха. Поставих длани на бедрата си, за да се стегна.

- Нямам за какво да си помагам - казах твърдо. - Нищо не изисквам и в нищо не обвинявам вас, гарнизона или клана Макензи. Искам просто да продължа пътуването си на спокойствие. И не виждам защо ще се противите на това.

Той ме изгледа изпепеляващо, свил устни.

- Не виждате, така ли? Обмислете в каква позиция се намирам, мадам, и може би възраженията ми ще ви се изяснят. Преди месец аз и хората ми бяхме погнали банда неидентифицирани шотландски бандити, избягали с малко стадо добитък от едно имение край границата, когато...

- О, значи това са правели! - възкликнах. - Просто се чудех... - добавих глуповато.

Капитан Рандал издиша дълбоко, реши да не ми отвръща и продължи с историята си.

- Насред действията си в името на закона - продължи с равен тон - се натъквам на полуоблечена англичанка там, където не би трябвало да има англичанки, дори придружени такива. Тя не отговаря на въпросите ми, напада ме...

- Вие нападнахте мен! - почти извиках.

- Чийто съучастник ме просва в безсъзнание и която после бяга, като очевидно получава помощ. Аз и хората ми претърсихме района извънредно обстойно и ви уверявам, мадам, че нямаше и следа от убития ви слуга, разпиления ви багаж, наметката ви, и изобщо нямаше никакъв знак, че историята ви отпреди малко е дори отчасти вярна!

- О? - отвърнах, отново малко глуповато.

- Да. Освен това в този район през последните четири месеца не са били зървани бандити. А сега, мадам, се появявате в компанията на бойния главатар на клана Макензи, който ми казва, че брат му Колъм е убеден, че сте шпионин и предполагаемо работите за мен!

- Е, не съм, нали? - Опитах се да звуча разумно. - Вие го знаете.

- Да, знам - отвърна той със зле прикрита досада. - Това, което не знам е коя, по дяволите, сте! Имам твърдото намерение да разбера, не се съмнявайте. Аз командвам този гарнизон. В тази си роля имам властта да предприема стъпки, за да опазя сигурността на района от предатели, шпиони и други особи със съмнително поведение. И съм напълно готов за това.

- И какви може да са тези стъпки? - попитах аз. Наистина исках да зная, макар да осъзнавах, че може да съм прозвучала предизвикателно.

Той се изправи, погледна ме замислено за миг и заобиколи масата. Подаде ми ръка да се изправя.

- Ефрейтор Хокинс - каза той, без да сваля поглед от мен, - ще ми е нужна помощта ти.

Момчето до стената изглеждаше извънредно смутено, но се помъкна към нас.

- Застани зад дамата, ефрейтор - нареди Рандал, отегчен. - Хвани я здраво за лактите.

Изтегли ръка назад и ме удари ниско в стомаха.

Не издадох звук, защото бях останала без дъх. Седнах на пода и се превих. Шокът ми бе по-силен от самия удар, макар да започвах да го усещам и да ми прилошаваше. Никой никога не ме беше удрял.

Капитанът приклекна пред мен. Перуката му беше накривена, в очите му имаше блясък, но овладяната му елегантност бе същата.

- Надявам се да не сте бременна, мадам - каза той с разговорен тон, - защото в противен случай няма да сте бременна задълго.

Започнах да хриптя - първите глътки кислород най-после се връщаха в дробовете ми. Завъртях се на ръце и колене и затърсих с пръсти ръба на масата. Ефрейторът погледна

нервно капитана си и посегна да ми помогне.

Из стаята сякаш се стелеха ивици мрак. Отпуснах се на столчето и затворих очи.

- Погледни ме. - Гласът беше лековат, спокоен, сякаш ми предлагаше чай. Отворих очи и го погледнах през пелена от болка. Беше подпрял длани на хълбоците си.

- Сега имате ли нещо да ми кажете, мадам? - попита.

- Перуката ви е накриво - рекох и отново затворих очи.

13. ОБЯВЕН Е БРАК

Седях в общото помещение, взирах се в чаша мляко и се борех с поривите на повръщане.

Дугал ме беше погледнал само веднъж, докато слизах с помощта на ефрейтора, и веднага ни подмина и влетя в стаята на Рандал. Подовете и вратите на хана бяха здрави и дебели, но гласовете на двамината въпреки това се чуваха.

Надигнах чашата мляко, но ръцете ми още трепереха твърде много, за да отпия.

Лека-полека се възстановявах от удара, но не и от шока. Знаех, че онзи мъж не е съпругът ми, но приликата беше толкова силна, навиците ми - така силни, че бях почти склонна да му се доверя и докато говорехме, очаквах учтивост, ако не и съчувствие. Призляваше ми повече от това как бе преобърнал тези чувства.

Призляваше ми и ме беше страх. Бях видяла погледа му, докато приклякаше до мен на пода. В дебрите на тъмните му очи нещо бе помръднало, само за миг. Моментално се скри, но никога повече не исках да го виждам. Горе се отвори врата и прекъсна мислите ми. Тежките стъпки бяха последвани от появяването на Дугал, а веднага след него - на капитан Рандал. Всъщност изглеждаше, че капитанът гони шотландеца, но той спря, когато Дугал ме забеляза и закова на най-долното стъпало.

Дугал погледна през рамо към капитан Рандал и бързо дойде при мен, подхвърли монета на масата и ме вдигна на крака, без да каже и дума, и ме избута през вратата.

Бяхме на конете и яздехме, преди да успея да подгъна полите си и платът се издуваше около мен като парашут. Дугал мълчеше, ала конете сякаш долавяха емоциите му - докато стигнем до главния път, вече галопирахме.

До един кръстопът, отбелязан с пиктски кръст, Дугал рязко спря. Слезе, взе юздите на двата коня и ги привърза леко за една фиданка. Помогна ми да сляза и се скри в храстите, като ми правеше знаци да го последвам.

Последвах полюшващата му се поличка нагоре по склона, като се привеждах, когато клонките, през които минаваше, плющяха над главата ми. Склонът бе обрасъл с дъбове и ниски борчета. В гъсталаците отляво се обаждаха синигери, а малко по-нататък - ято сойки. Тревата беше свежозелена, раннолятна и покриваше на гъсти туфи земята под дъбовете. Под боровете не растеше нищо, разбира се - игличките се трупаха със сантиметри и закриляха малките пълзящи създания, скрити там от слънцето и хищници.

От острите аромати ме болеше гърлото. И преди се бях катерила по подобни хълмове и бях вдишвала същите аромати. Но тогава тревата и боровете бяха смесени с петролни изпарения от пътищата и се чуваха гласовете на хора вместо тези на сойките. При последното ми ходене по подобна пътека земята бе обсипана с опаковки от сандвичи и фасове, вместо с цветчетата на теменужки. Боклуците ми се струваха добра цена в замяна на неща като антибиотиците и телефоните, но засега бях склонна да се задоволя и с теменужки. Трябваше ми покой и го

усещах по склона.

Дугал ненадейно свърна точно под върха на хълма и изчезна в гъст храсталак. Проправих си с мъка път след него и го открих седнал на плосък камък край малък вир. Зад него накриво стоеше обветрено парче камък с изсечено в него човекоподобно лице. Сигурно бе някакъв свят извор. Тези малки олтари на различни светии осейваха високопланинските райони и често се намираха в уединени места, макар че дори тук от клоните на една офика до водата висяха опърпани парченца плат - молитви от посетители към светията, за здраве или може би за безопасен път.

Дугал ми кимна. Прекръсти се, наклони глава и загреба вода в двете си шепи. Водата имаше странен тъмен цвят и миришеше лошо - сигурно бе серен извор. Денят беше горещ, а аз бях жадна, така че последвах примера на Дугал. Водата нагарчаше, ала беше студена. Пих, после си наплисках лицето. Пътят дотам беше прашен.

Вдигнах глава и видях, че ме наблюдава с много странно изражение. Нещо между любопитство и пресметливост, стори ми се.

- Височко стигнахме само за да пием, не мислиш ли? - попитах лековато. На конете имаше бутилки вода. А и се съмнявах, че Дугал възнамерява да моли светията на извора за безопасно завръщане в хана. Правеше впечатление на по-практичен човек.

- Колко добре познаваш капитана? - попита ме рязко.

- Не толкова добре, колкото го познаваш ти - сопнах му се. - Бях го срещала веднъж, по случайност. Не се разбрахме.

За моя изненада строгото лице се поразведри.

- Е - призна той, - не бих казал, че и аз много го харесвам. - Той забарабани с пръсти по бедрото си, обмисляйки нещо. - Но някои го харесват. Смел войник и чудесен боец, от това, което чувам.

Повдигнах вежди.

- Понеже не съм английски генерал, това не ме впечатлява. - Той се засмя и зърнах изненадващо белите му зъби. Смехът смути три врани на дървото над нас, които отлетяха с дрезгави крясъци.

- За англичаните ли шпионираш, или за французите? - попита той, сменяйки объркващо темата за пореден път. Е, поне беше прям.

- За никого не шпионирам - рекох раздразнена. - Аз съм чисто и просто Клеър Бюшамп, нищо повече.

Потопих кърпичката си във водата и избърсах с нея врата си. По гърба ми, под подплатата на роклята, плъзнаха освежаващи вадички. Притиснах мокрия плат към пазвата си и го стиснах, със същия ефект.

Дугал помълча няколко минути, като наблюдаваше внимателно как се мия.

- Виждала си гърба на Джейми - каза ненадейно.

- Трудно би било да не го видя - отвърнах с малко хлад в гласа. Отказах се да се питам накъде бие с тези въпроси. Щеше да ми каже, когато стигнеше до смисъла. - Питаш дали знам, че е бил Рандал?

- Аз знам това - отвърна той, като ме преценяваше спокойно, - но не знаех, че и ти знаеш

Свих рамене, за да му покажа, че не е негова работа какво знам и какво - не.

- Бях там, всъщност - рече той небрежно.

- Къде?

- Във форт Уилям. Имах работа с гарнизона. Писарят там знаеше, че с Джейми сме роднини, и ми съобщи, когато го арестуваха. Отидох да видя какво мога да сторя с него.

- Явно не си постигнал успех - казах остро.

Дугал сви рамене.

- За нещастие. Ако ги ръководеше обикновен старши сержант, можех да спестя на Джейми поне второто бичуване, но Рандал беше нов. Не ме познаваше и не искаше и да чуе. Тогава си мислех, че може би просто е решил да покаже на всички от самото начало, че няма да се церемони с никого. - Той потупа късия меч на колана си. - Принципът действа добре, когато командваш хора. Заслужи си уважението им преди всичко останало. Ако не стане, заслужи си страха им.

Спомних си изражението по лицето на младия ефрейтор и разбрах по кой път е поел капитанът.

Дугал ме гледаше заинтригуван.

- Знаеш, че е бил Рандал. Джейми ли ти каза?

- Поразказа ми - отвърнах внимателно.

- Явно те цени - каза Дугал замислено. - Обикновено не говори за това с никого.

- Защо ли? - попитах саркастично. Все още затаявах дъх, когато стигахме до нов хан, докато не станеше ясно, че този път само ще се пие и ще се говори край огъня. Дугал се усмихна язвително, разчел мислите ми.

- Е, на мен не е било нужно да го казва, нали? Вече го знаех. - Той прокара длан през странната тъмна вода и раздвижи серните изпарения. - Не знам как е в Оксфордшир - и саркастичното натъртване ме накара да потръпна леко, - но по тези краища дамите обикновено не наблюдават неща като публични побои. Виждала ли си такъв?

- Не, нито пък държа - отвърнах остро. - Но мога да си представя какво би причинило белезите по гърба на Джейми.

Дугал поклати глава и опръска една любопитна сойка.

- Не, тук грешиш, моме, ще ме извиниш. Въображението е едно, гледката как разкъсват нечий гръб - друго. Ужасна работа. Правят го, за да пречупят човека, и най-често успяват.

- Не и Джейми. - Тонът ми беше по-рязък, отколкото възнамерявах. Джейми ми беше пациент и донякъде приятел. Нямах желание да обсъждам с Дугал личната му история, макар че, ако ме притиснеше с въпроси, бих признала, че ме интригува. Никога не бях срещала някой толкова открит и същевременно така потаен като високия млад Мактавиш.

Дугал се позасмя и прокара влажната си длан през косата си, като приглади разрошените от бягството ни кичури - или поне аз мислех, че сме избягали от хана.

- Ами, Джейми е опак като останалите си роднини - всички са като камъни, а той е най-лошият. - В гласа му обаче чувах уважение, колкото и да беше неохотно.

- Джейми каза ли ти, че са го били и за бягство?

- Да.

- Прехвърли се през стената малко след мръкване, в същия ден, когато го докараха. Хората доста често се опитваха да бягат, защото мястото, където ги затваряха, не беше особено -сигурно. Англичаните патрулираха почти всяка нощ. Писарят на гарнизона ми каза, че Джейми се е борил, а и му личеше, когато го доведоха, но пък са били шестима на един, а англичаните са с мускети, така че не е траело дълго. Джейми преношува във вериги и още по съмване беше на стълба. - Той спря и ме огледа, сякаш за да провери дали не ми прилошава.

- Побоите се случваха точно след строяването, за да започнат всички деня си с правилната нагласа. Джейми беше последен от трима.

- Значи наистина си го видял?

- О, да. И ще ти кажа, моме, не е приятна гледка. Имал съм щастието да не го изпитам, но предполагам, че и самото усещане не е много приятно. А най-неприятно е да гледаш как бият някого, докато чакаш реда си.

- Не се съмнявам - промълвих.

Дугал кимна.

- Джейми изглеждаше мрачен, но не показваше с нищо, че му въздействат крясъците и другите звуци. Знаеш ли, че разкъсването на плът се чува?

- О...

- И аз така си мислех - каза той и направи гримаса. - Да не говорим за кръвта и синините.

- Изплю се, като внимаваше да не улучи вира. - Преобърна ми се стомахът, а аз не съм гнуслив.

Дугал продължи с ужасната си история:

- Идва редът на Джейми и той отива до стълба. Някои трябва да ги влачат, но не и него. Протяга ръце, за да може ефрейторът да отключи оковите му Ефрейторът понечва да му дръпне ръката, за да го постави на нужното място, но Джейми се отдръпва назад с една крачка. Почти очаквах да побегне, но той просто си сваля ризата. Скъсана е тук и там и е мръсна като парцал, но я сгъва, сякаш му е най-хубавата неделна дреха. Оставя я на земята. После прави няколко крачки към стълба и вдига ръце, за да му ги вържат.

Дугал поклати удивено глава. Слънчевата светлина се процеждаше през листата на дървото и го обсипваше с дантелени светлосенки. Усмихнах се и той ми кимна одобрително. Сигурно си мислеше, че реагирам на разказа му Продължи:

- Да, моме, такъв кураж е много рядък. Не беше и невежество - беше видял предните двама и знаеше какво го очаква. Явно просто е решил, че няма какво да се направи. Дързостта в битка не е нищо ново за шотландец, знаеш, но да се изправиш хладнокръвно срещу страха е рядко за всеки човек. Тогава беше само на деветнайсет.

- Сигурно е било ужасяващо за гледане - казах иронично. - Чудно как не ти е призляло.

Дугал долови иронията и я пропусна край ушите си.

- Почти, моме. - Повдигна тъмните си вежди. - Първият удар пусна кръв и само след минута гърбът на момчето беше наполовина син и наполовина червен. Само че не крещеше, не молеше за милост, не се въртеше, за да избегне ударите. Просто постави чело на стълба и стоеше. Трепваше, когато получеше удар, но нищо повече. Съмнявам се, че бих могъл така -призна той, - малцина биха могли. По средата на всичко припадна, а те го свестиха с вода от една стомна и довършиха.

- Ужасяващо. Защо ми го разказваш?

- Не съм приключил. - Дугал извади камата от колана си и започна да чисти ноктите си с върха й. Държеше на външния си вид, въпреки че на път беше трудно. - Джейми се беше отпуснал, държаха го само въжетата, а кръвта му напояваше калта. Не мисля, че беше припаднал, просто беше твърде слаб, за да се изправи. Точно тогава обаче слезе капитан

Рандал. Не знам защо не беше там от самото начало - може нещо да го е забавило. Така или иначе Джейми го видя и имаше самообладанието да се престори, че е в несвяст.

Дугал смръщи вежди и се съсредоточи яростно върху някаква непокорна кожичка около нокътя си.

- Капитанът беше доста ядосан, че вече са били Джейми. Явно е искал да запази удоволствието за себе си. Но вече нямаше какво да се направи. След това обаче се сети да разпита как е избягал. - Вдигна камата, за да я огледа за нащърбени части по острието, и започна да я остри в камъка, на който седеше. - Още преди да приключи, неколцина войници трепереха. Човекът го бива с думите, не може да му се отрече.

- Да, със сигурност - отвърнах сухо.

Камата стържеше ритмично в камъка. От време на време от метала прескачаше искрица.

- Оказа се, че Джейми е имал малко хляб и сирене в себе си, когато са го хванали. Капитанът се замисли и после се усмихна с такава усмивка, каквато бих намразил и на лицето на баба си. Заяви, че кражбата е сериозно провинение и наказанието трябва също да е сериозно. Осъди Джейми на още сто камшика.

Изтръпнах.

- Но това би го убило!

Дугал кимна.

- Да, така каза и лекарят на гарнизона. Каза, че съвестта му няма да позволи такова нещо и затворникът трябва да се лекува седмица, преди да получи второто бичуване.

- О, колко милостиво. Съвестта му, значи! И какво реши капитан Рандал?

- Отначало не беше доволен, но се примири. След това старши сержантът, който можеше да разпознава истинското припадане от фалшивото, каза на другите да развържат Джейми. Олюляваше се, но се държеше на крака, така че някои от войниците дори се провикнаха одобрително, което не се хареса на капитана. Не му се понрави и когато сержантът взе ризата на Джейми и му я върна, макар че на останалите отново им хареса.

Дугал завъртя острието и го огледа критично. Постави камата на едното си коляно и ме изгледа прямо.

- Знаеш ли, моме, лесно е да си смел, докато седиш в топъл хан и пиеш бира. Не е толкова лесно, когато клечиш на студено поле, край теб фучат мускетни куршуми, а пиренът ти -гъделичка задника. А е още по-трудно, когато стоиш лице в лице с врага си, а по краката ти тече собствената ти кръв.

- Сигурно си прав. - Въпреки всичко бях отмаляла. Потопих ръце във водата и тя охлади китките ми.

- По-късно същата седмица се върнах при Рандал - каза отбранително Дугал, сякаш се опитваше да оправдае действието си. - Поговорихме, дори му предложих компенсация...

- О, впечатлена съм - промълвих, ала направих пауза, когато той ме погледна изпод вежди. - Не, наистина. Мило от твоя страна. Но предполагам, че Рандал е отказал, нали?

- Да, отказа. Още не знам защо, открил съм, че английските офицери като цяло не са много съвестни, когато опре до кесиите им, а дрехи като тези на капитана не са евтини.

- Може би има други източници на приходи - предположих.

- Всъщност има - потвърди Дугал. - И все пак.

Поколеба се и продължи по-бавно:

- След това се върнах, за да съм близо до Джейми, когато отново дойде редът му, макар че нямаше какво повече да сторя за горкото момче.

Вторият път Джейми бил единственият затворник за бичуване. Пазачите свалили ризата му, преди да го изведат точно след зазоряване в една студена октомврийска сутрин.

- Виждах, че момчето го е страх до смърт, макар че отново вървеше сам и не позволяваше на пазача да го докосне. Виждах, че се тресе, колкото от нервност, толкова и от студ, кожата му беше настръхнала, но лицето му се потеше.

Няколко минути по-късно Рандал излязъл с бича под мишница, а оловните топчета по върховете му почуквали едно в друго. Огледал Джейми хладнокръвно и направил знак на старши сержантът да обърне затворника.

Дугал направи гримаса.

- Беше много жалка картинка. Раните бяха оголени, недозараснали, резките почернели, а всичко останало - пожълтяло. Самата мисъл, че на този гръб ще се стоварят още сто -камшика, ми стигаше, за да ми се дръпне цветът от лицето, както и на повечето от останалите. Обръща се тогава Рандал към старши сержанта и казва: „Хубава работа, сержант Уилкс. Трябва да видим мога ли и аз да се справя толкова добре.“ - Тогава, със завиден педантизъм, Рандал повикал лекаря на гарнизона, за да потвърди, че Джейми е достатъчно здрав, за да го бичуват отново. - Виждала ли си котка да си играе с мишка? Беше точно така. Рандал се разхождаше около момчето и му говореше разни неща, все неприятни. Джейми стоеше като дъб, не говореше и изобщо не погледна Рандал. Виждах, че си стиска лактите, за да не си личи, че трепери, но и Рандал го виждаше. Устата му се присви и каза: „Мислех, че това е младежът, който само преди седмица викаше, че не се страхува да умре. Човек, който не се страхува да умре, не се страхува и от няколко удара с бич, нали?“ И побутна Джейми в корема с дръжката на бича. Джейми погледна право към Рандал и каза: „Не, но се страхувам, че ще замръзна, преди да приключиш с приказките.“

Дугал въздъхна и продължи:

- Е, бяха смели думи, но много безразсъдни. Боят с камшик никога не е нещо приятно, но има начини да го направиш и по-зле: да удряш странично за по-дълбоки рани, или да пристъпиш напред и да улучиш човек в бъбреците, например. - Дугал поклати глава. -Грозна работа.

Намръщи се и като подбираше внимателно думите си, каза:

- Лицето на Рандал беше... съсредоточено, бих казал, и някак озарено, както когато мъж гледа жена, към която има чувства, ако ме разбираш. Сякаш вършеше нещо много по-лошо, отколкото да дере Джейми жив. На петнайсетия удар кръвта му вече се стичаше по краката, а заедно с потта имаше и сълзи.

Поолюлях се и поставих длан на камъка на светията.

- Е - каза Дугал рязко, - няма да продължавам. Той оцеля. Когато ефрейторът развърза ръцете му, Джейми почти падна, но ефрейторът и старши сержантът го закрепиха, докато се задържи на крака. Трепереше от шок и студ, но държеше главата си вдигната и очите му горяха. Виждах го от седем метра. Докато му помагаха да слезе от платформата, оставяше кървави стъпки, но не сваляше поглед от Рандал, все едно само това го спира да не падне. Лицето на Рандал беше почти толкова бледо, колкото това на Джейми, и той също се беше втренчил в младежа. Сякаш щеше да падне, ако откъснеше поглед.

Дугал се взираше пред себе си, като че ли още виждаше сценката.

Всичко беше притихнало и само вятърът просвирваше тихо през листата на офиката. Затворих очи и се заслушах.

- Защо? - попитах накрая, без да отварям очи. - Защо ми го разказа?

Дугал ме наблюдаваше съсредоточено, когато ги отворих. Потопих длан в извора и охладих слепоочията си.

- Реших, че ще е добра илюстрация на характер - каза той.

- На характера на Рандал? - Засмях се кратко и невесело. - Нямах нужда от допълнително доказателство що за човек е, благодаря.

- На Рандал - съгласи се той, - и на Джейми.

Погледнах го, внезапно притеснена.

- Ако искаш да знаеш, имам заповеди - натърти той саркастично, - от добрия капитан.

- Какви заповеди? - попитах, все по-притеснена.

- Да предоставя особата на английския поданик Клеър Бюшамп на негово разположение във форт Уилям в понеделник. За разпит.

Сигурно съм изглеждала много стряскащо, защото той скочи на крака и дойде при мен.

- Сложи глава между коленете си, моме - нареди ми и натисна врата ми с длан, - докато отмине прималяването.

- Знам какво да правя - отвърнах раздразнено, но въпреки това го сторих. Затворих очи и усетих как оттичащата се кръв затуптява отново в слепоочията ми. Лепкавото усещане около лицето и ушите ми започна да изчезва, макар ръцете ми още да леденееха. Концентрирах се върху това да дишам равномерно и отброявах до четири при всяко вдишване и до две при всяко издишване.

Накрая се поизправих, горе-долу овладяла порива. Дугал се върна на камъка и ме наблюдаваше, да не би да падна назад в извора.

- Има изход - каза той рязко. - Виждам само един.

- Кажи ми какъв е - отвърнах с неубедителен опит за усмивка.

- Добре тогава. - Той се приведе към мен, за да ми обясни. - Рандал има право да те разпита, защото си поданик на английската корона. Е, трябва да променим това.

Вторачих се неразбиращо в него.

- Какво искаш да кажеш? Ти също си поданик на короната, нали? Как би променил нещо такова?

- Шотландският и английският закон са много подобни - каза той, смръщил вежди, - но не са едно и също. А един английски офицер не може да нареди това на шотландец, освен ако няма сигурно доказателство, че е извършено престъпление, или сериозни основания за съмнение. Дори така не може да извика шотландец от земите на клана му без разрешението на местния земевладелец.

- Разговарял си с Нед Гауън - рекох и отново започна да ми се вие свят.

Той кимна.

- Да, разговаряхме. Реших, че може да се стигне дотук. И Гауън ми каза това, което и аз самият си мислих. Има само един начин да откажа законно молбата на Рандал - да те превърна от англичанка в шотландка.

- В шотландка ли? - попитах и замайването ми отстъпи пред ужасно подозрение.

Следващите думи на Дугал потвърдиха подозрението ми.

- Да - каза той, кимайки. - Трябва да се омъжиш за шотландец. Младия Джейми.

- Не бих могла!

- Ами... - Той се намръщи замислен. - Би могла да се омъжиш за Рупърт. Вдовец е и има малка ферма. Но пък е доста по-възрастен и...

- И за него не искам да се омъжвам! Това е най... най-абсурдното... - Думите не ми стигаха. Скочих на крака и започнах да снова из полянката, а падналите плодове на офиката пукаха под стъпалата ми.

- Джейми е добро момче - опита да се аргументира Дугал. - Не притежава много, но има добро сърце. Няма да е жесток с теб. А и е много силен боец, с добра причина да мрази Рандал. Ако се омъжиш за него, ще те пази с последния си дъх.

- Но... Не мога да се женя за никого! - избухнах.

Дугал впери остър поглед в мен.

- Защо не, моме? Да не би съпругът ти още да е жив?

- Не. Просто е... безумно! Такива неща не се случват.

Дугал хвърли поглед към слънцето и стана.

- По-добре да тръгваме, моме. Ще трябва да се погрижим за някои неща. Ще ни е нужно специално позволение - промълви, сякаш на себе си. - Но Нед може да се справи с това.

Хвана ме за ръката, като продължаваше да си говори сам. Отскубнах се.

- Няма да се омъжвам за никого - казах твърдо.

Дугал само повдигна вежди, не изглеждаше смутен.

- Значи искаш да те отведа при Рандал?

- Не! - Нещо ми хрумна. - Но поне ми вярваш, че не съм английски шпионин, нали?

- Вече ти вярвам.

- А защо вече?

Той кимна към извора и издълбаното лице в камъка. Сигурно беше на стотици години, по-старо и от дървото, което засенчваше извора и ръсеше белите си цветчета в черната вода.

- Извора на свети Ниниън. Пи от водата, преди да те попитам.

Това съвсем ме обърка.

- Това какво общо има?

Той доби изненадан вид и се усмихна.

- Не знаеше ли? Наричат го извора на лъжците. Водите му миришат на адските изпарения. Който пие от водата и след това лъже, ще му изгори стомахът.

- Аха - процедих през зъби. - Е, стомахът ми си е наред. Така че ми вярвай, когато ти казвам, че не съм шпионин, нито английски, нито френски. И още нещо, Дугал Макензи. Няма да се омъжа за никого!

Не ме слушаше. Всъщност вече си беше проправил път през храсталаците, скрили извора. Само по трепкащ дъбов клон личеше откъде е минал. Последвах го бясна.

По пътя към хана не спрях да протестирам. Дугал ме посъветва да си пестя дъха, за да имам с какво да си духам кашата, а след това яздихме в мълчание.

При хана хвърлих юздите на земята и изтрополих нагоре към стаята си.

Цялата идея бе не само абсурдна, но и немислима. Сновях из тясната стаичка и все повече се чувствах като плъх в капан. Защо, по дяволите, не ми стискаше да избягам от шотландците по-рано, независимо от риска?

Седнах на леглото и опитах да помисля ясно. От гледната точка на Дугал идеята несъмнено имаше смисъл. Ако откажеше да ме предаде на Рандал сега, капитанът не би се поколебал да ме вземе насила. А независимо дали ми вярваше, Дугал разбираемо не би искал да влиза в схватка с отряд английски драгуни заради мен.

А и ако гледах хладнокръвно на нещата, също бих забелязала ползата. Омъжена за шотландец, нямаше вече да съм такъв обект на наблюдение. Щеше да ми е много по-лесно да се измъкна, когато дойдеше времето. А и ако беше Джейми - е, очевидно ме харесваше. И познаваше високопланинските райони като петте си пръста. Щеше да ме отведе до Краиг на Дун, или поне близо до него. Да, може би бракът беше най-добрият начин да постигна целта си.

Това беше хладнокръвната гледна точка. Ала в момента бях всичко друго, но не и хладнокръвна. Кипях от гняв и безпокойство, не ме свърташе на едно място и отчаяно исках друг изход. Какъвто и да е. След час лицето ми се бе наляло с кръв, а главата ми бумтеше. Изправих се, отворих кепенците и подадох глава навън, за да я проветря.

Някой властно потропа на вратата. Прибрах глава, а Дугал влезе. Носеше листи твърда хартия, Рупърт и безупречно спретнатият Нед Гауън го следваха като кралски адютанти.

- Моля, влезте - казах вежливо.

Както обикновено, Дугал ме пренебрегна, свали нощното гърне от масата и разстла церемониално хартията на неравната дъбова повърхност.

- Готово - рече с доволството на човек, успял да завърши труден проект. - Нед приготви документите. Няма нищо по-хубаво от адвокат, стига да е на твоя страна, нали, Нед?

Всички се засмяха, очевидно в добро настроение.

- Не е много трудно всъщност - отвърна Нед скромно. - Простичък договор.

Той разлисти страниците собственически, направи пауза и смръщи вежди, присещайки се за нещо.

- Нямате собственост във Франция, нали? - попита, като се взираше притеснено в мен през тесните си очила. Поклатих глава и той се успокои, като подреди отново листите. - Е, значи няма друго. Ще трябва само да се подпишете тук, най-отдолу, а Дугал и Рупърт ще са свидетели.

Адвокатът остави мастилницата на масата и като извади чисто перо от джоба си, ми го подаде.

- И какво е това? - попитах аз. Бе по-скоро реторичен въпрос, защото на първата страница ясно пишеше БРАЧЕН ДОГОВОР, с петсантиметрови черни букви.

Дугал потисна нетърпелива въздишка, когато чу тона ми.

- Чудесно виждаш какво е - отвърна. - И освен ако не ти е хрумнала друга чудесна идея как да се спасиш от Рандал, ще го подпишеш и дотам. Нямаме време.

Определено нямах чудесни идеи, макар че бях прекарала час в опити да реша проблема. Тази безумна алтернатива наистина изглеждаше единствената, колкото и да се дърпах.

- Но аз не искам да се женя! - повторих инатливо. Хрумна ми, че моята гледната точка не е единствената в ситуацията. Спомних си за русокосото момиче, с което се беше целувал

Джейми в нишата в замъка. - Може би и Джейми не иска да се жени за мен!

Дугал махна с ръка.

- Джейми е войник, ще стори каквото му се нареди. Ти също - рече остро, - освен ако не предпочиташ английски затвор.

Вторачих се яростно в него, като дишах тежко. Още откакто бяхме тръгнали от стаята на Рандал стресът ми непрестанно се покачваше, още повече сега, когато изборът бе пред мен черно на бяло, така да се каже.

- Искам да говоря с него - казах.

Веждите на Дугал подскочиха.

- С Джейми ли? Защо?

- Защо ли? Защото го карате да се ожени за мен и доколкото виждам, дори не сте му казали!

Това явно нямаше значение за Дугал, но накрая склони и заедно с другите двама отиде да вземе Джейми от общото помещение.

Той се появи не след дълго, а на лицето му се четеше разбираемо недоумение.

- Знаеше ли, че Дугал иска да се оженим? - попитах го още от вратата.

- О, да. Знаех.

- Но млад човек като теб. Имам предвид, няма ли някоя, от която се интересуваш?

Трябваха му няколко секунди, за да разбере какво го питам.

- О, дали съм обещан на някого? Не, не съм добра партия. - Сякаш усети как може да прозвучи това и бързо добави: - Искам да кажа, нямам имоти и живея от войнишка надница.

Потърка брадичка и ме изгледа със съмнение.

- Освен това има награда за главата ми. Никой баща не иска да жени дъщеря си за човек, който всеки момент може да увисне на въжето. Не помисли ли за това?

С жест ясно му показах, че това с бесилото е дребна работа в сравнение с чудовищността на настоящото положение. Опитах за последно.

- Не те ли тревожи, че не съм девствена? - Той се поколеба, преди да отвърне.

- Ами не - каза бавно, - стига да не те тревожи това, че аз съм.

Ухили се, когато видя увисналата ми челюст, и заотстъпва към вратата.

- Добре, че поне един от нас ще знае какво прави.

Вратата се затвори тихо след него. Ухажването очевидно беше приключило.

Когато подписах, внимателно слязох по стръмното стълбище към главното помещение. Отидох до бара.

- Уиски - казах на чорлавия старец зад него. Той ме изгледа подозрително с влажни очи, но Дугал кимна и старецът изпълни поръчката ми, като ми подаде бутилка и чаша. Чашата беше от дебело зеленикаво стъкло, не бе измита добре и част от ръба беше нащърбена, но имаше дупка отгоре и само това имаше значение засега.

Когато огънят на питието поотслабна, успя да ми внуши лъжливо спокойствие. Сякаш се откъснах от света и забелязвах подробностите от обкръжението си необичайно ясно: цветното стъкло над бара, което хвърляше шарени отблясъци по съдържателя и стоката му на стената до мен - закривената дръжка на черпака с медно дъно, муха със зелен гръб, която се мъчеше да се откопчи от някаква лепкава локвичка на масата. Съчувствайки й донякъде, й помогнах с ръба на чашата си.

Лека-полека започнах да обръщам внимание на повишените гласове зад една врата в другия край на помещението. След като приключи с мен, Дугал бе отишъл там, навярно за да уреди нещата и с другия участник. Останах доволна, когато установих, че бъдещият ми жених също не се дава лесно, макар по-рано да не бе демонстрирал възражения. Може би не е искал да ме обиди.

- Само така - промълвих и отпих отново.

След известно време имах неясното усещане, че някой се опитва да ми отвори пръстите, за да пусна зеленикавата чаша. Нечия ръка подпираше лакътя ми.

- Исусе, пияна е като мотика - каза някой до ухото ми. Гласът хриптеше неприятно, сякаш човекът бе ял шкурка. Мисълта ме накара да се изкискам.

- Тихо, жено! - каза неприятният глас. Отслабна, щом мъжът се обърна, за да каже на другиго: - Пияна като говедо и пищи като папагал. Какво да очаква човек...

Някой прекъсна хрипливия глас, ала не разбрах какво казва - думите бяха неразличими една от друга. Но беше приятен глас, дълбок, някак успокоителен. Стана по-отчетлив, така че чувах отделни думи. Опитах да се съсредоточа, но вниманието ми отново се зарея другаде.

Мухата отново се бе озовала в локвичката и отчаяно се дърпаше. Светлината от цветното стъкло падаше върху нея и блестеше в зеленото й гръбче. Погледът ми остана върху това гръбче-петънце, което сякаш пулсираше, докато мухата трепкаше и се дърпаше.

- Братко... нямашшшанс - изфъфлих и отблясъците угаснаха.

14. СКЛЮЧВА СЕ БРАК

Когато се събудих, над главата ми имаше нисък таван, а дебело одеяло бе втъкнато под брадичката ми. Като че ли носех само по нощница. Понечих да седна и да потърся дрехите си, но само след миг усетих, че не е добра идея. Внимателно се отпуснах обратно в леглото, затворих очи и хванах глава, за да не се изтърколи на пода.

По-късно се събудих отново - когато се отвори вратата. Внимателно открехнах око. Мъгливият силует се открои по-ясно в следващите секунди - беше намусеният Мърто, който ме гледаше неодобрително от долния край на леглото. Затворих око. Чух приглушено универсалното шотландско сумтене, като ми се стори, че този път изразява отвращение. Когато обаче отново отворих очи, Мърто го нямаше.

Тъкмо отново потъвах в милостив несвяст, когато вратата пак се отвори и влезе жена на средна възраст, навярно съпругата на съдържателя. Носеше голяма кана с вода и леген. Нахълта с енергична стъпка и отвори кепенците с трясък, който в главата ми прозвуча като сблъсък на танкове. След това жената атакува леглото ми като щурмови отряд и изтръгна одеялото от слабите ми пръсти. Останах открита и разтреперана.

- Хайде, хайде, мило - каза тя. - Да те оправим.

Тя подпъхна здравата си предмишница под раменете ми и ме вдигна в седнало положение. С едната ръка стиснах главата си, а с другата стомаха си.

- Да ме оправите? - повторих, а устата ми сякаш бе пълна с разложена плесен.

Жената започна да мие лицето ми.

- О, да. Не искаш да си изтървеш сватбата, нал’ тъй?

- Искам - отвърнах, но жената безцеремонно се отърва от нощницата ми и ме изправи насред стаята, за да продължи с измиването.

Малко по-късно седях на леглото напълно облечена, зашеметена и раздразнена, ала благодарение на чаша портвайн поне се чувствах способна да се движа. Внимателно отпивах от втората чаша, докато жената минаваше с гребен през гъсталака на косата ми.

Вратата се тръшна още веднъж, а аз подскочих и разлях портвайна. Едно след друго, край няма, занареждах гибелно наум. Този път посетителите бяха двама - Мърто и Нед Гауън, с еднакви неодобрителни изражения. С Нед се гледахме свирепо, докато Мърто обикаляше леглото и ме проучваше от всеки ъгъл. Върна се при Нед и промърмори нещо, твърде тихо, за да чуя. Хвърли ми последен отчаян поглед, излезе и затвори вратата зад себе си.

Накрая косата ми бе във вид, който се харесваше на жената, плътно дръпната назад и нагоре, а тук-таме по врата ми и пред ушите ми падаха къдрици. Имах чувството, че скалпът ми ще се откъсне, но когато се погледнах в огледалото, ефектът бе определено привлекателен. Чувствах се малко по-човешки и дори намерих сили да й благодаря. Тя ми остави огледалото и си замина, като отбеляза, че е на късмет да се омъжваш лете, нал’ тъй, защото ще имам много цветя в косата.

- Ние, отиващите на смърт...1 - промълвих на отражението си, като му вдигнах ръка за поздрав. Отпуснах се на леглото, залепих мокър парцал на лицето си и отново заспах.

Тъкмо сънувах хубав сън, с тревисти поля и диви цветя, когато осъзнах, че игривият ветрец, който подръпваше ръкавите ми, са всъщност чифт не особено внимателни длани. Седнах рязко, размахвайки ръце слепешката.

Когато отворих очи, видях, че стаичката ми прилича на спирка на лондонското метро: беше пълна с хора. Нед Гауън, Мърто, съдържателят, жена му и длъгнест юноша, който се оказа синът на съдържателя и стискаше купчина цветя - оттам вероятно бяха всички аромати в съня ми. Имаше и млада жена, въоръжена с плетена кошница. Усмихна ми се приятелски и установих, че й липсват някои от най-важните зъби.

Тази особа се оказа селската шивачка, която съдържателят беше повикал с помощта на свой познат, за да се погрижи за облеклото ми. От ръката на Нед като мъртво животно висеше сватбената ми рокля. Той я разстла на леглото и дрехата се оказа тежка атлазена рокля, кремава на цвят, с дълбоко деколте и отделен корсет, който се закопчаваше с десетина мънички, покрити с плат копчета, като на всяко бе избродирана със златист конец стилизирана хералдическа лилия. По деколтето и по ръкавите се къдреше дантела, както и по горния кат на роклята, който бе от шоколадовокафяво кадифе. Съдържателят на хана се давеше във фустанелите, които носеше, а чорлавите му мустаци едва се виждаха над тях.

Погледнах петното от портвайн на сивата си рокля и суетността ми надделя. Ако щях да се женя, не исках да изглеждам като повлекана.

След кратки, но яростни действия, през което време стоях като манекен, а всички край мен търчаха с части от облеклото ми, наблюдаваха, критикуваха и се спъваха едни в други, резултатът бе налице, включително белите богородички и жълтите рози в косата ми и бясно бумтящото ми сърце под корсета. Роклята не ми ставаше идеално, а и миришеше доста силно на предишната си собственичка, но атлазът бе плътен и се движеше много впечатляващо над слоевете фустанели, когато се завъртах. Чувствах се царствена и дори красива.

- Не можете да ме карате да правя това насила - изсъсках заплашително на Мърто, който вървеше пред мен по стълбите, но и двамата знаехме, че се перча напразно. Ако някога изобщо бях имала волята да се противопоставя на Дугал и да рискувам сред англичаните, то тя се бе изпарила с уискито.

Дугал, Нед и останалите се намираха в главното помещение, пиеха и си хортуваха с неколцината селяни, които явно нямаха какво да правят по това време, освен да се мотаят наоколо и да се напиват.

Дугал ме видя да слизам и рязко млъкна. Останалите последваха примера му, докато се носих в удовлетворяващ облак от почтителното им възхищение. Хлътналите очи на Дугал бавно ме обходиха от глава до пети и се върнаха на лицето ми със съвсем искрено одобрително кимване.

Отдавна никой не ме беше гледал така и аз му кимнах благодарно в отговор.

След първоначалното мълчание, останалите бързо повишиха глас, за да изразят възхищението си, и дори Мърто си позволи усмивчица, като кимаше доволно от резултата. „А кой те направи теб моден критик? помислих си враждебно. Но трябваше и да призная, че негова бе заслугата да не се оженя в сива рокля на петна.

Щях да се женя. Боже мили! Разсеяна от портвайн и дантели, за миг бях забравила важността на събитието. Когато отново се сетих за това, сякаш някой ме удари в стомаха и трябваше да стисна перилата.

Само че сред тълпата липсваше може би вторият най-важен човек след мен - женихът ми. Окуражена от мисълта, че може да е избягал през някой прозорец и вече да е на километри оттук, приех последна чаша вино от съдържателя, преди да последвам Дугал отвън.

Нед и Рупърт отидоха за конете. Мърто също изчезна, може би в търсене на Джейми.

Дугал ме държеше за ръката - уж за да ме крепи, ако се спъна в пантофите си, а всъщност за да предотврати бягство в последната минута.

Беше „топъл“ шотландски ден - мъглата не бе достатъчно гъста, за да се превърне в дъжд, но и не й трябваше много. Внезапно вратата на хана се отвори и слънцето изгря под формата на Джеймс. Ако аз сияех като булка, то той бе просто ослепителен. Зяпнах и не си направих труда да затворя уста.

Планинец в пълна премяна е впечатляваща гледка, независимо колко е стар, грозен или мърляв. Млад, спретнат и в никакъв случай грозен шотландец направо може да ти спре дъха.

Гъстата златисторижа коса беше пригладена и грееше над фината ленена риза с подгъната яка, издути ръкави и поръбени с дантела ръкавели, които си пасваха съвършено с жабото на врата му, украсено с рубинена игла.

Карираната му наметка бе в черно и алено и гореше до по-неугледното бяло-зелено на Макензи. Вълната, хваната с кръгла сребърна брошка, се спускаше елегантно от дясното му рамо и бе пристегната с инкрустиран със сребро колан. Продължаваше надолу покрай прасците във вълнени чорапи и свършваше малко над лъскавите черни ботуши със сребърни токи. Мечът, камата и кожената торба на врата завършваха тоалета.

Висок над един и деветдесет, широкоплещест и с впечатляващи черти, Джейми нямаше почти нищо общо с мръсния коняр, с когото бях свикнала - и виждах, че и той го знае. Пристъпи с крак напред и ми се поклони по съвършен придворен маниер, като промълви:

- На вашите услуги, мадам - с весел проблясък в очите.

- О... - въздъхнах аз.

Не бях виждала сдържания Дугал съвсем да губи ума и дума. Гъстите му вежди се сключиха здраво над почервенялото лице. Сякаш видът на Джейми бе неочакван колкото за мен, толкова и за него.

- Луд ли си, човече? - успя да процеди накрая. - Ами ако някой те види?!

Джейми повдигна вежда.

- Чичо, нима ме оскърбяваш? При това в деня на сватбата ми. Нали не искаш да посрамя невестата си? Освен това - добави той - едва ли би било законно, ако не се оженя със собственото си име. А искаш всичко да е законно, нали?

Дугал си върна самообладанието с очевидно усилие.

- Ако си приключил, да продължаваме.

Но Джейми като че ли не беше приключил. Пренебрегвайки яда на Дугал, той извади от кожената си торба огърлица от бели мъниста. Пристъпи напред и я сложи на врата ми. Отблизо видях, че мънистата са барокови перли, дребни и с неправилна форма, разделени от миниатюрни златни дискове. От самите дискове се поклащаха още по-малки перлички.

- Шотландски перли са, нищо особено - извинително каза той, - но страшно ти отиват.

Пръстите му останаха още миг на врата ми.

- Това са перлите на майка ти! - възкликна Дугал, вторачен в огърлицата.

- Да - отвърна спокойно Джейми, - а сега са перлите на жена ми. Ще тръгваме ли?

Където и да отивахме, бе далеч от селцето. Бяхме доста мрачна сватбена процесия -двойката младоженци бяха обградени от останалите като арестанти на път към затвора. Единствените думи бяха извинението на Джейми, че е закъснял - трудно си намерил чиста риза и достатъчно голямо палто.

- Мисля, че това е на сина на местния големец - каза той и перна с показалец жабото. -Явно обича да се труфи.

Слязохме и оставихме конете в основата на малък хълм. Нагоре през шубраците се виеше пътечка.

- Организирал си нещата, нали? - Дугал попита Рупърт, докато връзваха животните.

- О, да. - Сред черната брада се бялнаха зъбите на Рупърт. - Не беше лесно да убедим свещеника, но му показахме специалното разрешително.

Потупа кожената си торба, която издрънча приглушено. Добих представа какво е било специалното разрешително.

През ръмящия дъжд и мъглицата пред нас видях силуета на малкия параклис. Потресена, разпознах кръглия покрив и странните многофасетъчни прозорчета, които бях видяла за последно в ярката сутрин, когато се ожених за Франк Рандал.

- Не! - извиках. - Не тук! Не мога!

- Тихо, тихо. Не се коси, моме, не се коси. Всичко ще е наред. - Дугал постави едра длан на рамото ми и започна да издава успокояващи звуци, все едно съм плашлив кон. - Нормално е да сте притеснени - добави към всички. След това ме побутна решително в кръста. Обувките ми потъваха във влажната шума.

Джейми и Дугал вървяха от двете ми страни, така че дори да не си помислям за бягство. Внушителното им присъствие засилваше истерията ми. Двеста години по-късно се бях оженила в същия параклис, очарована от старинната му живописност. Сега всички парчета дърво в зданието скърцаха като чисто нови, от особения чар нямаше и помен и щях да се женя за двайсет и три годишен девствен шотландски католик с награда за главата му, чието...

Паникьосана се завъртях към Джейми.

- Не мога да се омъжа за теб! Дори не знам фамилията ти!

Той ме погледна и повдигна вежда.

- О... Фрейзър. Джеймс Алекзандър Малкълм Макензи Фрейзър. - Произнесе имената си бавно и тържествено.

Смотолевих едно „Клеър Елизабет Бюшамп“ и му подадох ръка, като пълна идиотка. Той реши, че го моля за физическа подкрепа, така че пое ръката ми и я стисна здраво под лакътя си. И така, впримчена в съдбата си, заджваках нататък по пътечката.

Рупърт и Мърто ни чакаха при параклиса и пазеха доведения по принуда свещеник, младеж с червен нос и разбираемо ужасена физиономия. Рупърт небрежно дялкаше с голям нож една клонка и макар да свали пистолетите си с костени дръжки, когато влезе в църквата, ги остави на ръка разстояние, на ръба на кръщелния купел.

Останалите също се разоръжиха, както подобаваше в Божията обител, и задната пейка се напълни с впечатляващ арсенал. Само Джейми не свали камата и меча, навярно защото бяха част от церемониалната му премяна.

Коленичихме пред дървения олтар, Мърто и Дугал заеха местата си като свидетели и церемонията започна.

Формата на католическото бракосъчетание на практика беше същата като в съвремието ми и думите, които ме обвързаха с червенокосия непознат до мен бяха почти същите като тези, които осветиха брака ми с Франк. Чувствах се като студена, куха черупка. Пелтеченето на младия свещеник отекваше в празните недра на душата ми.

Когато дойде време за обетите, се изправих автоматично и с притъпено, отчуждено удивление се взирах в едрата десница на жениха ми, в която изчезнаха замръзналите ми пръсти. Неговите бяха същите и за пръв път се замислих дали и той не изпитва същото като мен, въпреки че не го показваше.

Избягвах да го гледам, но сега го сторих - той също се взираше в мен. Лицето му бе бяло и старателно безизразно - както когато превързвах рамото му. Опитах се да му се усмихна, но крайчетата на устните ми се разтрепериха. Той стисна пръстите ми малко по-силно. Сякаш един друг се поддържахме прави - ако някой пуснеше другия или погледнеше встрани, щяхме и двамата да се строполим. Странно, но това донякъде ме успокои. В каквото и да се забърквахме, поне бяхме двама.

- Взимам теб, Клеър, за своя съпруга... - Гласът му не трепереше, но пък трепереше ръката му. Стиснах я по-здраво. Пръстите ни се вплетоха здраво, като стиснати от менгеме. - ...да те обичам, почитам и закрилям... в добро и лошо...

Думите му идваха сякаш отдалеч. Кръвта се отцеждаше от главата ми. Корсетът бе чудовищно тесен и ми се стори, че под него избива студена пот. Молех се да не припадна.

Високо на една от стените имаше малък прозорец от цветно стъкло. Беше грубо стилизирано изображение на Йоан Кръстител в мечите му кожи. По ръкава ми се разливаха синьо-зелени сенки и ми напомняха за главното помещение на хана - горещо ми се прииска да пийна.

Дойде моят ред. Започнах със заекване.

- В-взимам теб, Джеймс... - изопнах гръб, Джейми се беше справил относително достоверно със задачата си, аз щях да сторя същото - ...за свой съпруг, от този ден нататък... -гласът ми доби увереност - ...докато смъртта ни раздели.

Думите прозвучаха в смълчания параклис със стряскаща окончателност. Нищо не помръдваше, сякаш бяхме комари в кехлибар. Тогава свещеникът поиска пръстен.

Хората се размърдаха неспокойно и зърнах за миг зашеметеното лице на Мърто. Едва имах време да осъзная, че някой е забравил за пръстена, когато Джейми пусна ръката ми и свали един от своите.

На лявата си ръка още носех този на Франк. Пръстите на дясната изглеждаха като замръзнали във вирче синя светлина от един от цветните прозорци. Джейми надяна пръстена. Беше ми голям и щеше да падне, ако Джейми не бе свил пръстите ми около металната халка, след което обхвана юмрука ми в своя.

Свещеникът измърмори още нещо и Джейми се наведе да ме целуне. Ясно беше, че възнамерява да ме целуне леко и формално, но устните му бяха меки и топли и аз инстинктивно се приближих до него. Смътно долових ентусиазираните окуражителни възгласи на зрителите, но не обръщах внимание на нищо друго, освен на обгърналата ме топлина. Убежище.

Разделихме се един от друг, и двамата малко по-спокойни, и се усмихнахме нервно. Дугал извади камата на Джейми от ножницата й и аз се запитах защо. Без да сваля поглед от мен, Джейми протегна ръка с дланта нагоре. Ахнах, когато острието тегли дълбока бразда през дланта му, която бързо започна да се налива с кръв. Нямах време да помръдна, преди Дугал да сграбчи моята и да почувствам рязката болка от впиващото се желязо. Дугал бързо притисна дланите ни и ги върза една в друга с парче бял лен.

Трябва да съм се олюляла, защото Джейми ме подхвана за лакътя със свободната си лява ръка.

- Потърпи, моме - помоли ме тихичко. - Не остава много. Повтаряй след мен.

Бяха две-три кратки келтски изречения. Не значеха нищо за мен, но послушно повтарях, препъвайки се в хлъзгавите срички. Свалиха ленената превръзка, почистиха раните и бяхме женени.

Обратно по пътечката настроението бе по-леко и дори приповдигнато. Можеше да мине за произволно весела сватбарска групичка, макар и малка и напълно мъжка, ако не се брои булката.

Почти бяхме слезли, когато малкото храна, остатъците от махмурлука и изобщо стресът от деня най-после ме застигнаха. Свестих се, просната на шумата, а новият ми съпруг придържаше главата ми в скута си. Остави мокрия парцал, с който беше бърсал лицето ми.

- Толкова зле ли бях? - Той ми се усмихна широко, но в очите му се четеше неувереност, която ме докосна повече от всичко друго. Отвърнах му със също толкова неуверена усмивка.

- Не е от теб - уверих го. - Просто... не мисля, че съм яла от вчера на закуска, а пих доста.

Устата му трепна.

- Чух. Е, мога да се погрижа за това. Нямам какво толкова да предложа на съпругата си, но със сигурност няма да гладуваш.

Той се усмихна срамежливо и приглади една къдрица от челото ми.

Понечих да се поизправя и направих гримаса - нещо ми пареше на дланта. Бях забравила последната част от церемонията. Раната се беше отворила, по всяка вероятност след падането ми. Взех плата от Джейми и го усуках несръчно около ръката си.

- Помислих, че заради това си припаднала - каза той. - Трябваше да те предупредя. Не осъзнавах, че не го очакваш, чак докато не ти видях лицето.

- Какво точно беше? - попитах, докато се опитвах да втъкна краищата под превръзката.

- Малко е езическо, но по тези краища е обичай да има и кръвен обред. Някои свещеници не го разрешават, но този едва ли можеше да възрази. Изглеждаше изплашен почти колкото мен.

- Кръвен обред ли? Какво значат думите?

Джейми пое дясната ми ръка и внимателно втъкна последното крайче от импровизираната превръзка.

- На английски е следното:

Ти си Кръв от Кръвта ми, Кост от Костта ми.

Отдавам ти Тялото си, за да сме Двамата Един.

Отдавам ти Духа си, докато на Живота ни настъпи Краят.

Сви рамене и допълни:

- Горе-долу същото като обикновения обет, но малко по-... примитивно.

Вторачих се в китката си.

- Да, може да се каже.

Огледах се. Бяхме сами, под една трепетлика. Кръглите мъртви листа бяха пръснати по земята и лъщяха като ръждясали монети. Цареше тишина, с изключение на капещата от клоните вода.

- Къде са останалите? В хана ли са се върнали?

Джейми направи физиономия.

- Не. Накарах ги да се отдалечат, за да се погрижа за теб, но ни чакат ей там. - Той посочи с брадичка. - Няма да ни имат доверие, докато нещата не станат официални докрай.

- А не са ли? - попитах неразбиращо. - Нали се оженихме?

Той доби силно смутен вид, извърна се и започна да отупва ненужно шума от поличката си.

- Мффффм. Да, женени сме. Но не е законно, докато, хм, докато не го консумираме.

Изпод натруфеното жабо по врата и лицето му се надигна ярка руменина.

- Мффффм - отвърнах и аз. - Да си намерим нещо за ядене.

1   Началото на популярната фраза „Ние, отиващите на смърт, те поздравяваме!“, изричана от гладиаторите под трибуната на императора преди началото на схватките. - Бел. прев

15. ПРИЗНАНИЯ НА БРАЧНОТО ЛОЖЕ

В хана храната вече ни чакаше под формата на скромен сватбен пир, с вино, пресен хляб и печено говеждо.

Дугал ме хвана за ръката, докато крачех към стълбището, за да се освежа преди обяда.

- Искам да консумирате брака, така че да не остане и сянка на съмнение - нареди ми той твърдо. - Не бива да има никакви въпроси дали бракът е законен, да няма никакви задни вратички за анулиране. Иначе всички рискуваме главите си.

- И бездруго като че ли рискуваш главите ни - отбелязах раздразнено. - Особено моята. Дугал ме потупа енергично по дупето.

- Не го мисли. Просто си изпълни задачата. - Огледа ме внимателно, сякаш преценяваше дали съм способна. - Познавах бащата на Джейми. Ако момчето е като него, нямаш грижи. А, Джейми!

Той прекоси стаята с бърза стъпка, към Джейми, който току-що влизаше, прибрал конете в конюшнята. По изражението на Джейми личеше, че и той получава същите заповеди като мен.

„Как, за Бога, се случи това?“, питах се по-късно. Преди шест месеца невинно събирах диви цветя на шотландски хълм, за да ги отнеса вкъщи при мъжа си. Сега се намирах в -мизерната стаичка на селски хан и очаквах да консумирам брака си с друг човек, когото на практика не познавах.

Седях на леглото в чужда рокля, вцепенена и ужасена. Тежката врата се отвори и затвори с леко проскърцване.

Джейми се подпираше на рамката и ме наблюдаваше. Смущението ни се задълбочи. Накрая той прекъсна мълчанието.

- Няма защо да те е страх от мен - каза тихо. - Нямах намерение да ти скачам.

Не удържах смеха си.

- Е, не съм и мислила, че ще го сториш.

Всъщност подозирах, че няма дори да ме докосне, освен ако не го подканя - но оставаше фактът, че ще трябва съвсем скоро да го подканя, и не само това.

Изгледах го със съмнение. Сигурно щеше да е много по-трудно, ако не го намирах за привлекателен - всъщност бе точно обратното. Но пък от над осем години не бях спала с никого, освен с Франк. Не само това, но и този млад мъж, по собствените му признания, беше девствен. Никога не съм била с девственик. Ако помислим от практична гледна точка, откъде се предполагаше да започнем? С тази скорост след три-четири дни все още щяхме да стоим тук и да се гледаме.

Прокашлях се и потупах леглото до себе си.

- Хм, искаш ли да седнеш?

- Да.

Той се запромъква като голяма котка през стаята. Не седна на леглото, а си придърпа стол и седна срещу мен. Посегна плахо и хвана ръцете ми. Дланите му бяха огромни, с изрязани нокти и много топли, а по опакото им имаше червеникави косъмчета.

Докосването ме сепна и се сетих за думите от Стария завет: „Но Яков рече на майка си Ребека: Виж брат ми Исав е космат, а аз съм гладък.“ Дланите на Франк бяха дълги и тесни, почти без косми и аристократични на вид. Винаги обичах да го гледам как преподава.

- Разкажи ми за съпруга си - каза Джейми, сякаш бе прочел мислите ми. Почти отдръпнах стреснато ръце.

- Моля?

- Виж, моме. Имаме три-четири дни заедно тук. Не претендирам, че знам всичко за тази работа, но през по-голямата част от живота си съм бил във ферма и освен ако хората не са много по-различни от другите животни, няма да ни отнеме много дълго да свършим каквото трябва. Имаме време да поговорим, за да не ни е страх един от друг.

Тази трезва преценка на ситуацията ме поуспокои.

- А ти боиш ли се от мен? - попитах го. Не изглеждаше така. Може би обаче беше нервен. Не беше плах шестнайсетгодишен юноша, но му беше за пръв път. Погледна ме прямо и се усмихна.

- Да. Подозирам, че ме е страх повече, отколкото теб. Затова ти държа ръцете, за да не треперят моите. - Не му повярвах, но стиснах дланите му, за да покажа, че оценявам думите му

- Добра идея е. Мисля, че така ще ни е по-лесно да разговаряме. Защо обаче ме попита за съпруга ми? - Зачудих се малко дали не иска да му разказвам за сексуалния ни живот с Франк.

- Ами, знам, че мислиш за него. Предвид обстоятелствата. Не искам да се чувстваш, сякаш не можем да говорим за това. Дори сега аз да съм ти съпруг - колко странно звучи! - не е редно да го забравяш или дори да опитваш да го забравиш. Ако си го обичала, е бил добър човек.

- Да... беше. - Гласът ми затрепери, а Джейми погали дланите ми с палци.

- Тогава ще се постарая да почета духа му, като се грижа за съпругата му

Вдигна дланите ми и ги целуна церемониално.

Прокашлях се.

- Това беше много мъжко, Джейми.

Той се усмихна.

- Да. Измислих го, докато долу Дугал вдигаше наздравици.

Поех си дълбоко дъх.

- Имам въпроси - казах.

Той сведе глава, за да скрие усмивката си.

- Предполагам. Имаш право да си любопитна. Какво искаш да знаеш? Защо още съм девствен? - Той вдигна поглед и в сините му очи проблесна палава искрица.

- Ами, бих казала, че това си е твоя работа - измърморих. Рязко ми стана горещо и издърпах едната си ръка от неговата, за да потърся кърпичката си. Напипах нещо твърдо в джоба на нощницата си.

- О, забравих! Пръстенът ти още е у мен.

Извадих го и му го подадох. Беше тежка златна халка с червен полускъпоценен камък. Той отвори торбата си, за да го пусне вътре, вместо да го сложи на пръста си.

- Беше брачната халка на баща ми - обясни ми той. - Обикновено не го нося, но... исках да ти окажа уважение, като изглеждам колкото се може по-добре.

Той се поизчерви и се зае да пристяга торбата си.

- Наистина ми оказа уважение - отвърнах, усмихвайки се неволно.

- Ще ти взема някой, който да ти става - обеща ми той.

- Не е толкова важно - рекох с неудобство. Все пак възнамерявах скоро да си вървя. - Имам един въпрос - върнах се на темата. - Ако нямаш нищо против. Защо се съгласи да се оженим?

- А... - Той пусна ръцете ми и се облегна леко назад. Направи пауза и приглади вълнената си поличка. Виждах изпъкналите мускули под тежкия плат.

- Ами първо - щяха да ми липсват разговорите ни - започна той.

- Не, питам те сериозно. Защо?

- Преди да ти кажа, искам да те помоля за нещо - каза той бавно.

- За какво?

- За честност.

Сигурно съм трепнала, защото той се приведе напред с длани на коленете.

- Знам, че има неща, които не искаш да ми кажеш, Клеър. Вероятно неща, които не можеш да ми кажеш.

Нямаш представа колко си прав, помислих си.

- Няма да те притискам, никога, и никога няма да питам за неща, които са само твоя работа.

Той се вторачи в ръцете си и притисна длани една в друга.

- И аз имам неща, които не мога да ти кажа, поне не още. Няма да искам нищо, което не можеш да ми дадеш. Но искам, когато ми кажеш нещо, да е истина. Обещавам ти същото. Между нас не стои нищо, освен може би уважение. И мисля, че в уважението има място за тайни, но не и за лъжи. Съгласна ли си?

Той разпери длани, подканяйки ме да отвърна. През едната му ръка минаваше браздата засъхнала кръв. Поставих леко собствените си длани в неговите.

- Да, съгласна съм. Ще ти дам честност.

Пръстите му се сключиха внимателно с моите.

- Аз също. Сега - пое дълбоко дъх, - попита защо се ожених за теб?

- Да, гложди ме леко любопитство.

Той се усмихна и плътните му устни се наляха с настроението, което виждах и в очите му.

- Ами, не те виня, че искаш да знаеш. Имах няколко причини. И мога да ти споделя само една - може би две, - макар че след време ще ти кажа всичко. Но главната причина, сигурно и твоята е тази, беше да те предпазя от Джак Рандал.

Потреперих леко от спомена за капитана и Джейми стисна дланите ми.

- В безопасност си - рече твърдо. - Имаш името ми, рода ми, клана ми и ако се наложи, ще те пазя с цената на собственото си тяло. Този човек няма да ти посегне отново, докато съм жив.

- Благодаря ти - отвърнах. Загледана в силните черти на младото му лице, в изпъкналите скули и мощната челюст, за пръв път почувствах, че абсурдният план на Дугал може и да е бил добро предложение.

С цената на тялото си. Тази фраза се загнезди здраво в ума ми - изпънатите широки рамене, елегантната му свирепост, докато се „фукаше“ с уменията си на лунна светлина преди няколко дни. Говореше искрено - въпреки че беше млад, знаеше какво обещава, а белезите му говореха още по-красноречиво. Не бе по-голям от повечето пилоти и пешаци, за които се бях грижила, и добре знаеше цената на отдадеността си. Не беше някакъв романтичен обет, а прямо обещание да пази сигурността ми с цената на своята. Само се надявах да мога да му предложа нещо в замяна.

- Това наистина е много мъжко - казах искрено. - Но струваше ли си да се женим?

- Да. - Той кимна, като че ли на себе си. Отново се усмихна, малко мрачно. - Познавам онзи човек. Не бих искал да видя куче под негова опека, камо ли безпомощна жена.

- Какъв си ласкател... - измърморих кисело и той се засмя. Изправи се и отиде до масата до прозореца. Някой, вероятно съпругата на съдържателя, беше набрал диви цветя и ги бе натопил в чаша от уиски. Зад нея имаше две винени чаши и бутилка.

Джейми наля вино и ми подаде една от чашите.

- Не е толкова добро, колкото личната изба на Колъм, но става. - Вдигна чашата. - За госпожа Фрейзър - каза тихо и за миг отново ме облада паника. Потиснах я решително и вдигнах своята чаша.

- За честността - рекох и двамата отпихме. После добавих: - Така, това беше първата причина. Има ли други, които можеш да ми споделиш?

Той впери поглед в чашата си.

- Може би просто искам да спя с теб. - Той вдигна глава. - Помисляла ли си за това?

Ако искаше да ме обърка и смути, се справяше чудесно, но реших да не го показвам.

- Е, искаш ли? - стрелнах в отговор.

- Ако трябва да съм честен, да.

Задържа погледа ми.

- Не би било задължително да се женим за това - възразих.

Той доби искрено скандализирано изражение.

- Не може да мислиш, че ще те позная, без да ти предложа брак!

- Мнозина биха - отвърнах. Невинността му ме развеселяваше.

Той запелтечи, като за миг нямаше представа какво да каже. После възстанови самообладанието си и рече тържествено и достойно:

- Може би си позволявам твърде много с тези думи, но не бих мислил за себе си като за „мнозина“ и не сверявам поведението си спрямо тях.

Думите му ме докоснаха и го уверих, че досега поведението му е било благородно и джентълменско, като се извиних за всякакви съмнения, които може да съм хвърлила върху мотивите му

На този рискован дипломатичен етап от разговора се наложи да напълним отново чашите си.

Известно време отпивахме мълчаливо - и двамата се чувствахме срамежливи след прямотата на последните няколко реплики. Значи имаше какво да му предложа в замяна. Ако трябваше да съм честна, не можех да кажа, че мисълта не ми е минавала през ум, дори преди безумната ситуация, в която се бяхме озовали. Беше привлекателен младеж. А и онзи момент, точно след пристигането ми в замъка, когато седях в скута му и...

Гаврътнах чашата си. Потупах леглото до себе си.

- Седни тук - казах му. - И... - Затърсих някаква неутрална тема за разговор, за да се отърва някак от неудобството. - Разкажи ми за семейството си. Къде си отраснал?

Леглото потъна дълбоко под тежестта му и се наклоних назад, за да не се изтърколя в него. Седеше толкова близо, че ръкавът му докосваше моя. Оставих дланта си обърната нагоре на бедрото си и отворена. Той я пое в своята, докато сядаше и се облегнахме на стената. Никой от нас не поглеждаше към сплетените ни ръце, но ги усещахме, сякаш бяхме съшити.

- Ами, откъде да започна? - Той постави големите си стъпала на столчето и кръстоса глезени. Развеселена, разпознах стойката на планинец, който се готви спокойно да разчепка плетеницата от семейни и кланови връзки, която оформяше обстановката зад всяко важно събитие по тези краища. Веднъж с Франк бяхме прекарали цяла вечер в селската кръчма, вглъбени в разговора между двама старци. Наскоро разрушената плевня на единия бе проследена през лабиринта на местните вражди чак до 1790 г. Леко се стъписах - макар да свиквах с това усещане, - от мисълта, че началото на тази вражда, която мислех за забулена в мъглите на времето, още не бе сложено. Потиснах рояка мисли, следващи тази, и се съсредоточих върху думите на Джейми.

- Баща ми беше Фрейзър, разбира се. По-млад полубрат на местния владетел на Ловат. Но майка ми беше Макензи. Знаеш, че Дугал и Колъм са ми чичовци, нали? - Кимнах. Приликата ясно личеше, въпреки различните цветове на косата. Изпъкналите скули и дългият, прав нос бяха очевидно от Макензи.

- Така или иначе майка ми им е сестра, а имат и още две. Леля ми Джанет е мъртва, като майка ми, но леля Джокаста се омъжи за братовчед на Рупърт и живее край езерото Ейлеан. Леля Джанет имаше шест деца, четири момчета и две момичета, а леля Джокаста - три момичета. Дугал има четири момичета, а Колъм има само малкия Хамиш. На моите родители им се родихме аз и сестра ми, която е кръстена на леля Джанет, но винаги сме й викали Джени.

- Рупърт също е Макензи, така ли? - попитах, но вече трудно се ориентирах.

- Да. Той е... - Джейми се замисли. - Той е първи братовчед на Дугал, Колъм и Джокаста, значи е мой втори. Бащата на Рупърт и моят дядо Джейкъб са били братя, заедно с...

- Почакай. Не се връщай твърде назад, защото съвсем ще изгубя нишката. Още не сме стигнали до Фрейзърови, а вече не мога да се ориентирам сред братовчедите ти.

Той потърка брадичка, докато пресмяташе.

- Хм. Добре, от страна на Фрейзърови нещата са малко по-сложни, защото дядо ми Саймън се е женил три пъти, така че баща ми има две групи полубратя и полусестри. Да кажем засега, че имам шестима живи чичовци и три лели от Фрейзър. Да не замесваме братовчедите.

- Да, нека не ги замесваме. - Приведох се напред и налях по още чаша вино.

Териториите на Фрейзър и Макензи, оказа се, бяха съседни в продължение на доста километри по вътрешното протежение на границите им, от морския бряг до долния край на Лох Нес. Тази граница, както подобаваше, не бе отбелязана на картите и често се менеше с времето, обичаите или съюзническите споразумения. В южния край на земите на Фрейзър, точно по тази граница се намираше и малкото имение Брох Туарах на Брайън Фрейзър, бащата на Джейми.

- Почвата е доста плодородна, има и риба, както и хубав лес за лов. Поддържа шейсетина малки имота и едно селце, Брох Морда. Както и самото имение, то е ново - рече той с гордост, - както и старото, което сега използваме за животните и зърното. Дугал и Колъм не останаха никак доволни, че сестра им се жени за Фрейзър, и настояха да не живее в земите на клана, а на свободен имот. Затова приписаха Лалиброх - така го наричат хората, които живеят там, - на баща ми, но с клауза, която гласи, че ще премине по наследство само на дете на майка ми Елън. Ако тя умре бездетна, земята отново ще стане собственост на лорд Ловат след смъртта на баща ми, независимо дали е имал деца от други жени, или не. Но той не се ожени повторно, а и се родих аз. Така че Лалиброх е мой, каквото и да струва.

- Вчера не ми ли каза, че нямаш собственост? - Отпих отново. Виното ми се струваше доста добро. С всяка следваща чаша ми се струваше все по-добре. Стори ми се, че трябва скоро да спра.

Джейми поклати глава.

- Е, принадлежи ми. Но пък не ми е много от полза в момента, защото не мога да отида там. - Добави извинително: - Заради онази дреболия с наградата за главата ми, разбираш.

След бягството му от форт Уилям го приютили в дома на Дугал, Беаннахд (значело „Благословен“), за да се възстанови от раните и треската. След това отишъл във Франция, където две години се бил на страната на френската армия по испанската граница.

- Две години във френската армия и си останал девствен? - изтърсих невярващо. Бях се грижила за много французи и се съмнявах, че галското отношение към жените се е променило коренно за двеста години.

Ъгълчето на устата му трепна нагоре и той ме изгледа косо.

- Ако беше видяла що за жени обслужват френската армия, сасенак, щеше да се питаш как изобщо смея да докосна жена, камо ли да спя с нея.

Задавих се и изкашлях глътката вино, а той ме потупа по гърба. Успокоих се, макар и останала без дъх и зачервена, и го помолих да продължи.

Върнал се в Шотландия преди малко повече от година и прекарал шест месеца с банда „прекършени“ - мъже без клан, - живеели ден за ден в гората или крадели добитък от пограничните земи.

- И тогава някой ме удари по главата с брадва или нещо такова. - Джейми сви рамене. - И ще трябва да се доверя на Дугал какво съм правил през следващите два месеца, понеже не бях на себе си.

По време на нападението Дугал се намирал в едно имение наблизо. Повикан от приятелите на Джейми, успял някак да превози племенника си до Франция.

- Защо Франция? - попитах. - Сигурно е било ужасен риск.

- Повече е рискувал да ме остави където съм бил. Навсякъде край нас е имало английски патрули - доста активно действахме с моите момчета, - и Дугал сигурно не е искал да ме намерят в несвяст в някоя колиба наоколо.

- Или в собствения му дом? - предположих малко цинично.

- Сигурно би ме взел там, но две неща са го спрели. Първо, по същото време имал английски посетител. Второ, помислил, че така или иначе ще умра, затова ме изпратил на божие място.

Манастирът на света Ана дьо Бопрей на френския бряг бил поверен на Алекзандър Фрейзър, който бил главният абат на това убежище на ученост и набожност. Един от шестимата чичовци на Джейми.

- С Дугал не се харесват много - обясни Джейми, - но Дугал видял, че няма какво да се направи за мен, а ако помощта можело да дойде отнякъде, то е било оттам.

Така и станало. С помощта на медицинските познания на монасите и на собствената си здрава физика, Джейми оцелял и се възстановил под грижите на доминиканския орден.

- Когато се възстанових, се върнах. Дугал и хората му ме посрещнаха на брега и тъкмо се връщахме към земите на Макензи, когато, хм, те срещнахме.

- Капитан Рандал каза, че сте крадели добитък.

Той се усмихна, без да се впряга от обвинението.

- Е, Дугал не пропуска да припечели нещо допълнително - отбеляза младежът. -Попаднахме на групичка хубави животни. Пасяха на едно поле, а наоколо нямаше жива душа. Така че... - Сви рамене, явно приел неизбежните несгоди на живота.

Явно съм се натъкнала на края на схватката между хората на Дугал и драгуните на Рандал. Дугал забелязал приближаващите англичани и изпратил половината си хора покрай един гъсталак заедно с животните, а останалите шотландци се укрили сред младите дървета, готови да нападнат англичаните в засада.

- И много добре сработи - рече одобрително Джейми. - Изскочихме и направо преминахме през тях с крясъци. Погнаха ни, разбира се, и ги поведохме на разходка нагоре по хълмовете, през потоци, скали и тем подобни. Останалите хора на Дугал пък спокойно прекосиха границата с говедата. Изплъзнахме се на омарите и се скрихме в колибата, където те видях за пръв път и където чакахме да се стъмни, за да излезем.

- Разбирам - казах аз. - А защо изобщо си се върнал в Шотландия? Нямаше ли да си в по-голяма безопасност във Франция?

Отвори уста, за да отвърне, но промени решението си и отпи вино. Явно достигах границите, отвъд които щеше да пази тайни.

- Е, това е дълга история, сасенак. Ще ти кажа по-късно, но защо сега не ми разкажеш за себе си? За твоето семейство? Ако усещаш, че би могла, разбира се - добави бързо.

Замислих се, но сякаш нямаше риск в това да му разкажа за чичо си Ламб и за родителите си. Все пак професията на чичо ми даваше предимство - изследовател на античността бе също толкова смислено - или безсмислено - занимание и през двайсети, и през осемнайсети век.

Затова му разказах, като пропуснах разни дребни подробности като автомобили и самолети, както и войната, разбира се. Джейми ме слушаше внимателно, от време на време задаваше въпроси, изрази съчувствие за смъртта на родителите ми и се поинтересува от чичо ми и откритията му.

- И тогава срещнах Франк - довърших. Поколебах се, несигурна какво още да кажа, без да навляза в опасна територия. За щастие Джейми ме избави.

- И точно сега предпочиташ да не говориш за него - рече той с разбиране. Кимнах, без да продумам, а погледът ми се замъгли. Джейми пусна дланта ми и ме прегърна през раменете. Придърпа главата ми към рамото си.

- Всичко е наред. Уморена ли си, моме? Да те оставя ли да поспиш?

За миг се изкуших да кажа „да“, но реших, че ще и нечестно, и страхливо. Прокашлях се и седнах, клатейки глава.

- Не. - Поех дълбоко дъх. Той миришеше на сапун и вино. - Добре съм. Кажи ми какви игри си обичал да играеш като момче.

В стаята имаше дебела, горяща дванайсет часа свещ Пръстени от тъмен восък бележеха часовете. Три от тях се стопиха, докато говорихме. Пускахме ръцете си само за да си налеем още вино или за да посетим нужника зад една завеса в ъгъла. На връщане от едно такова посещение Джейми се прозя и протегна.

- Много е късно - рекох, като също се изправих. - Може би трябва да си лягаме.

- Добре - отговори той и потърка врат. - Да си лягаме? Или да спим?

Повдигна въпросително вежда.

Честно казано, толкова ми бе приятно с него, че почти бях забравила за какво сме тук. Сега ненадейно ме обзе паника.

- Ами...

- Така или иначе нямаш намерение да спиш по рокля, нали? - попита той практично.

- Ами, предполагам, че не. - Насред вихъра на събитията изобщо не се бях замисляла за това, че нямам с какво да спя.

Спях или по долна риза, или гола, в зависимост от времето.

Джейми нямаше нищо освен дрехите, които носеше - очевидно щеше да спи по риза или гол. И така нещата бързо щяха да достигнат до развръзка, по един или друг начин.

- Хайде ела и ми помогни с вървите и останалото - предложих аз.

Ръцете му трепереха леко, но докато се бореше съсредоточено с десетките малки кукички, които крепяха корсета, той се отърси от част от притеснението си.

- Ха! - възкликна победоносно, когато се справи с последната, и двамата се засмяхме.

- Сега е мой ред - рекох, като реших, че няма смисъл да отлагаме повече. Посегнах нагоре и откопчах ризата му, като подпъхнах ръце под нея и ги плъзнах по раменете му Бавно продължих надолу по гръдния му кош - усетих къдравите косми и зърната му Той стоеше като закован и почти не смееше да диша, докато прикляках, за да откопчая колана му

Ако ще се случва, да е сега, помислих си и нарочно прокарах длани нагоре по бедрата му, яки и мускулести под поличката. Идеално знаех какво носят там шотландците - нищо, - но въпреки това се сепнах, когато докоснах само Джейми и нищо друго.

Той ме изправи и се приведе да ме целуне. Продължи дълго, а ръцете му ме обхождаха, търсейки връвчиците на фустанелата ми. Тя падна на пода сред облак воланчета и останах само по долна риза.

- Къде се научи да се целуваш така? - попитах, леко задъхана. Той отново ме придърпа към себе си.

- Казах, че съм девствен, не че съм монах. - Отново ме целуна. - Ако имам нужда от помощ, ще поискам.

Притисна ме здраво към себе си и усетих, че е повече от готов да се захване със задачата. С изненада установих, че и аз съм готова. Всъщност не знам дали беше от часа, от изпитото вино, привлекателността му или моята собствена нужда, но го желаех силно.

Свалих ризата му около кръста и прокарах ръце по гърдите му, като обходих с палци зърната му. Втвърдиха се за секунда и той внезапно ме притисна към себе си.

- Ох! - изпъшках, останала без дъх. Той ме пусна и започна да се извинява.

- Не, не се тревожи, целуни ме отново. - Той го стори и свали презрамките на долната ми риза. Поотдръпна се и обхвана гърдите ми, като потърка зърната ми, както аз бях направила с неговите. Засуетих се с катарамата, която крепеше поличката му. Помогна ми и закопчалката се отвори.

Повдигна ме във въздуха и седна на леглото. Постави ме в скута си. Помогнах му да влезе.

- Пресвети Боже! - рече Джеймс Фрейзър, който никога не изричаше напразно името Божие.

- Не спирай сега.

След това, докато лежахме, ми се стори естествено да облегна глава на гърдите му. Добре си пасвахме и се бяхме отървали от сдържаността, изгубени в споделената възбуда и интереса към телата си.

- Беше ли както си си го представял? - попитах.

Той се позасмя и нададе дрезгав стон до ухото ми.

- Почти. Мислех си... Не, няма значение.

- Не, кажи ми. Какво си си мислил?

- Няма да ти кажа, ще ми се смееш.

- Обещавам да не ти се смея. Кажи ми.

Той погали косата ми и приглади къдриците зад ухото ми.

- Е, добре. Не знаех, че хората го правят с лице едни към други. Мислех, че трябва с гръб... като конете, знаеш.

Трудно ми беше да спазя обещанието си, но не се засмях.

- Знам, че звучи глупаво - каза отбранително. - Просто... Когато си млад, си втълпяваш някакви неща и те остават в главата ти.

- Никога ли не си виждал хора да правят любов? - Изненадах се, защото бях виждала колибите на селяните, където цялото семейство споделяше едно помещение. Семейството на Джейми не бяха селяни, но сигурно бе рядко шотландско дете да не попадне на родителите си.

- Разбира се, че съм виждал, но обикновено под завивките. Нищо не се виждаше, освен че мъжът беше отгоре. Дотолкова знаех.

- Хм. Забелязах.

- Притисках ли те много? - попита притеснен.

- Не много. Но, наистина, това ли си си мислел? - Не се засмях, но не можех да не се усмихна широко. Ушите му почервеняха.

- Да. Веднъж видях един мъж и една жена под открито небе. Но това... е, беше си

изнасилване, и беше отзад. Направи ми силно впечатление и, както казах, си го втълпих.

Продължи да ме държи в обятията си и отново използваше начините, по които успокояваше конете си. Това обаче лека-полека се промени към по-целенасочено изследване на тялото ми.

- Искам да те питам нещо - каза той, като прокара ръка по гърба ми.

- Какво?

- Хареса ли ти? - попита ме малко срамежливо.

- Да, хареса ми - отвърнах честно.

- О... И на мен така ми се стори, макар че Мърто ми беше казал, че на повечето жени не им харесва и трябва да свърша възможно най-бързо.

- А какво разбира Мърто? - възмутих се. - Колкото по-бавно, толкова по-добре, що се отнася до повечето жени.

Джейми се позасмя отново.

- Е, ти знаеш по-добре от Мърто. Миналата вечер Мърто, Рупърт и Нед ме засипаха със съвети. Голяма част от тях звучаха много странно, затова реших да следвам преценката си.

- Засега не те е подвела - казах и навих на показалеца си едно от косъмчетата по гърдите му. - Какви други премъдрости ти споделиха?

На свещта кожата му бе златисточервеникава. С изненада разбрах, че може да почервенее и още.

- Не мога да повторя повечето. Както казах, мисля, че и бездруго са погрешни. Виждал съм как го правят много животни - те се справят без съвети. Предполагам, че и хората могат да минат така.

Вътрешно много се забавлявах на идеята някой да взима примери за сексуални техники от обора и гората, а не от мъжката съблекалня или мръсни списания.

- Какви животни си виждал да правят секс?

- Всякакви. Фермата ни беше до гората, така че дълго време прекарвах там в лов или търсене на изгубени крави и тем подобни неща. Виждал съм коне и крави, разбира се, както и прасета, пилета, гълъби, кучета, котки, червени елени, катерици, зайци, диви глигани и даже чифт змии.

- Змии?!

- Да. Знаеш ли, че змиите имат по два члена? Мъжките, де.

- Не, не знаех. Сигурен ли си?

- Да. И двата са разклонени.

Той разтвори показалеца и средния си пръст, за да покаже.

- Звучи ужасно некомфортно за женската змия - казах аз и се изкисках.

- Ами, струваше ми се, че й харесва - каза Джейми. - Но змиите нямат много изразителни лица.

Зарових лице в космите на гърдите му, хрипайки от смях. Приятният му мускусен аромат се сливаше с острата миризма на лена.

- Свали си ризата - казах и се поизправих, дърпайки крайчето й.

- Защо? - попита ме той, но седна и го направи. Приклекнах пред него, любувайки се на голото му тяло.

- Защото искам да те гледам - казах. Имаше прекрасна структура, с дълги кости и плоски мускули, които гладко продължаваха от издутите му гърди и рамене до леките вдлъбнатини

на корема и бедрата му. Той повдигна вежди.

- Сега свали своята. - Помогна ми да се отърва от смачканата си долна риза, като я свали през хълбоците ми. Подхвана ме през кръста и ме заоглежда захласнат. Почти се смутих от интереса му.

- Никога ли не си виждал гола жена? - попитах.

- Виждал съм, но не толкова отблизо. - На лицето му цъфна широка усмихва. - И не моя. -Той погали хълбоците ми. - Имаш хубав широк ханш. Ще можеш да родиш много деца, предполагам.

- Какво?! - Отдръпнах се възмутена, но той не ме пусна и падна заедно с мен на леглото. Държа ме, докато спра да се съпротивлявам, и ме надигна, за да ме целуне отново.

- Знам, че веднъж стига, за да е законен бракът, но... - Той направи срамежлива пауза.

- Искаш пак?

- Имаш ли много против?

И този път не се засмях, но ребрата ми почти изскърцаха от усилието да се сдържам.

- Не - рекох тежко. - Нямам много против.

Известно време след това го попитах тихо:

- Гладен ли си?

- Умирам от глад. - Наведе глава, за да ме ухапе леко по гърдата, и вдигна поглед усмихнат. - Но ми трябва и храна. - Изтърколи се до ръба на леглото. - В кухнята има студено телешко и хляб, както и вино. Ще донеса вечеря.

- Не, не ставай. Аз ще донеса.

Скочих от леглото и се упътих към вратата, като наметнах широк шал над ризата си.

- Чакай, Клеър! - извика Джейми. - По-добре аз да... - но вече бях отворила.

Появата ми бе посрещната с бурни възгласи от петнайсетина мъже, седнали край огнището в главното помещение на първия етаж. Пиеха, ядяха и играеха зарове. Останах в недоумение на балкона, докато трепкащите пламъци и сенки ту озаряваха, ту скриваха похотливите лица под мен.

- Хей, моме! - извика Рупърт. - Още можеш да ходиш! Джейми да не би да се излага? Забележката си спечели див смях и няколко дори още по-груби вмятания относно способностите на Джейми.

- Ако си го изтощила, ей сега идвам! - подвикна един нисък тъмнокос младеж.

- Не, не, тоя за нищо не става, вземи мен! - извика друг.

- Никой от вас няма да вземе, момченца! - включи се пияният Мърто. - След Джейми ще й трябва нещо такова!

Той размаха огромен овнешки кокал над главата си. Цялата стая избухна в смях.

Върнах се светкавично в стаята, затръшнах вратата и застанах с гръб към нея, втренчена унищожително в Джейми. Той лежеше гол на леглото и се тресеше от смях.

- Опитах се да те предупредя - каза запъхтян. - Трябва да си видиш лицето!

- Какво правят тези долу, по дяволите! - изсъсках аз.

Джейми се измъкна плавно от брачното ни ложе и на колене се разтършува през купчината дрехи на пода.

- Свидетели - рече кратко. - Дугал не иска да рискува.

Изправи се с поличката си в ръце и я уви около слабините си.

- Боя се, че репутацията ти е съсипана во веки, сасенак.

Пое към вратата без риза.

- Не излизай! - възкликнах уплашено.

Той се обърна и ми се усмихна успокоително с ръка на дръжката.

- Не се тревожи, моме. Ако ще са свидетели, нека поне има какво да видят. А и нямам намерение да умирам от глад три дни само защото се боя от малко бъзици.

Той излезе, съпроводен от аплодисменти, и остави вратата открехната. Чувах го как си проправя път към кухнята, а останалите го поздравяват и му задават неприлични въпроси.

- Как ти беше първият път, Джейми? Кървя ли много? - извика Рупърт с познатия си глас като чакълена яма.

- Не, но ти ще кървиш, дърт перверзник, ако не си затвориш устата - отвърна му остро Джейми с преувеличен акцент. Рев на удоволствие посрещна тази размяна, а тя не бе единствената по пътя на Джейми към кухнята и обратно.

Пуснах го да влезе - лицето му червенееше като пламък, а в ръцете си носеше купчина храна и пиене. Вмъкна се и предизвика последен изблик на веселие от мъжете на долния етаж. Прекратих го с решително тръшване на вратата и сложих резето.

- Взех достатъчно, за да не трябва да слизаме още известно време - каза Джейми, докато оставяше подносите на масата и внимателно избягваше погледа ми. - Ще хапнеш ли?

Пресегнах се през него за бутилката вино.

- Още не. Трябва да пийна нещо.

В него гореше страст, която предизвикваше страст и у мен, въпреки несръчността му Не исках нито да го наставлявам, нито да наблягам на собствения си опит, така че му позволявах да действа както може, като само от време на време предлагах неща като това да отпуска тежестта си на лактите си, а не на мен.

Твърде неутолим и неспособен да показва нежност, той все пак правеше любов с неспирна радост, което ме караше да мисля, че мъжката девственост е много подценена стока. Притесняваше се да не ме наранява и това едновременно ме дразнеше и умиляваше.

На третия път изпънах гръб и извиках, а той веднага се отдръпна сепнат.

- Извинявай. Не исках да те нараня.

- Не си ме наранил. - Протегнах се мързеливо. Чувствах се прекрасно.

- Сигурна ли си? - попита ме и ме огледа за поражения. Внезапно ми хрумна, че някои от по-тънките моменти явно са били пропуснати в обучението му от страна на Рупърт и Мърто.

- Всеки път ли се случва? - поинтересува се Джейми удивен, когато го осветлих. Чувствах се като японска гейша. Никога не съм си се представяла като учителка по любовни тънкости, но трябваше да призная, че ролята бе привлекателна.

- Не, не всеки път - отвърнах развеселена. - Само ако мъжът е добър любовник.

- О... - Ушите му отново почервеняха. С леко притеснение установих, че интересът му прераства в решителност. - Ще ми кажеш ли какво да правя следващия път?

- Няма нужда да правиш нищо специално - уверих го. - Просто карай по-бавно и внимавай.

Но защо да чакаме? Ти си още готов?

Той се изненада.

- Няма нужда да чакаш? Аз не мога да го правя веднага след...

- Е, жените са различни.

- Да, забелязах - промърмори той.

Обхвана китката ми с палец и показалец.

- Просто... толкова си малка. Боя се да не те нараня.

- Няма да ме нараниш - отговорих нетърпеливо. - А и да го сториш, няма да ми пречи.

Видях объркването на лицето му и реших да му покажа какво имам предвид.

- Какво правиш? - възкликна той шокиран.

- Точно каквото изглежда. Стой мирен. - След няколко секунди започнах да използвам зъбите си, като стисках все по-здраво. Накрая той просъска уплашен. Спрях.

- Нараних ли те? - попитах го.

- Да. Малко. - Звучеше полуудушен.

- Искаш ли да спра?

- Не!

Продължих, нарочно грубо, докато накрая той не потрепери със стон, който звучеше сякаш съм изтръгнала сърцето му. Отпусна се запъхтян и промълви нещо на келтски със затворени очи.

- Какво каза?

- Казах - той отвори очи, - че като че ли сърцето ми щеше да се пръсне.

Усмихнах се широко, доволна от себе си.

- Мърто и останалите и това ли не ти казаха?

- Казаха ми. Беше едно от нещата, на които не повярвах.

Разсмях се.

- Е, тогава по-добре не ми казвай какво още са ти споменали. Но разбираш ли какво имах предвид, че нямам против да си по-груб?

- Да. - Той си пое дълбоко дъх и бавно издиша. - Ако направя така с теб, същото ли ще е и за теб?

- Ами, хм - казах бавно, - не знам...

Стараех се да потискам всякакви мисли за Франк. В брачното ложе няма място за повече от двама души, независимо как са се озовали там. Джейми беше много различен от Франк по тяло и по дух, но всъщност начините две тела да се срещнат не са безкрайни, а с Джейми не бяхме установили още тази интимна територия, в която правенето на любов придобива безкрайно разнообразие.

Джейми сбърчи вежди в престорена заплаха.

- Значи има неща, които не знаеш? Защо да не разберем, тогава? Щом си върна силите. -Затвори очи. - Може би следващата седмица.

Събудих се часове преди разсъмване, разтреперана и вцепенена от страх. Не си спомнях съня си, но рязкото гмурване в реалността бе също толкова ужасяващо. Предната вечер за известно време можех да забравя положението си, потопена в новооткритата интимност. Сега бях сама, а до мен спеше непознат, с чийто живот бях неделимо свързана, носех се свободно из свят, криещ постоянни заплахи.

Сигурно съм издала някакъв уплашен звук, защото завивките изригнаха и непознатият в леглото ми скочи с инфарктната ненадейност на излитащ фазан. Приклекна до вратата на стаята, едва видим в предутринната дрезгавина.

Заслуша се внимателно и бързо огледа помещението, като се придвижваше безшумно от вратата към прозореца и оттам към леглото. Ъгълът на ръката му ми подсказваше, че държи оръжие, но в мрака не виждах какво е. Седна до мен, доволен от огледа си, и върна ножа или каквото беше там в скривалището му над таблата до главите ни.

- Добре ли си? - прошепна той. Пръстите му погалиха мокрите ми бузи.

- Да. Извинявай, че те събудих. Сънувах кошмар. Какво, за Бога... - Понечих да попитам какво го е накарало да скочи така.

Той прокара едра топла длан по ръката ми и ме прекъсна.

- Нищо чудно. Замръзнала си.

Той ме върна на топло под купчината завивки, там откъдето преди малко се бях надигнала.

- Аз съм виновен. Взел съм всички завивки. Не съм свикнал да споделям легло.

Зави ни хубаво и отново се излегна до мен. Миг по-късно докосна лицето ми.

- Заради мен ли? - попита тихо. - Не можеш да ме понасяш ли?

Хлъцнах - не бе съвсем смях и не бе съвсем ридание.

- Не, не си ти. - Пресегнах се, търсейки ръката му Пръстите ми намериха плетеница от одеяла и топла плът, но накрая открих дланта му Лежахме един до друг, втренчени в ниския таван.

- И какво, ако не те понасях? - попитах изведнъж. - Какво би могъл да направиш?

Леглото проскърца, когато той сви рамене.

- Ще кажа, че трябва да анулираме брака, защото не сме го консумирали.

Този път не сдържах смеха си.

- Не сме го консумирали?! При всички тези свидетели?

Стаята просветляваше достатъчно, за да видя усмивката по лицето му, обърнато към мен.

- Е, със или без свидетели, само ти и аз знаем със сигурност, нали? Предпочитам да се изложа, пред това да се оженя за жена, която ме мрази.

Обърнах се към него.

- Не те мразя.

- И аз не те мразя. Много добри бракове са започнали дори с по-малко от нашия.

Той нежно ме обърна и се намести плътно към гърба ми. Ръката му намери гърдата ми, не защото му се искаше, а защото сякаш принадлежеше там.

- Не се бой - прошепна в косата ми. - Сега сме двама.

За пръв път от много дни се почувствах утешена, стоплена и в безопасност. Едва докато се унасях под първите слънчеви лъчи, си спомних ножа над главите ни и се запитах каква заплаха би накарала някого да спи въоръжен и нащрек в брачното си ложе?

16. ЕДИН ХУБАВ ДЕН

Трудно извоюваната ни интимност от предната вечер сякаш се беше изпарила с росата и на сутринта бяхме много въздържани. Закусихме в мълчание и изкачихме хълмчето зад хана, разменяйки насилени любезности.

На върха се наместих на един пън, за да си отпочина, а Джейми седна на земята, с гръб към борова фиданка на метър-два от нас. В храстите зад мен се суетеше птичка, най-вероятно щиглец или дрозд. Слушах шумоленето, наблюдавах дребните облачета и се чудех какъв е етикетът в подобна ситуация.

Тишината натежаваше прекалено, когато Джейми изведнъж рече:

- Надявам се... - но спря и се изчерви.

Чувствах се, сякаш аз трябва да се червя, но се радвах, че поне един от двама ни го прави.

- Да? - попитах окуражаващо.

Той поклати глава.

- Няма значение.

- Кажи. - Пресегнах се с крак и побутнах неговия с палец. - Честност, нали помниш?

Не беше честно, но наистина вече не понасях нервните прокашляния и плахите погледи. Той обви коленете си по-плътно с длани и се заклати напред-назад, но не отклони очи от моите.

- Щях да кажа, че се надявам мъжът, имал честта пръв да прави любов с теб, да е бил толкова щедър, колкото ти беше с мен. - Усмихна се срамежливо. - Но, като се замисля, това не прозвуча много добре. Имам предвид... просто исках да ти благодаря.

- Щедростта няма нищо общо! - троснах се, сведох глава и енергично отръсках нещо несъществуващо от роклята си.

- Честност, така ли? - повтори той и когато вдигнах глава, попаднах на чифт подигравателно вдигнати вежди, а под тях - широка усмивка.

- Е - започнах отбранително, - не и след първия път.

Той се засмя и за свой ужас открих, че и аз лесно се изчервявам. Над лицето ми падна хладна сянка и Джейми ме издърпа на крака. Зае мястото ми на дънера и потупа подканящо коляно.

- Седни - рече.

Неохотно се подчиних, като държах лицето си извърнато. Той ме настани удобно, подпряна на гърдите му, и ме прегърна през кръста. Усещах равномерното туптене на сърцето му по гърба си.

- Така - каза той. - Ако не можем да започнем разговор, без да се докосваме, сега ще пробваме с докосване. Кажи ми, когато отново свикнеш с мен.

Той се облегна назад, тъй че попаднахме в сянката на дъба, и не продума. Само дишаше бавно, усещах как се надига гръдният му кош и как дъхът му разрошва някой кичур в косата ми.

- Добре - рекох след миг.

- Добре. - Той отпусна хватката си и ме завъртя към себе си. Отблизо виждах рижавата четина по бузите и брадичката му. Прокарах пръсти през нея. Беше като плюшеното покритие на старовремски диван, стърчеше, но беше мека.

- Извинявай - рече той, - не можах да се обръсна тази сутрин. Дугал ми даде бръснач вчера преди сватбата, но си го взе обратно. За да не си прережа гърлото след брачната нощ, навярно.

И двамата се усмихнахме.

Споменаването на Дугал ми напомни за разговора ни от предната вечер.

- Снощи каза, че Дугал и хората му са те посрещнали на брега, когато си се върнал от Франция. Защо си се върнал с него, а не у дома или в земите на Фрейзър? Искам да кажа, Дугал се държеше с теб... - Гласът ми заглъхна.

- О... - рече той и размърда крака, за да поеме тежестта ми по-равномерно. Почти чувах размишленията му. Бързо реши какво да каже.

- Е, трябва да знаеш нещо, предполагам. - Той се намръщи. - Казах ти защо съм извън закона. След като избягах от форта, не ме беше грижа... за нищо. Баща ми умря по това време, а сестра ми... - Той направи пауза и долових вътрешната му борба. Завъртях се с лице към него. Чертите му бяха изкривени в някаква силна емоция.

- Дугал ми каза - каза той бавно. - Дугал ми каза, че сестра ми е бременна. От Рандал.

- О, Божичко.

Погледна ме косо и извърна глава. Очите му блещукаха като сапфири и той премигна енергично.

- Нямах... нямах волята да се върна - каза той тихо. - Да я видя отново след онова, което се случи. И също така... - Той въздъхна и сви здраво устни. - Дугал ми каза, че след като се родило детето тя... е, не е имала избор, била е сама, бях я оставил сама, по дяволите! Каза, че е прибрала друг английски войник, някой от гарнизона, не знаел кой.

Преглътна с мъка и продължи по-уверено:

- Пращах й пари, когато можех, разбира се, но не можех... е, не можех да се насиля да й пиша. Какво да кажа? - Той сви рамене безпомощно.

- Така или иначе след известно време се уморих да воювам във Франция. А от чичо си Алекс разбрах, че е чул за един английски дезертьор на име Хоръкс. Мъжът напуснал армията и започнал да служи на Франсис Маклийн от Дънуири. Напил се един ден и казал, че е бил с гарнизона във форт Уилям, когато съм избягал. И е видял кой е застрелял старши сержанта онзи ден.

- Значи може да докаже, че не си бил ти! - Звучеше като добра новина и не го скрих. Джейми кимна.

- Е, да. Макар че думата на един дезертьор вероятно няма да важи много. Но е някакво начало. Поне аз знам кой е бил. А докато съм... е, не виждам как мога да се върна в Лалиброх. Но ще е хубаво да мога да живея в родината си свободно, без да се боя, че ще ме обесят.

- Да, добре звучи - отбелязах сухо. - Но къде е мястото на Макензи във всичко това?

Последва кратък, но сложен анализ на семейните взаимоотношения и кланови съюзи.

Когато обаче пушекът се вдигна, се оказа, че Франсис Маклийн имал някаква роднинска

връзка с Макензи и изпратил вест на Колъм за Хоръкс, а Колъм заръчал на Дугал да се свърже с Джейми.

- И така се оказа наблизо, когато ме раниха - довърши той. Направи пауза и замижа към слънцето. - След това се чудех дали той не го е направил.

- Да те удари с брадва? Собственият ти чичо? Защо, за Бога?!

Намръщи се, сякаш преценяваше колко да ми каже, накрая сви рамене.

- Не знам колко си запозната с клана Макензи - каза той, - макар че не може да си яздила до стария Нед Гауън дни наред, без да научиш това-онова. Него все го влече към тази тема.

Кимна, когато видя да се усмихвам в отговор.

- Е, виждала си Колъм. За всекиго е ясно, че няма да остарее. А малкият Хамиш е едва на осем. Няма да може да води клана поне още десет години. И какво ще стане, ако Колъм умре, преди Хамиш да е готов?

Той ми хвърли подканящ поглед.

- Дугал ще стане главатар, предполагам - казах бавно, - поне докато Хамиш не порасне достатъчно.

- Да, така е. Но Дугал не е мъжът, който е Колъм, и има хора в клана, които не биха го последвали на драго сърце, ако имаха друг избор.

- Разбирам. Ти си алтернативата.

Огледах го внимателно и трябваше да призная, че не бе невъзможно. Беше внук на стария Джейкъб - по кръв бе Макензи, макар и само по майчина линия. Голям, хубав, силен младеж, очевидно интелигентен и с фамилния талант да управлява хора. Бил се е във Франция и се е доказал като водач. Дори наградата за главата му не бе непреодолимо препятствие, ако застанеше начело.

Англичаните си имаха достатъчно проблеми с планинска Шотландия, с постоянните малки въстания, набезите по границата и воюващите помежду си кланове, така че едва ли биха рискували да обвинят в убийство главатаря на един от големите кланове - което за тези от клана не би се струвало никакво убийство.

Едно е да обесиш незначителен войник на Фрейзър, съвсем друго - да щурмуваш замъка Леох и да извлачиш главатаря на Макензи, за да го съдиш по английските закони.

- Искаш ли да си главатар, когато Колъм умре? - попитах. Беше възможен изход от неприятностите, макар да подозирах, че и той крие немалки рискове.

Той се усмихна леко при мисълта.

- Не. Дори да чувствах, че имам право - а нямам това чувство, - това щеше да разедини клана, хората на Дугал срещу тези, които биха последвали мен. Властта на цената на нечия кръв не ми се услажда. Но Дугал и Колъм няма как да знаят, нали? Може да са помислили, че ще е по-добре да ме убият, вместо да рискуват.

Обмислях казаното, сбърчила чело.

- Но би могъл да кажеш на Дугал и Колъм, че не възнамеряваш да... о. - Вдигнах към него поглед, изпълнен с уважение. - Точно това направи. При вричането.

Вече знаех, че се е справил майсторски с опасната ситуация тогава - сега осъзнавах колко точно опасна е била. Хората от клана със сигурност са искали да чуят обета му - така както Колъм със сигурност не е искал да го чуе. Такъв обет би значел да се зачисли като част от клана Макензи и следователно като кандидат за главатар. С отказа си бе рискувал публична смърт или побой - със съгласието си би рискувал същото, ала не пред хорските очи.

Той бе прозрял опасността и бе избрал мъдрия изход - да стои надалеч от церемонията. Но след проваления си опит за бягство отново го бях отвела право до ръба на пропастта, обаче той я беше прекосил със сигурна стъпка по много тясно въже.

Жо сюи прес, наистина.

Той кимна, досещайки се за какво си мисля.

- Да. Ако се бях врекъл онази вечер, сигурно нямаше да дочакам утрото.

Коленете ми се поразтрепериха от мисълта, както и от осъзнаването, че без да искам, съм го изложила на такъв риск. Ножът над леглото вече изглеждаше просто разумна предпазна мярка. Запитах се колко ли нощи в Леох е спал въоръжен, очаквайки смъртта.

- Винаги спя въоръжен, сасенак - рече той, макар да не бях продумала. - Освен в манастира, снощи бе първият път от много месеци, когато не прекарах нощта с кама в ръка.

Усмихна се, спомняйки си с какво в ръка я бе прекарал.

- Откъде, по дяволите, разбра за какво си мисля? - попитах, а той поклати глава снизходително.

- Никакъв шпионин няма да стане от теб, сасенак. Всичко се чете по лицето ти, ясно като бял ден. Погледна към камата ми и се изчерви. - Изгледа ме преценяващо, наклонил глава. -Снощи те помолих за честност, но не е било нужно. Не ти е в характера да лъжеш.

- Още по-добре, защото явно никак не ме бива - отбелязах недоволно. - Да смятам ли, че поне ти не ме мислиш за шпионин?

Той не отговори. Гледаше през рамото ми към хана, изопнат като тетива на лък. Сепнах се, но след това чух звуците, които бяха привлекли вниманието му. Тропот на копита и дрънчене на сбруи - по пътя към хана яздеше голяма група.

Джейми внимателно приклекна зад няколко храста, откъдето можеше да наблюдава пътя. Вдигнах краищата на роклята си и пропълзях до него.

Пътят рязко завиваше покрай една скалиста издатина, а след това лъкатушеше по-плавно към долчинката, където се намираше ханът. Ветрецът довяваше звуците от приближаващата група, но първият кон показа муцуната си едва след минута-две.

Бяха двайсет-трийсет мъже, повечето с кожени панталони и карирани наметки, но в най-различни цветове. Всички без изключение бяха добре въоръжени. Към всяко седло бе привързан поне по един мускет, но имаше и множество пистолети, ками и саби, както и каквито и други оръжия се побираха в едрите дисаги на четирите товарни коня в края на групичката. Шестима от мъжете водеха и още няколко коня, без товар и седла.

Въпреки вида си мъжете изглеждаха спокойни - говореха си и се смееха на малки групички, макар че от време на време някой надигаше глава и оглеждаше обстановката. Потиснах порива да се наведа, когато погледът на един от тях премина покрай скривалището ни - имах чувството, че не може да не му се мерне някое мое движение или отблясък от косата на Джейми.

Открих, че и на него му беше хрумнало - беше покрил с наметката си главата и раменете си, така че приглушените цветове за лов го сливаха с храсталака. Когато последните мъже от групичката се скриха в двора на хана, Джейми отметна плата и посочи към пътя, който водеше до хълма.

- Знаеш ли кои са те? - попитах го запъхтяна, докато го следвах през шубраците.

- О, да. - Джейми се катереше като планински козел, нито се задъхваше, нито показваше с нещо, че е изтощен. Забеляза затрудненията ми и ми протегна ръка.

- Стражата е - каза той и кимна към хана. - В безопасност сме, но реших, че е по-добре да сме малко по-далеч.

Бях чувала за прочутата Черна стража, неформалната полиция, пазеща реда в шотландските планини, бях чувала също, че има и други Стражи и всяка обхожда собствения си район, като събира „членски внос“, за да пази нечий добитък или собственост. Задлъжнелите клиенти можеха да се събудят някоя сутрин без добитък и никой не можеше да каже къде се е дянал -със сигурност не и Стражата. Ненадейно ме облада ирационален ужас.

- Нали не търсят теб?

Той се стресна и завъртя глава, сякаш очакваше да ги види да се катерят по хълма след него. Нямаше никого, а той ме погледна с облекчена усмивка и обхвана кръста ми с ръка, за да ми помогне.

- Не, съмнявам се. Десет паунда не си струват такава хайка. И ако знаеха, че съм в хана, нямаше да дойдат по този начин, цялата шумна тумба наведнъж. - Той тръсна решително глава. - Ако преследваха някого, щяха да изпратят хора да пазят задната врата и прозорците, преди да се изтърсят отпред. Вероятно просто спират да пийнат.

Продължихме да се изкачваме, дори след като пътечката съвсем се заличи сред прещипа и невена. Сега бяхме сред ниски хълмове - гранитни канари се издигаха по-високи от Джейми и ми напомняха неприятно за каменния кръг на Краиг на Дун.

Стигнахме до малко възвишение и от всичките хълмовете преливаха в спираща дъха шарка от скали и зеленина. На повечето места във високопланинските райони се чувствах обградена от дървета, скали и планини, но тук ни обливаха свежите пориви на вятъра и слънчеви лъчи, сякаш възхваляваха нестандартния ни брак.

Завладя ме замайващо чувство на свобода, далеч от Дугал и клаустрофобичната компания на толкова много мъже. Изкуших се да помоля Джейми да избягаме заедно, но здравомислието ми надделя. Нямахме нито пари, нито храна, с изключение на малкия обяд в кожената торба на врата на Джейми. Със сигурност щяха да ни погнат, ако до залез ни нямаше в хана. И макар Джейми очевидно да можеше да се катери по скали цял ден, без да се изпоти или задъха, аз нямах тази издръжливост. Той ме изведе до една скала и седна до мен, загледан доволно в хълмовете, докато аз успокоявах дишането си. Тук бяхме в безопасност.

Отново се сетих за Стражата и импулсивно поставих длан на рамото на Джейми.

- Ужасно се радвам, че не струваш много.

Той потърка нос, който започваше да червенее.

- Може да приема това по няколко начина, сасенак, но предвид обстоятелствата - рече той, - благодаря ти.

- Би трябвало аз да ти благодаря, задето се ожени за мен. Предпочитам да съм тук, отколкото във форт Уилям.

- Благодаря ви за комплимента, милейди - рече той и се поклони леко. - Аз също. И като стана дума - добави, - трябва и аз да ти благодаря, че се омъжи за мен.

- Е, ами... - Отново се изчервих.

- Не само за това, сасенак - каза той и усмивката се разля по лицето му. - Макар че и за него ти благодаря. Но ми се струва, че ми спаси живота, поне що се отнася до работата с

Макензи.

- Какво искаш да кажеш?

- Едно е да си наполовина Макензи - обясни той. - Да си наполовина Макензи с английска съпруга е друго. Няма шанс някаква повлекана сасенак да стане господарка на Леох, каквото и да мислят за мен останалите от клана. Затова Дугал избра мен за твой съпруг.

Той повдигна вежда, лъснала като червено злато на сутрешното слънце.

- Надявам се, че не би предпочела Рупърт.

- Не, не бих - натъртих аз.

Той се засмя и се изправи, отръсквайки борови иглички от поличката си.

- Е, майка ми каза, че един хубав ден ще си ме хареса някоя девойка. - Помогна ми да се изправя и продължи: - Казах й, че избора го прави мъжът.

- И какво ти отвърна?

- Завъртя очи и каза: „Ще разбереш, мило мое петле, ще разбереш“. - Засмя се. - И разбрах.

Вдигна поглед към лимоненожълтите слънчеви лъчи през боровите иглички.

- И наистина е хубав ден. Хайде, сасенак. Ще те заведа на риболов.

Продължихме нагоре по хълмовете. Джейми се насочи на север, през ивица земя, осеяна с камъни, след това през една пукнатина и накрая в малка долчинка със скални стени, обрасла с тучна зеленина и изпълнена с ромоленето на вода от ручея, в който се вливаха няколко поточета. Той се спускаше по каньона и се плискаше шумно в поредица поточета и вирчета под нас.

Мокрехме крака във водата и се движехме от сянка на слънце и обратно, ако ни станеше твърде топло. Говорехме за незначителни неща, като и двамата обръщахме внимание и най-малкото движение на другия, но спокойно чакахме да дойде по-продължителния поглед, по-значимото докосване.

Над един от тъмните, осеяни със слънчеви петънца вирове, Джейми ми показа как да гъделичкам пъстърва. Приклекнал, за да не се удари в ниските клони на дървото до нас, той направи няколко крачки патешката по ръба на скална издатина, разперил ръце за равновесие. На половината път се обърна внимателно и даде знак да го последвам.

Вече бях повдигнала краищата на полата си, за да ходя по-лесно по трудния терен, така че се справих относително добре. Изтегнахме се на хладната скала, допрели глави, и се взряхме във водата, а върбови клонки галеха гърбовете ни.

- Трябва ти само да подбереш място и да чакаш - каза той.

Потопи длан под повърхността, плавно и без да разплисква, и я отпусна на пясъчното дъно, до сянката, която хвърляше каменната издатина. Дългите пръсти се свиха леко, разкривени от водата, сякаш се поклащаха вълнообразно като листа на подводно растение. Ала по мускулите на предмишницата му личеше, че не движи ръката си. Бързотечната повърхност кривеше очертанията на ръката му - изглеждаше разместена, както когато го срещнах за пръв път, преди малко повече от месец - Божичко, само месец ли беше?

Познавахме се от месец и бяхме женени от ден. Събрани от кръвта и обетите си. И от приятелство. Когато настъпеше моментът да си вървя, се надявах да не го боли твърде много. Засега се чувствах добре и не изпитвах нужда да мисля за онзи момент - бяхме далеч от Краиг на Дун и нямахме шанс да избягаме от Дугал.

- Ето. - Гласът на Джейми бе почти беззвучно издихание. Беше ми казал, че пъстървите имат чувствителен слух.

От моя ъгъл пъстървата не бе повече от леко движение сред петната в пясъка. Намираше се в сянката на скалата и нямаше издайнически проблясъци на люспи. Петънца се движеха върху петънца, водата помръдваше съвсем леко от движението на тялото и хрилете на рибата. Малките рибки, събрали се да любопитстват край дланта на Джейми, се разбягаха.

Един от пръстите му се сви толкова бавно, че почти не долавях движението. Виждах само, че сменя позицията си спрямо останалите. Бавно се сви още един пръст. И след дълъг, дълъг миг - трети.

Едва дишах и имах чувството, че сърцето ми бумти по студената скала по-бързо от дишането на рибата. Джейми бавно отвори пръсти отново, един по един, и повтори хипнотичното движение. Пръст по пръст, плавно като вълничките по ръба на рибята перка.

Сякаш привлечена от забавения жест, пъстървата обърна нос към него, а устата и перките й се движеха ритмично, деликатно поръбени с розово, което ту се виждаше, ту не, като клапа на сърце.

Смучещата уста приближаваше ръката на Джейми. Тялото вече почти бе излязло от сянката и се носеше безтегловно във водата. Виждах едното око, което шаваше напред-назад.

След само още няколко сантиметра перките щяха да докоснат коварните пръсти. Усетих, че стискам скалата с две ръце и притискам буза в гранита, сякаш можех да се направя още по-невидима.

Последва буря от движение. Случи се толкова бързо, че не видях какво точно стана. Няколко шепи вода се плиснаха току до лицето ми, Джейми светкавично се завъртя на скалата над мен, а рибата прелетя и се пльосна на покрития с листа бряг.

Джейми се втурна през плитката част на едно вирче наблизо, за да вземе улова, преди зашеметената риба да успее да се върне във водата. Хвана я за опашката и майсторски я удари в скалата, след което се върна при мен, за да ми я покаже.

- Едричка е - рече гордо. Наистина, рибата беше дълга около четирийсет сантиметра. -Става за закуска. - Ухили ми се, мокър до бедрата, а косата му висеше над лицето. Ризата му беше подгизнала и по нея лепнеха мъртви листа. - Казах ти, че гладни няма да останем.

Опакова пъстървата в слой листа от репей и хладна кал. Изми пръсти в студените води на ручея и се покатери на скалата, като ми подаде пакета.

- Странен сватбен подарък, може би - каза и кимна към пъстървата, - но не без прецедент, както би казал старият Нед Гауън.

- Има прецеденти в това да подариш риба на съпругата си?

Той свали чорапите си и ги простря на скалата. Дългите пръсти на краката му зашаваха доволно.

- Стара любовна песен е, от островите. Искаш ли да чуеш?

- Да, разбира се. На английски, ако може.

- О, да. Хич не мога да пея, но ще ти кажа текста.

Той отмести няколко кичура, които влизаха в очите му, и изрецитира:

Ти, кралска дъще, на краля на чертози озарени, в нощта на нашата сватба, ако от Дънтълм ида, дарове ще ти докарам много.

Ще те даря с язовци сто, що покрай реки сноват,

сто видри, що в потоците играят,

Сто дълги, сребърни пъстърви,

що от плитките води подскачат...

Като цяло, списъкът с флора и фауна от островите край Британския бе забележителен. Докато го слушах, имах време да се замисля колко странно е да седя на скала край шотландски вир и да слушам келтски любовни песни с голяма мъртва риба в скута си. И още по-странно - наистина се наслаждавах.

Когато приключи, изръкоплясках, като стисках рибата между коленете си.

- Много ми хареса! Особено частта с „дарове ще ти докарам много“. Звучи ентусиазиран.

Затворил очи срещу слънцето, Джейми се засмя.

- Мога да добавя ред и за себе си: „За теб във вирове ще скачам.“

Отново се засмяхме и после известно време помълчахме, припичайки се на топлото лятно слънце. Дишането на Джейми се беше успокоило. Не можех да не обърна внимание на бавно надигащите му се гърди и бавния пулс на врата му В основата на гърлото имаше малък триъгълен белег.

Усещах как отново се прокрадват свенливостта и въздържаността. Посегнах и стиснах здраво дланта му, надявайки се, че докосването ще възстанови непринудеността между нас. Той плъзна ръка към раменете ми и под ризата му ясно изпъкнаха контурите на тялото му Отдръпнах се, като уж посегнах към мушкатовия цвят в една цепнатина в скалата.

- Помага при главоболия - обясних и го втъкнах в косата си.

- Гнети те - рече той, като наклони глава и ме изгледа съсредоточено. - Не главоболие. Франк. Мислиш за него и докосването ми те притеснява, защото не можеш да държиш и двама ни в ума си. Така ли е?

- Много добре усещаш мислите ми - отвърнах изненадана. Той се усмихна, но не понечи да ме докосне пак.

- Не е толкова трудно, моме. Когато се женехме, знаех, че често ще мислиш за него, независимо дали искаш, или не.

Точно в този момент не мислех за него, но Джейми беше прав - не можех да го овладея.

- Много ли си приличаме с него? - попита ме той изведнъж.

- Не.

Всъщност трудно човек можеше да си представи повече разлики. Франк бе слабоват, тъмна коса и тъмни очи, а Джейми бе огромен, мускулест и светъл като следобеден слънчев лъч. Макар и двамата да бяха атлетични, Франк имаше вид на тенисист, а Джейми - на воин, с оформено и очукано от тежки физически премеждия тяло. Франк бе не повече от десет сантиметра по-висок от моите един шейсет и пет. А застанала пред Джейми, можех да опра нос във вдлъбнатинката в центъра на гръдния му кош, а той лесно можеше да подпре брадичка на темето ми.

Не че не се различаваха и по друго. Разликата във възрастта им беше около петнайсет години, например, което обясняваше изтънчената резервираност на Франк и безрезервната откритост на Джейми. Франк бе умел, сръчен и внимателен любовник. Джейми нито имаше опит, нито държеше да се преструва, че има, затова просто ми се отдаваше изцяло. И това колко дълбоко му откликвах бе нещо, което силно ме смущаваше.

Джейми наблюдаваше вътрешната ми борба със съчувствие.

- Е, изглежда имам две възможности - каза той. - Мога да те оставя да стоиш умислена или...

Той се приведе и нежно покри устните ми със своите. Бях целувала немалко мъже, особено през Войната, когато краткотрайните хлътвания и флиртове съпътстваха смъртта и несигурността. Джейми обаче беше различен. Изключителната му нежност не беше знак за плахост, а по-скоро обещание за сила, държана под контрол. Предизвикателство и провокация, още по-забележителна с това, че всъщност не предявяваше нищо. Казваше само „Твой съм. И ако ме искаш...“

Исках го и откликнах на целувката му, приех обещанието и предизвикателството, без да се замислям. След няколко дълги секунди той вдигна глава и ми се усмихна.

- Или може да те разсея от мислите ти - довърши той.

Притисна главата ми към рамото си и погали косата ми. Приглади къдриците около ушите ми.

- Не знам дали ще ти помогне - рече тихо, - но едно ще ти кажа: за мен е дар и чудо, че мога да ти доставя удоволствие... Да накарам тялото ти да отвърне. Не се бях замислял колко е хубаво това... преди.

Поех си дъх дълбоко, преди да отвърна.

- Да - казах. - Помага ми. Така мисля.

Отново помълчахме - сякаш продължи дълго. Накрая Джейми пристъпи назад и ме погледна с усмивка.

- Нали ти казах, че нямам нито пари, нито собственост, сасенак?

Кимнах, озадачена от въпроса.

- Трябваше да те предупредя, че най-вероятно ще спим на купища слама, ще пием бира от пирен и ще ядем овесена каша.

- Нямам нищо против.

Той кимна към една пролука в дърветата, без да сваля поглед от мен.

- Наоколо няма слама, но видях свежи папрати ей там. Ако искаш да започнем да свикваме?

Малко по-късно галех гърба му, мокър от усилие и сока на смачкани стъбла.

- Ако ми благодариш още веднъж, ще ти ударя шамар - казах.

В отговор получих леко похъркване. Една от папратите над главата му опираше в бузата му и любопитна мравка пролази по дланта му, която трепна.

Премахнах насекомото и се облегнах на лакът, като наблюдавах спящия до мен мъж. При затворени очи ясно се виждаше колко дълги и гъсти са миглите му Имаха обаче странен цвят - ръждивочервеникави по върховете и много светли в корените.

Устните му се бяха отпуснали. Макар още да бе леко извита по ъгълчетата, долната оформяше по-плътна дъга, едновременно чувствена и невинна.

- По дяволите - рекох си тихо.

Отдавна се борех с това. Дори преди безумния ни брак ми бе ясно, че той ме привлича. И преди се бе случвало, както навярно се случваше с всекиго. Ненадейна чувствителност към присъствието и вида на някой мъж - както и жена, предполагам. Поривът да го следя с поглед, да огранизирам „случайни“ срещи, да го наблюдавам, докато работи, фина чувствителност към малките детайли на тялото му - раменете под ризата, костиците на китките му, мекотата под челюстта му, където първа пониква брадата.

Хлътване. Беше обичайно сред сестри и лекари, сестри и пациенти и изобщо всяка група хора, събрани за по-дълго.

Някои действаха и често започваха кратки, интензивни афери. Ако имаха късмет, връзката догаряше за няколко месеца, без повече последствия. Ако ли не... е. Бременност, разводи, тук-таме някоя венерическа болест. Хлътването си беше опасно нещо.

Няколко пъти ми се беше случвало, но имах благоразумието да не правя нищо по въпроса. И както винаги, след известно време привличането отслабваше, мъжът губеше златния си ореол и заемаше обичайното място в живота ми, без вреда за мен, за него или за Франк.

А сега. Сега бях принудена да се въвлека. Един Бог знаеше какво щеше да излезе от това. Но връщане назад нямаше.

Той лежеше комфортно по корем. Слънцето хвърляше отблясъци по червената му грива и осветяваше мъничките косъмчета по гръбнака му, по червеникавозлатистия мъх по дупето и бедрата му и мекия гъсталак къдрици, който се подаваше измежду краката му

Седнах, за да се полюбувам на дългите му крака и гладките очертания на мускулите от хълбока до коляното, както и на тези от коляното до дългото, грациозно стъпало. Стъпалата му отдолу бяха гладки и розови, с леки мазоли от ходенето бос.

Пръстите почти ме боляха от желание да очертая с показалец челюстта му от малкото ухо до брадичката. Е, така или иначе се бе случило, помислих си, отдавна бе отминал моментът за въздържание. Нищо не можеше да влоши нещата. Пресегнах се и леко го докоснах.

Спеше много леко. Стреснах се, когато се изтърколи по-далеч от мен и се подпря на лакти, готов да скочи на крака. Видя ме и се успокои.

- Мадам, хващате ме неподготвен.

Успя много добре да се справи с придворния реверанс, като за човек, изтегнат сред папрати и облечен само с няколко слънчеви петна. Засмях се. Докато ме гледаше обаче, гола сред стъблата, собствената му усмивка се промени. Гласът му стана дрезгав.

- Всъщност, мадам, на вашата милост съм.

- Така ли било? - изрекох тихо.

Той не помръдна, когато отново се пресегнах и бавно прокарах ръка по бузата и врата му, през лъсналия ръб на рамото му и надолу Не помръдна, но затвори очи.

- Свети Боже милостиви - рече.

Рязко ахна.

- Не се тревожи - казах. - Не е задължително да е грубо.

- Слава Богу за малките утешения.

- Не мърдай.

Той впи пръсти в пръстта, но се подчини.

- Моля те - простена след известно време. Вдигнах глава. Очите му бяха отворени.

- Не - отвърнах. Наслаждавах се. Той отново затвори очи.

- Ще си платиш за това - каза след още няколко минути. Капка пот искреше върху правия му нос.

- Наистина ли? Какво ще ми направиш?

Сухожилията на предмишниците му изпъкнаха, когато се оттласна от земята. Заговори с усилие, сякаш през стиснати зъби.

- Не знам, но... кълна се в Христос и света Агнеса... ще... щ-ще измисля нещо! Божичко! Моля те!

- Добре - рекох и приключих.

Изписках, когато той рязко се претърколи върху мен и притисна ръцете ми в папратите.

- Сега е мой ред - каза със завидно удоволствие.

Върнахме се в хана по залез-слънце, като спряхме на върха на хълма, за да се уверим, че конете на Стражата вече не са завързани отвън.

Самият хан изглеждаше подканящо - през малките прозорци вече светеше, както и през пролуките между дъските на стените. Последните лъчи на слънцето също прииждаха иззад нас и всичко на хълма хвърляше по две сенки. С наближаването на нощта ветрецът подемаше и по тревата затанцуваха многобройните сенки на дървесните листа. Лесно можех да си представя как сред тях танцуват феи и след това с лека стъпка се сливат с дънерите.

- И Дугал още не се е върнал - отбелязах, докато слизахме. Големият му черен кон не беше в ливадката си край конюшнята. Липсваха и други животни, например това на Нед Гауън.

- Не, не би трябвало да се върне още ден-два. - Джейми ми подаде ръка и заедно слязохме по хълма, като внимавахме за множеството остри скали, подаващи се от тревата.

- А къде ще да е отишъл? - След въртележката на всичко напоследък не се бях сетила да се поинтересувам от отсъствието му или дори да го забележа.

Джейми ме прехвърли през оградката зад хана.

- Да си свърши работата с местните селяни. Има ден-два, преди да трябва да те отведе при форта. - Стисна ръката ми успокоително. - Капитан Рандал няма да е много доволен, когато Дугал му каже, че няма да те има, а Дугал предпочита да не се бави наоколо след това.

- Много разумно. Също така мило е от негова страна, че ни е оставил да се... поопознаем.

Джейми изсумтя.

- Не е мило. Това беше едно от условията, които му поставих, за да се оженя за теб. Казах, че ще се оженя, щом трябва, но проклет да съм, ако трябва да консумирам брака си под някой храст, а двайсет човека да ни гледат и да ни подвикват.

Зяпнах го.

- Едно от условията? А другите?

Беше твърде тъмно, за да видя ясно изражението му, но изглеждаше смутен.

- Само още две.

- Какви?

- Ами - неуверено изрита едно камъче, - исках да се оженя както трябва, в църква и със свещеник. Не само с договор. И последно - да ти намери хубава рокля. - Извърна поглед и продължи толкова тихо, че едва го чувах: - Знаех, че не искаш да се омъжваш. Исках да е... доколкото е възможно, приятно. Помислих си, че може да се чувстваш по-малко... е, исках да имаш хубава рокля, това е.

Отворих уста, за да продумам, но той закрачи към хана.

Хайде, сасенак - рече рязко. - Гладен съм.

Щяхме да получим храна на цената на не съвсем благодатна компания, оказа се. Посрещнаха ни грубовати възгласи на одобрение и бързо си намерихме места на масата, където беше сложена богата вечеря.

Вече малко по-подготвена, нямах толкова против грубите шеги и подмятания. Радвах се да се скрия сред множеството, да се отпусна в ъгъла и да оставя Джейми да се справя със закачките и мръснишките предположения какво сме правили цял ден.

- Спяхме - отвърна Джейми на един такъв въпрос. - Не можахме да мигнем цяла нощ. -Дивият смях, който последва, бе заглушен от още по-силен, когато той довери на човек до себе си: - Много хърка, да знаеш.

Изиграх ролята си, като го пернах зад ухото, той ме притисна към себе си и ме целуна здраво, а всички изръкопляскаха.

След вечерята имаше танци под акомпанимента на цигулката на съдържателя. Никога не ме е бивало като танцьор и когато съм нервна, често се спъвам в краката си. Нямах високи очаквания, особено с всичките тези фусти и неудобните обувки. Когато обаче свалих последните, установих, че никак не е трудно, но за сметка на това ми беше много приятно.

Понеже не се намираха много жени, с жената на съдържателя вдигнахме краищата на полите си и танцувахме безспирно някои от по-популярните по тези краища танци, докато накрая се подпрях зачервена и запъхтяна на пейката.

Мъжете обаче бяха абсолютно неуморни. Накрая всички се отдръпнаха до стената, запляскаха и завикаха, а Джейми ме хвана за ръцете и ме поведе през някаква дива мелодия на име „Северният петел“.

По предварителна уговорка приключихме на стълбите, а той обхвана кръста ми с ръка. Изнесе кратка реч на смесица от келтски и английски, която бе приета с още аплодисменти, особено когато извади от кожената си торба една кесийка, подхвърли я на съдържателя и го инструктира да сервира уиски, докато кесията не се изпразни. Разпознах я като неговия дял от печалбата след боя в Тунаиг. Сигурно бяха всичките му пари - реших, че ги е похарчил по най-добрия възможен начин.

Стигнахме до балкона, съпътствани от буря неделикатни пожелания, когато един по-силен глас повика Джейми.

Обърнах се и видях широкото лице на Рупърт, по-червено от обикновено през храсталака на черната брада. Хилеше ни се отдолу.

- Не става, Рупърт, моя е.

- Разхищение, момко - каза Рупърт и обърса лице с ръкава си. - Ще те свали за час. Младоците нямате издръжливост. - А на мен каза: - Ако искаш мъж, който не си губи времето в сън, моме, кажи ми. Междувременно...

Той подхвърли нещо и в краката ми издрънча тлъста кесийка.

- Сватбен подарък - подвикна той. - От Стражата на Шайми Богил.

- А? - Джейми се наведе, за да я вземе.

- Някои от нас не прекараха цял ден по треволяците, момко - скастри го той и завъртя мръснишки очи към мен. - Спечелихме ги с труд.

- О, сигурно - отвърна през смях Джейми. - На зарове или на карти?

- И на двете. - Насред черната брада цъфна широка усмивка. - Направо живи ги одрахме. Ошушкахме ги!

Джейми понечи да каже нещо, но Рупърт вдигна широка мазолеста длан.

- Не, момко, няма нужда да благодариш. Само се погрижи за нея и от мое име, а?

Пратих му въздушна целувка, а той се плесна по лицето и се упъти с олюляване към главното помещение, сякаш беше пиян - не беше.

Спокойствието на стаята бе приятно разнообразие от бурните емоции долу. Джейми още се подсмиваше под мустак, изтегнат на леглото.

Отпуснах корсета си, който неприятно ми стягаше, и седнах, за да въдворя ред сред разчорлените от танци къдрици.

- Имаш толкова красива коса - каза Джейми.

- Какво? Това? - Смутено вдигнах ръка. Косата ми, както винаги, можеше великодушно да се опише като „в пълен безпорядък“.

Той се засмя.

- Е, харесвам и другата - рече с умишлено сериозно изражение, - но да, за тази говорех.

- Но... толкова е къдрава. - Поизчервих се.

- Разбира се. - Той се изненада. - В замъка чух една от дъщерите на Дугал да казва на приятелка, че са й нужни три часа с горещите щипци, за да направи своята такава. Каза, че иска да ти издере очите, задето не ти се налага да си мърдаш пръста за това. - Седна и издърпа една от къдриците ми надолу, така че стигна до гърдите ми. - Сестра ми Джени също е къдрава, но не колкото теб.

- Косата на сестра ти червена ли е като твоята? - попитах, опитвайки се да си представя тайнствената Джени. Джейми като че ли често мислеше за нея.

Той поклати глава. Още си играеше с косата ми.

- Не. Черна е, като нощ Аз съм се метнал на майка ни, а тя - на баща ни. Брайън Дху го наричаха, Черния Брайън, заради косата и брадата.

- Чувала съм, че капитан Рандал се нарича Черния Джак.

Джейми се засмя невесело.

- О, да. Но това е заради цвета на душата му, не на косата. - Фиксира ме с поглед. - Нали не се страхуваш, моме? Не бива. - Ръцете му се отплетоха от косата ми и се отпуснаха собственически на раменете ми. - Наистина ще те защитавам. От него и от всекиго. До последната ми капка кръв, мо дюин.

- Какво? - попитах, смутена от искреността му. Не исках да съм отговорна за ничия пролята кръв, още по-малко пък неговата.

- Значи „кафявата ми“. - Той докосна един от кичурите ми до устните си и ме погледа така, че собствените ми капки кръв се подгониха бясно.

- Мо дюин - повтори тихо. - Отдавна искам да ти го кажа.

- Скучен цвят е кафявият, винаги съм си мислела така - рекох прагматично, опитвайки се да отложа малко развоя на събитията. Все имах чувството, че всичко се движи много по-бързо, отколкото ми се ще.

Джейми поклати глава усмихнат.

- Не, не бих казал това, сасенак. Никак не е скучен. - Повдигна косата ми с длани и я разстла. - Като водата на ручей е, когато минава над камъните. Тъмна по извивките и с малко сребро на повърхността, когато я улови слънцето.

Нервна и малко без дъх, аз се отдръпнах, за да взема гребена, който бях изпуснала на пода. Когато се изправих, Джейми ме гледаше.

- Казах ти, че няма да те моля да ми казваш неща, които не искаш, но си правя сам изводите. Колъм мислеше, че си английски шпионин, макар да не разбираше защо не знаеш келтски. Дугал мисли, че си може би френски шпионин и търсиш подкрепа за крал Джеймс. Но пък не разбира защо си дошла сама.

- Ами ти? - попитах го, докато дърпах една непокорна къдрица. - Какво мислиш?

Той наклони глава преценяващо.

- Би могла да си французойка, с този външен вид. Лицето ти е фино като на дама от рода Анжу. Но французойките често са бозави, а твоята кожа е като опал. - Той бавно прокара пръст по ключицата ми и усетих как кожата ми се стопля под докосването му.

Пръстът премина по лицето ми, от слепоочието до бузата, и приглади косата ми зад ухото. Останах неподвижна и се опитах да не помръдвам, когато започна да гали ухото ми с пръст.

- Златисти очи. Виждал съм такива, у един леопард. - Поклати глава. - Не, моме. Би могла да си французойка, но не си.

- Откъде знаеш?

- Разговарял съм доста с теб. А и те слушам. Дугал мисли, че си французойка, защото говориш езика добре - много добре.

- Благодаря - рекох саркастично. - А това, че говоря френски, значи, че не съм от Франция, така ли?

Той се усмихна и ме погали по врата.

- Ву парле тре биен - но не толкова добре, колкото мен. Прекарах година във Франция, след като си тръгнах от замъка, и още две в армията. Мога да позная, че френският не ти е майчин.

Той бавно поклати глава и продължи:

- Испанка? Може би, но защо? Испания няма интерес от Шотландия. Германка? Със сигурност не. - Той сви рамене. - Но която и да си, англичаните ще искат да узнаят. Не могат да си позволят неизвестни. Клановете са неспокойни, а принц Чарли чака да отплава от Франция. Начините да разберат обаче не са много нежни. Знам от опит.

- А откъде знаеш, че не съм английски шпионин? Дугал доскоро е смятал така.

- Възможно е, макар да говориш и английски малко странно. Но ако е така, защо ще предпочетеш да се омъжиш за мен, вместо да се върнеш при своите? Дугал и затова искаше да се оженим. За да провери дали ще избягаш, когато се стигне дотам.

- Не избягах. Какво доказва това?

Той се засмя и се отпусна на леглото с ръка над очите, за да ги предпази от светлината на лампата.

- Проклет да съм, ако знам, сасенак. Проклет да съм, ако знам. Не се сещам за нито едно смислено обяснение. Като нищо може да си някоя от Малкия народ - и ми хвърли поглед изпод мишницата си, - но не, вероятно не. Твърде си голяма.

- Не се ли боиш, че мога да те убия в съня ти, след като не знаеш коя точно съм?

Той не отговори, но свали ръка от очите си и усмивката му разцъфна. Очите му вероятно бяха от рода на баща му. Не хлътнали като на Макензи, а разположени под странен ъгъл, така че високите му скули ги караха да изглеждат почти скосени.

Без да си прави труд да повдига глава, той отвори ризата си, извади камата от калъфа и ми я подхвърли. Тя изтрополи на дъските в краката ми.

Отново покри лице с длан и отметна глава назад.

- Право нагоре, точно под гръдната кост - посъветва ме. - Бързо и чисто, макар че ще трябва да натиснеш. Ще ти е по-лесно да ми прережеш гърлото, но много цапа.

Наведох се, за да вдигна камата.

- Ако те убия, ще ти се пада - отбелязах. - Наглец.

- Сасенак?

- Да?

- Ще умра щастлив.

17. СРЕЩAМЕ ПРОСЯК

На следващата сутрин спахме доста до късно и слънцето вече грееше право отгоре, когато си тръгнахме от хана, този път на юг. Повечето коне ги нямаше, нямаше ги и хората от групичката ни. Попитах къде са отишли.

Джейми ми отвърна с усмивка:

- Не съм сигурен, но мога да предположа. Стражата е отишла натам вчера - и той посочи на запад, - значи Рупърт и останалите са тръгнали натам - и посочи на изток.

- Добитък - обясни, след като видя, че все още не разбирам. - Земевладелците и обработващите земята плащат на Стражата да пази добитъка им и да им го връща, ако някой го открадне. Но ако Стражата язди на запад към Лаг Крюим, всички стада на изток са безпомощни, поне за известно време. Натам са земите на Грант, а Рупърт е един най-добрите крадци на добитък, който съм виждал. Животните го следват навсякъде, без да кажат и гък. И понеже за него тук няма повече забавления, вероятно му се е приискало разнообразие.

Самият Джейми сякаш не го свърташе на едно място и вървеше бързо. През шубраците се виеше еленова пътека, така че напредвахме лесно и не изоставах. След известно време излязохме на открито и можехме да ходим рамо до рамо.

- Ами Хоръкс? - попитах внезапно. Когато го чух да споменава градчето Лаг Крюим, си спомних за английския дезертьор и вестите от него. - Трябва там да се срещнете, нали?

Той кимна.

- Да. Но сега не мога да отида. Натам са тръгнали и Стражата, и Рандал. Твърде е опасно.

- А не може ли някой да отиде вместо теб? Или на никого не вярваш достатъчно?

Той ми хвърли поглед и се усмихна.

- Е, на теб, например. Не ме уби снощи, та предполагам, че мога да ти вярвам. Но се боя, че не можеш да отидеш сама до Лаг Крюим. Ако е нужно, Мърто ще отиде вместо мен. Но може да организирам и друго. Ще видим.

- Вярваш на Мърто, така ли? - Не хранех много топли чувства към дребния мърляв мъж, понеже той бе причината за настоящото ми положение, след като ме отвлече. Но между него и Джейми очевидно имаше здраво приятелство.

- О, да. Мърто ме познава цял живот. Втори братовчед на баща ми, мисля. Неговият баща ми е...

- Искаш да кажеш, че е Фрейзър - прекъснах го бързо. - Помислих, че е един от Макензи. Беше с Дугал, когато те срещнах.

Джейми кимна.

- Да. Когато реших да се върна от Франция, му изпратих вест да се срещнем на брега. -Усмихна се кисело. - Не знаех мога ли да вярвам на Дугал, защото не знаех дали той не се е опитал да ме убие. А и не ми се нравеше идеята да се срещам с неколцина Макензи сам. Не исках да се въргалям по вълните, ако това са имали предвид за мен.

- Разбирам. Значи не само Дугал вярва в свидетели.

Той кимна.

- Да, много полезно нещо са те.

Оттатък бърдото се простираха разкривени скали, надупчени и разтрошени от отдавна изчезнали ледници. Дъждовната вода изпълваше по-дълбоките кухини, а полски цветя и бодили гъсто обграждаха тези езерца и се отразяваха в спокойните води.

Лишени от живот, тези езерца осейваха пейзажа и представляваха капани за невнимателните пътешественици, които лесно биха могли да пропаднат в тях и да прекарат ужасна нощ в бърдото. Седнахме до едно от езерцата, за да закусим хляб и сирене. Навъртаха се птици - лястовици се спускаха над водата, за да пият, а дъждосвирци ровичкаха из пръстта за насекоми.

Подхвърлих им няколко трохи. Един дъждосвирец ги изгледа подозрително, но докато решаваше дали да опита, бърза лястовица му ги измъкна изпод човката. Дъждосвирецът разроши пера и се върна към търсенето си.

Джейми привлече вниманието ми към друга птица, която писукаше и влачеше крилото си, явно счупено.

- Сигурно някъде наблизо има гнездо - казах.

- Ето там. - Трябваше да ми го посочи неколкократно, преди да го забележа. Плитка кухина на открито, а четирите яйца вътре така се сливаха с покритите с листа брегове на езерцето, че примигнах и отново ги загубих от поглед.

Джейми взе съчка и избута едно от яйцата. Превъзбудена, майката изтича почти пред него. Той се отпусна на пети, неподвижен, и остави птицата да се щура насам-натам и да врещи. След това я улови със светкавично движение, а тя застина като парализирана.

Зашепна й нещо на келтски, като галеше с показалец меките шарени пера. Птицата приклекна в ръката му и не помръдна повече - дори отраженията в кръглите й черни очи бяха замръзнали.

Той внимателно я постави на земята, но дъждосвирецът не помръдна, докато Джейми не продума още нещо, след което бавно размаха ръка зад него. Дъждосвирецът подскочи и се стрелна сред плевелите. Джейми го изпроводи с поглед и се прекръсти.

- Защо направи това? - попитах.

- Какво? - Той се сепна, сякаш беше забравил, че съм там.

- Прекръсти се, когато пусна птицата. Запитах се защо.

Той сви рамене, леко смутен.

- Ами... стара история е. За зова на дъждосвирците и защо търчат така при гнездата си. -Посочи към другия край на езерцето, където друг дъждосвирец правеше същото. Известно време наблюдава разсеяно птицата. - Дъждосвирците носят душите на млади майки, умрели при раждане. - Отново ме погледна срамежливо. - Според приказката пищят и тичат покрай гнездата си така, защото не могат да повярват, че малките са се излюпили. Вечно скърбят за изгубената си рожба или търсят изоставени деца.

Той приклекна до гнездото и побутна яйцето, така че да застане както преди. След това остана клекнал, крепейки съчката на бедрата си, и се загледа във водите на езерото.

- Навик е, предполагам - каза той. - Започнах още като малък, когато чух историята за пръв път. Дори тогава не вярвах, че имат души, разбира се, но исках да покажа уважение... -

Вдигна глава към мен и се усмихна. - Толкова често съм го правил, че вече не се усещам. В Шотландия има много дъждосвирци. - Надигна се и хвърли съчката. - Да продължаваме. Искам да ти покажа нещо на върха на онзи хълм. - Той хвана лакътя ми, за да ми помогне да се изкатерим от вдлъбнатината, и поехме нагоре.

Бях чула какво казва на дъждосвиреца. Макар да владеех само няколко келтски думи, вече бях чула старото приветствие достатъчно пъти, за да знам какво значи. „Върви с Бога, майко“.

Млада майка, умряла при раждане. Оставила дете след себе си. Докоснах ръката му и той ме погледна.

- На колко си бил?

Той се поусмихна.

- На осем. Поне ме откърми.

Не продума повече и продължихме нагоре. Сега бяхме сред ниски възвишения, обрасли с пирен. Малко след това пейзажът се промени драстично и от земята изникнаха гранитни грамади, обградени от смокини и лиственици. Стигнахме до превала на един хълм и оставихме зад гърба си дъждосвирците и езерата им.

Слънцето напичаше и след час през гъстата растителност - въпреки че Джейми проправяше пътя - вече бях готова за почивка.

Намерихме сенчесто местенце в основата на една от грамадите. Напомняше ми малко на мястото, където бях срещнала Мърто - и където се бяхме разделили с капитан Рандал. При все това беше приятно. Джейми каза, че сме сами - познавало се по птичата песен край нас. Ако някой приближи, щяла да спре, макар че сойките и чавките щели да надигнат още повече глас.

- Винаги се крий в гора, сасенак - посъветва ме той. - Ако самата ти не се движиш много, птиците ще те известят бързо, щом някой приближи.

Посочи една от пищящите сойки на дървото над нас, след което погледите ни се срещнаха. Вцепенихме се, на ръка разстояние един от друг, ала не се докосвахме и почти не смеехме да дишаме. След известно време на сойката й писна от нас и отлетя. Джейми пръв отмести поглед, с почти незабележимо потреперване, сякаш му бе студено.

През плесента под папратите се подаваха рошавите шапчици на бели гъби. Джейми откъсна една от тях и прокара пръст по ресните, докато търсеше следващите си думи. Когато говореше внимателно, шотландският му акцент беше почти недоловим.

- Не искам да... така де... не възнамерявам да... - Усмихна се и направи жест на безпомощност. - Не исках да те обидя, като намекна, че имаш много опит с мъжете, това е. Но щеше да е глупаво да се преструвам, че не знаеш много повече от мен. Исках да попитам, това... обичайно ли е? Това между нас, когато те докосна, когато... си с мен? Винаги ли е така между мъж и жена?

Въпреки че му беше трудно да го изрази, го разбирах прекрасно. Не отклоняваше поглед, докато чакаше да отговора. Исках да извърна глава, но не можех.

- Често има нещо подобно - започнах, но трябваше да спра и да се прокашлям. - Но не. Това не е... обичайно. Нямам представа защо, но не е. Различно е.

Той се поотпусна, сякаш бях потвърдила нещо, което го терзаеше.

- И аз така си помислих. Не съм спал с жена преди, но, хм, съм докосвал жени. Не беше същото. Искам да кажа, прегръщал съм и съм целувал жени и... е. - Той махна с ръка на това, което щеше да каже. - Беше много приятно. Сърцето ми започваше да бие бързо, не ми стигаше въздухът и така нататък. Но изобщо не беше както когато те взимам в ръцете си и те целувам.

Очите му ми се сториха с цвета на езера и небеса, сини и бездънни.

Той докосна долната ми устна почти недоловимо.

- Започва по същия начин, но само миг по-късно - тихо рече той, - сякаш съм прегърнал пламък. - Докосването му стана по-уверено. Очерта устните ми с пръст и погали бузата ми. -И искам само да се хвърля в него и да изгоря.

Исках да му кажа, че допирът му изгаря и моята кожа, и моите вени пълни с течен огън. Но бях отвъд думи. Затворих очи и почувствах как пръстите му се придвижват по бузата и слепоочието ми, по врата и ухото ми, и потреперих, щом свали ръце на кръста ми и ме придърпа по-близо.

Джейми сякаш имаше точна представа накъде отиваме. Спря в основата на огромна канара, висока около седем метра и осеяна с по-малки каменни издатини и пукнатини. В тях се бяха загнездили шипкови храсти и вратига, чиито жълти цветчета се люшкаха над камъка. Джейми ме хвана за ръката и кимна към скалата пред нас.

- Виждаш ли стъпките там, сасенак? Можеш ли да се справиш? - И наистина, в камъка имаше относително ясно маркирани изпъкналости, под ъгъл спрямо повърхността на скалата. Някои бяха направо стъпала, а други - не повече от места, където да се захване някой мъх. Не можех да кажа дали са естествени, или някой е свършил работа по тях, но ми се струваха възможни за преодоляване, дори с пола като моята и тесен корсет.

На няколко пъти се подхлъзнах и здравата се стреснах, но Джейми вървеше зад мен и ме крепеше, а понякога ме побутваше, така че успях да изкача канарата. Спрях и се огледах. Гледката бе величествена. На изток се издигаше тъмна планина, а далеч на юг възвишенията преливаха в огромна гола пустош. Върхът на скалата всъщност беше вдлъбнат. В средата му имаше черен от сажди кръг. Виждаха се и останки от изгорели съчки. Значи не само ние го бяхме посетили.

- Знаеш това място отпреди, така ли?

До мен Джейми се наслаждаваше на захласа ми. Сви скромно рамене.

- О, да. Познавам повечето места по тези краища. Ела, тук може да седнеш и да гледаш към онази част от пътя, която завива край хълма.

Виждаше се и ханът, голям колкото детско кубче за игра. Край пътя, под дърветата, бяха привързани няколко коня - от тази далечина не бяха нищо повече от черни и кафяви петънца.

По канарата не растяха дървета и слънцето пареше по гърба ми. Седяхме заедно и поклащахме крака през ръба, докато си споделяхме една от бутилките бира, които Джейми предвидливо бе задигнал от кладенеца в двора на хана.

Единствените растения край нас бяха тези, които можеха да се вкоренят в тесните пукнатини и нищожната почва. В подветрената страна на канарата, близо до дланта ми, растяха няколко маргаритки и посегнах към една от тях.

Нещо леко избръмча, маргаритката изхвърча от стъблото си и падна на коляното ми. Взрях се глуповато в нея, опитвайки се да разбера какво се случва. Джейми обаче ме изпревари в осъзнаването и се хвърли по корем на скалата.

- Залегни! - извика той. Сграбчи ме за лакътя и ме издърпа до себе си. Притисната към мъха, видях току над лицето си стрела, която още трептеше в една цепнатина.

Застинах. Страхувах се дори да се огледам и се долепих още по-плътно до камъка. До мен Джейми бе толкова неподвижен, че можеше и той да е от камък. Дори птиците и насекомите сякаш бяха спрели да се суетят и въздухът тегнеше в очакване. Изведнъж Джейми се разсмя.

Седна и внимателно изтръгна стрелата от скалата. Перата й бяха от опашката на кълвач, а на сантиметър над тях бе опасана от синя лента.

Джейми постави стрелата до себе си, събра длани пред устата си и направи изненадващо добра имитация на зелен кълвач. Зачака. След миг от горичката под нас се дочу същия зов и Джейми се усмихна широко.

- Твой приятел? - попитах. Той кимна, без да сваля съсредоточен поглед от тесния път към върха на канарата.

- Хю Мънро, освен ако някой не е започнал да копира стрелите му

Почакахме още, но на пътеката не се виждаше никой.

- А - възкликна тихо Джейми и се извъртя. Точно тогава зад нас се подаде глава.

На главата разцъфна усмивка като от тиква на Вси светии, кривозъба и весела. Мъжът сияеше от удоволствие, че е успял да ни изненада. Самата глава имаше формата на тиква, а впечатлението се подсилваше от оранжево-кафявата обветрена и загрубяла кожа не само на лицето, но и на плешивото теме. Малко тикви обаче можеха да се похвалят с толкова гъста брада и яркосини очи. Къси, месести пръсти се вкопчиха в ръба на камъка и тиквата се показа в пълния си блясък.

Тялото пасваше добре на главата - приличаше на таласъм. Раменете бяха много широки, но прегърбени и склонени, едното много по-високо от другото. Един от краката също изглеждаше по-къс, така че мъжът накуцваше и подскачаше.

Мънро бе покрит с няколко слоя дрипи и бледочервеникав плат се подаваше през цепнатините в безформената дреха най-отгоре, приличаше на женски комбинезон.

Не носеше кожена торба на колана си - който и бездруго не бе повече от похабено въже, от което с главата надолу висяха два малки козинести трупа. Вместо това имаше кесия, с изненадващо добро качество, предвид останалата част от външния му вид. От ремъка се поклащаха най-различни метални предмети: религиозни символи, военни награди, нещо, което приличаше на стари копчета от униформи, вехти монети, пробити по средата, както и три-четири малки патинирани метални правоъгълника със странни знаци по тях.

Когато създанието прескочи няколко близки камъка, Джейми се изправи и двамата се прегърнаха братски. Потупаха се по гърбовете по странния начин, по който се поздравяват мъжете.

- И как е домът на Мънро? - попита Джейми, пристъпи назад и огледа приятеля си.

Мънро приведе глава и изкряка странно, ухилен. Вдигна вежди и кимна към мен, като размаха ръце в странно елегантен питащ жест.

- Съпругата ми - рече Джейми и се поизчерви, странна смесица от стеснителност и гордост. - само от два дни сме женени.

Мънро се усмихна още по-широко, изпълни извънредно сложен и грациозен поклон, който включваше докосване на глава, сърце и устни, и го завърши в почти хоризонтално положение на земята в краката ми. След тази впечатляваща маневра скочи като акробат и отново тупна Джейми по гърба, за да го поздрави.

Последва изумителен балет от жестове с ръце от страна на Мънро, който сочеше към себе си, след това надолу към гората, към мен, отново към себе си - хореографията бе толкова сложна, че не можех да се ориентирам в последователността им, камо ли в смисъла. И преди съм виждала „говора“ на глухоням, но никога толкова майсторски изпълнен.

- Така ли било? - възкликна Джейми и на свой ред го плесна по гърба. Нищо чудно, че мъжете развиват висок праг на болката. Постоянно се млатят.

- И той е женен - обясни ми Джейми. - Преди шест месеца, за вдовица. Е, добре де, за дебела вдовица - поправи се в отговор на жеста на Мънро, - с шест деца, живее в село Дъблеърн.

- Колко хубаво - отвърнах любезно. - Е, поне няма да гладуват. - Посочих зайците на колана му.

Мънро веднага отвърза единия и ми го подаде с такова доброжелателство, че се почувствах длъжна да го приема с усмивка. Вътрешно се надявах да не ме полазят бълхи от животното.

- Сватбен подарък - каза Джейми. - И много навреме, Мънро. Трябва да ни позволиш да ти върнем услугата.

Джейми вдигна една бирена бутилка от мъха и му я подаде.

След като учтивостите приключиха, всички седнахме, за да си поделим последната бира. Джейми и Мънро разменяха новини и клюки без особени трудности, макар само единият да говореше.

Аз почти не участвах в разговора, защото не можех да следя знаците на Мънро, макар Джейми да се постара да ми превежда.

В един момент Джейми посочи с палец четвъртитите парчета олово по ремъка на Мънро.

- Официално ли е вече? - попита. - Или само когато дивечът е малко?

Мънро закима енергично.

- Какво е това? - попитах аз.

- Габерлунджита.

- Дума да няма. Извинявай, че попитах.

- Габерлунджито е разрешително за просия, сасенак - обясни Джейми. - Само в границите на съответната енория и само в деня, когато просенето е разрешено. Всяка енория си има собствен символ, така че просяците да не се възползват твърде много.

- Е, системата явно позволява гъвкавост - отбелязах, поглеждайки към четирите оловни парчета на Мънро.

- Мънро е специален случай. Турците го заловили в морето. Много години бил гребец в галера, а след това роб в Алжир. Там загубил езика си.

- Отрязали са го? - Леко ми призля.

Джейми не изглеждаше много повлиян от краткия си разказ, но явно с Мънро се познаваха от много години.

- О, да. И му счупили крака. И гръбнака, нали, Мънро? Не - поправи се след поредица жестове от Мънро, - гръбнакът бил случайност, скочил от стена в Александрия. Стъпалата му обаче са от турците.

Не исках да знам, но и Мънро, и Джейми умираха да ми кажат.

- Добре - примирих се. - Какво е станало със стъпалата му?

С нещо като гордост Мънро свали очуканите си дървени обувки и чорапите и ми показа широките си стъпала с дебела, груба кожа, по която лъскави белези се редуваха с ярки червени петна.

- Вряло олио - каза Джейми. - Така карат заловените християни да се похамеданчат.

- Изглежда много ефективен метод - отбелязах аз. - Затова ли няколко енории му дават правото да проси? За да го компенсират за изпитанията му в името на Христовата вяра?

- Точно така. - Джейми явно бе доволен, че бързо съм схванала ситуацията. Мънро изрази възхищението си с още един дълбок поклон, последван от много изразителна, ако и не особено деликатна върволица от жестове, които вероятно, наред с всичко останало, хвалеха и външния ми вид.

- Благодаря, друже. Да, много се гордея с нея. - Когато видя вдигнатите ми вежди, Джейми тактично обърна Мънро с гръб към мен, за да не виждам жестовете му - Сега, кажи ми какво става в селата?

Двамата се приближиха един до друг и продължиха странния си разговор още по-напрегнато. Понеже ролята на Джейми се изчерпваше най-вече със сумтене и заинтересувани възклицания, не разбрах за какво си говорят и се заех да разглеждам странните малки скални растения.

Преди да приключат и Мънро да се приготви за тръгване, бях събрала пълен джоб очанка и росен. С последен поклон към мен и потупване по гърба на Джейми той се затътри към ръба на скалата и се скри толкова бързо, колкото един от бракониерстваните му зайци би се скрил в дупката си.

- Имаш интригуващи приятели.

- О, да. Приятен човек е Хю. Миналата година го придружих на лов, заедно с още неколцина. Откакто е официален просяк е сам, но пък снове из енориите - знае всичко, което се случва между Адраг и Честхил.

- Включително и къде се намира Хоръкс?

Джейми кимна.

- Да. И ще му занесе вест, за да смени мястото на срещата.

- И така ще надхитриш Дугал - отбелязах. - Ако е възнамерявал да те изнудва с Хоръкс.

Той кимна и ъгълчето на устата му се изкриви в усмивка.

- Да, може да се каже.

Когато стигнахме хана, беше почти време за вечеря. Този път обаче големият черен кон на Дугал и тези на петимата останали бяха в двора и дъвчеха слама.

Дугал беше в хана и отмиваше прахта от пътя с горчива бира. Кимна ми и се завъртя, за да поздрави племенника си. Вместо да продума обаче, остана извърнат, почти в профил към Джейми, и го изгледа питащо.

- А, ето какво - каза накрая, с доволния тон на човек, който е решил сложна загадка. -

Досетих се на какво ми напомняш, момко.

Обърна се към мен и ми довери:

- Виждала ли си червен елен в края на размножителния период, моме? Горкото животно не може да яде и да спи няколко седмици, защото няма време покрай схватки с другите елени и работата върху кошутите. В края на периода са кожа и кости. Очите им - хлътнали в черепа, а единственото, което не трепери от изнемога, е...

Последното се изгуби в бурен смях, а Джейми ме отведе горе. Не слязохме за вечеря.

Много по-късно, почти заспала, усетих ръката му през кръста си и топлия му дъх по врата си.

- Спира ли някога? Това да те искам? - Дланта му намери гърдата ми. - Дори когато току-що сме го направили, те искам толкова много, че гърдите ме стягат и пръстите ме болят от желание да те докосна отново.

Той обхвана лицето ми с длани в тъмното и с палци погали веждите ми.

- Когато те държа в ръце и усетя как трепериш и чакаш да те обладая... Боже, искам да те задоволявам, докато извикаш отново и отново. И когато сме правили любов, имам чувството, че съм ти дал душата си.

Той се претърколи върху мен, разтвори краката ми и потрепна, когато влезе. Позасмя се.

- Да, и аз съм поожулен. Искаш ли да спра? - Обвих крака около хълбоците му в отговор и го придърпах по-близо.

- Искаш ли да спреш? - попитах го.

- Не. Не мога.

Засмяхме се и се заклатушкахме, докато устните и пръстите ни докосваха телата ни в тъмното.

- Разбирам защо за Църквата това е тайнство - замечтано промълви Джейми.

- Това ли? - Сепнах се. - Защо?

- Е, поне е свещено. Чувствам се като самия Бог, когато съм в теб.

Засмях се толкова силно, че той почти излезе. Спря и ме стисна за раменете, за да спра да се треса.

- Какво е толкова смешно?

- Странно ми е да си представя как Бог прави това.

Джейми продължи:

- Е, ако Бог е направил човека по Свой образ и подобие, би трябвало да има и член. -Разсмя се и изгуби ритъма си. - Макар че не ми приличаш много на Света Дева Мария, сасенак.

- Защо?

- Ако няма да ми позволиш да го извися, ще трябва да изтърпиш низката ми природа. Ще съм звяр. - Той ме ухапа по врата. - Кон ли да съм, мечка или куче?

- Таралеж.

- Таралеж? И как точно правят любов таралежите? - попита той.

Не, помислих си. Няма. Няма. Но го направих.

- Много внимателно - отвърнах през хилеж. Сега щях да разбера колко точно е стар вицът.

Джейми се сви на кълбо, хриптейки от смях. Накрая се изтърколи на пода и се изправи на колене. Затърси кутията с кремък на масата. Той припламна като червен въглен сред мрака на стаята, когато фитилът прихвана и разцъфна светлина.

Отпусна се в края на леглото и ми се ухили, докато аз още се превивах от кикот на възглавницата. Той потърка лице с опакото на дланта си и доби уж сурово изражение.

- Добре, жено. Виждам, че е дошло времето да упражня властта си на съпруг.

- О, така ли?

- Да. - Той се спусна напред, сграбчи бедрата ми и ги разтвори. Изписках и се опитах да се примъкна нагоре по леглото, по-далеч от него.

- Не, не го прави!

- Защо не? - Той ме гледаше измежду краката ми. Стискаше здраво бедрата ми, за да не опитам отново да ги затворя. - Кажи ми, сасенак. Защо не искаш? - Потърка брадичка във вътрешната част на бедрото ми, а двудневната му брада драскаше нежната кожа. - Бъди честна. Защо не?

Одраска и другото бедро, а аз заритах и зашавах бясно, за да се измъкна.

Извърнах лице във възглавницата, хладна под пламналата ми буза.

- Е, не знам - измърморих, - не мисля, че... е, боя се, че не... не знам дали е удобно...

Гласът ми заглъхна смутено. Между краката ми Джейми се размърда, надигна се. Постави ръце около хълбоците ми, подпря буза на бедрото ми и се смя, докато бузите му се насълзиха.

- Исусе Христе, сасенак - успя да смотолеви, - не знаеш ли какво е първото нещо, което се прави, когато опознаваш нов кон?

- Не - отвърнах, напълно объркана.

Той вдигна ръка и ми показа опакото на дланта си.

- Потъркваш си ръката в носа на животното, за да може да те помирише и да свикне с теб, така че да не се плаши. - Надигна се на лакти и ме изгледа над корема и гърдите ми. - Това трябваше да сториш и с мен, сасенак. Трябваше още от самото начало да натъркаш лицето ми между краката си. Тогава нямаше да съм толкова плашлив.

- Плашлив!

Той сниши лице и нарочно го потърка напред и назад, като пръхтеше и се преструваше на кон. Извих се и го изритах в ребрата, но без резултат. Накрая притисна бедрата ми едно към друго, после към леглото и вдигна глава.

- Сега стой мирна.

Чувствах се на показ, накърнена, безпомощна - и сякаш щях да се разпадна. Дъхът на Джейми по кожата ми бе ту хладен, ту топъл.

- Моля те - промълвих, макар да не знаех дали имам предвид „моля те, спри“, или „моля те, продължавай“. Нямаше значение - той не възнамеряваше да спира.

Съзнанието ми се разглоби на отделни усещания: грубия лен на възглавницата и избродираните по нея релефни цветя; мирисът на горящото в лампата масло, смесен с по-слабия аромат на печено говеждо и бира и още по-слабия аромат на полуувехналите в чашата цветя; хладната дъска на стената до левия ми крак, здравите ръце на хълбоците ми. Усещанията се завихриха и сляха зад клепачите ми в слънце, което се разрасна, смали и накрая експлодира безшумно, като ме остави в топъл, пулсиращ мрак.

Смътно и отдалеч дочух проскърцване - Джейми присядаше.

- Е, така е по-добре - чу се глас, който се задъхваше между думите. - Трябват си малко усилия, за да те подчини човек.

Леглото проскърца отново, когато той премести тежестта си, и усетих как отново разтваря краката ми.

- Не си толкова отпусната, колкото изглеждаш, надявам се? - Гласът се приближаваше. Извих гръб с нечленоразделен звук, когато изключително чувствителната тъкан бе разделена с подновена сила.

- Исусе - изрекох.

В ухото ми някой се позасмя.

- Казах само, че се чувствам като Бог, сасенак - промълви той. - Не съм казал, че съм. По-късно, когато на светлината на изгряващото слънце лампата слабееше, се надигнах от унеса си и чух Джейми да казва:

- Спира ли някога, Клеър? Желанието?

Облегнах се на рамото му

- Не знам, Джейми. Наистина не знам.

18. НАПАДАТЕЛИ СРЕД СКАЛИТЕ

Какво каза капитан Рандал? - попитах.

С Дугал от едната страна и Джейми от другата, пътят едва стигаше за трите коня в редичка. От време на време някой трябваше да забавя или да забързва, за да не се оплете в растителността, която заплашваше да превземе пътечката.

Дугал хвърли поглед към мен, после напред, за да изведе коня си покрай голяма скала. По лицето му бавно се изписа злорада усмивка.

- Не беше особено доволен - започна той. - Макар че не знам дали да ти казвам точните му думи. Навярно и вашата търпимост към лошия език си има граници, госпожо Фрейзър.

Пропуснах край ушите си язвителния тон на последното му обръщение, както и скритата в него обида, но Джейми изпъна гръб.

- Надявам, че няма да предприеме нищо, за да промени положението? - попитах. Въпреки уверенията на Джейми, ми се привиждаха драгуни в кървавочервени мундири, които ни връхлитат от храстите, избиват шотландците и ме отвличат, за да ме разпита Рандал в бърлогата си. Също така със страх подозирах, че техниките на разпит на капитана са, да го кажем, изобретателни.

- Не би трябвало - отвърна нехайно Дугал. - Има повече грижи от измъкнала се жена, без значение колко е хубава. - Той повдигна вежда и ми се поклони леко, сякаш комплиментът бе извинение. - А и има достатъчно здравомислие, за да не гневи Колъм, като отвлече племенницата му - довърши.

Племенница. По гръбнака ми пробяга тръпка въпреки топлото време. Племенница на главатаря на Макензи. А и племенница на бойния главатар на Макензи, който яздеше така спокойно до мен. От другата страна на фамилията бях свързана с лорд Ловат, главатар на Фрейзър, с абата на влиятелен френски манастир и кой знае колцина още от бащиния клан на Джейми. Навярно Джон Рандал наистина не би посмял да ме гони. Каквато и да беше идеята на цялата абсурдна организация на нещата.

Скришом хвърлих поглед към Джейми, който яздеше пред нас, изпънал гръб като фиданка на елша, а косата му светеше като шлем от полиран метал.

Дугал последва погледа ми.

- Можеше да е и по-зле, нали? - каза и повдигна вежда иронично.

Две нощи след това бяхме направили бивак на едно голо поле, до няколко странни каменни издатини, изронени и оформени от глетчери. Бяхме пътували дълго и бяхме яли по седлата, така че всички нямаха търпение да спрем, за да си сготвим вечеря. По-рано бях опитала да предложа помощта си в готвенето, но мълчаливият мъж, който се занимаваше с това, ми отказа.

По-рано сутринта един от мъжете беше убил сърна и вечеряхме вкусен дивеч с ряпа, лук и каквото друго се намираше сред растителността край нас. Натъпкани и доволни, се отпуснахме край огъня, заслушани в истории и песни. Изненадах се, когато разбрах, че дребният Мърто, който рядко си отваряше устата, притежава прекрасен чист тенор. Трудно го убедихме да запее, но резултатът си струваше. Примъкнах се към Джейми, за да намеря удобно място за сядане на гранита. Бяхме направили бивака на ръба на камениста издатина, където широк къс червеникав гранит ни даваше възможност да накладем огън, а скалите отзад ни помагаха да скрием конете. Когато попитах защо не спим на по-удобната трева на открито, Нед Гауън ми каза, че наближаваме южната граница на земите на Макензи - което значи близо до териториите и Грант и Чизълм - и добави, като се взираше в залеза:

- Съгледвачите на Дугал казват, че няма следа от никого наоколо, но не се знае. По-добре така, отколкото да съжаляваме.

Когато Мърто спря да пее, Рупърт заразказва истории. Липсваше му майсторството на Гуилин, но пък знаеше безброй истории за феи, призраци, таннасг - злите духове, - както и за други обитатели на планините, например водните коне. Тези създания, доколкото разбрах, живеели в почти всички водни басейни, особено по бродовете, макар много от тях да се криели в езерните дълбини.

- Има едно място в източния край на Лох Гарв - каза той и завъртя очи, за да се увери, че всички го слушат, - което никога не замръзва. Водата винаги е черна, дори когато всичко друго е сковано в лед, защото там е коминът на водния кон.

Водният кон на Лох Гарв, като мнозина от вида си, откраднал млада девойка, дошла да си напълни стомните. Отнесъл я в дълбините на езерото, за да му бъде съпруга. Горко на всекиго, мъж или жена, който попадне на красив кон край водата и реши да го яхне, защото след това няма да може да слезе. Конят ще пристъпи във водата, ще се превърне в риба и ще се гмурне в дълбините, а клетият ездач ще е обречен.

- Под водата водният кон има само зъби на риба - каза Рупърт и зашава с длан като риба -и се храни с охлюви, водорасли и други студени, влажни неща. Кръвта му е студена като мястото, където живее, и не му трябва огън, но огънят на една човешка жена е нещо друго.

Той ми смигна и ме изгледа мръснишки за всеобщо веселие. Продължи:

- Жената на водния кон мръзнела и гладувала в новия си дом под вълните, не се влюбила до уши в начина си на живот и охлюви и водорасли за вечеря. И понеже водният кон бил добряк, отишъл до брега на езерото, при един човек, когото знаели като строител. Идва мъжът при реката и вижда прекрасния златист кон със сребърна юзда, цял грейнал на слънцето -разбира се, не устоял и се качил. Водният кон го повлякъл във водата, към студения си дом. И казал на строителя, че ако иска да е свободен, трябва да построи хубаво огнище и комин, за да може жена му да си грее ръцете и да си пържи рибата.

Подпирах глава на рамото на Джейми, унасях се приятно и очаквах с нетърпение да стане време за лягане, дори върху одеяло, постлано върху камъка. Ненадейно тялото му се напрегна. Постави длан на врата ми, предупреждавайки ме да не мърдам. Огледах бивака, но не забелязах нищо - въпреки това напрежението се носеше от човек на човек като по въздуха.

Рупърт хвърли бърз поглед към Дугал, но продължи с историята си:

- И строителят нямал избор, та сторил, каквото му наредили. Водният кон спазил обещанието си и върнал мъжа на брега до дома му А съпругата на водния кон вече имала къде да се сгрее и била щастлива и сита с пържена риба. А водата никога не замръзва в източния край на Лох Гарв, защото топлината от комина на водния кон топи леда.

Рупърт седеше на скала, извърнат леко към мен. Докато говореше, се наведе, уж за да се почеше по крака. Сграбчи ножа от земята и го прехвърли в скута си, където го скри в гънките на поличката си.

Примъкнах се по-близо и придърпах главата на Джейми към себе си, наглед любвеобилно.

- Какво има? - попитах.

Той стисна леко ухото ми със зъби и прошепна:

- Конете са неспокойни. Наблизо има някого.

Един от мъжете се изправи и отиде до ръба на скалата, за да се облекчи. Когато се върна, седна на друго място, до един от отговорниците по добитъка. Друг мъж се взря в казана и си взе още едно парче дивеч. Из целия бивак започна недоловимо за външен човек движение, докато Рупърт говореше.

Разбрах, че мъжете се придвижват към оръжията си. Всички спяха с камите си, но обикновено оставяха мечовете, пистолетите и кръглите кожени щитове на малки купчинки по краищата на лагера. Пистолетите на Джейми бяха на земята, заедно с меча му, само на метър-два от него.

Отблясъците от огъня играеха по инкрустираното острие. Макар пистолетите му с нищо да не се отличаваха от тези на останалите, едноръчният му меч и двуръчният клеймор бяха специални. Беше ми ги показал по време на една от спирките ни, обръщайки любящо остриетата в ръце.

Клейморът бе внимателно увит в плат - стърчеше само огромната му Т-образна дръжка, внимателно обработена с шкурка за по-добър захват. Бях опитала да го вдигна и почти го изпуснах. Джейми ми каза, че тежи шест-седем килограма.

Клейморът бе мрачен и смъртоносен на вид, но едноръчният меч бе изящен и красив. Беше два пъти по лек от по-големия меч и по острието му от синкава стомана се извиваха ислямски знаци, чак до куполовидния ефес, емайлиран в синьо и червено. Бях виждала Джейми да го използва в тренировки, първо с дясната ръка срещу един от пазачите, след това с лявата срещу Дугал. Беше великолепна гледка, бърз и уверен, с грация, която само изглеждаше по-впечатляваща заради размерите му Устата ми пресъхна, когато се замислих как би изглеждало това в истинска битка.

Той се наклони към мен и ме целуна нежно под брадичката, като се възползва да обърне леко главата ми към една от каменните грамади.

- Скоро, струва ми се - промълви и ме целуна старателно. - Виждаш ли малкия отвор в скалата? - Виждах го, по-малък от метър, оформен от две големи парчета камък, подпрени едно на друго.

Обхвана лицето ми с ръка и зарови нос във врата ми.

- Когато ти кажа, скрий се там и не излизай. Носиш ли камата?

Бе настоял да взема камата, която ми подхвърли онази вечер в хана, въпреки възраженията ми. Нямах нито умението, нито желанието да я използвам. Но Дугал бе прав - Джейми беше много упорит.

Затова камата бе в един от дълбоките джобове на роклята ми. След като един ден търпях дискомфорта от тежестта й на бедрото си, вече не й обръщах почти никакво внимание. Той прокара ръка по крака ми, за да провери дали оръжието още е там.

Вдигна глава като котка, надушила нещо във вятъра. Хвърли поглед към Мърто, а след това надолу към мен. Дребният мъж не даде никакъв знак в отговор, но се изправи и се протегна старателно. Когато седна, беше с два метра по-близо.

Зад нас един от конете изцвили неспокойно. Сякаш по сигнал, онези наизскачаха с крясъци по скалите. Не бяха нито англичани, както се боях, нито бандити. Шотландци, крещящи като зли духове. Грант или може би Кембъл.

Запълзях към скалите. Ударих си главата и си ожулих коленете, но успях да се наместя в малката кухина. Сърцето ми блъскаше. Затършувах бясно за камата, като почти се намушках, докато я извадя. Нямах представа какво да правя с нея, но се чувствах по-добре, като я стисках в ръце. В дръжката бе инкрустиран малък полускъпоценен камък и издатината ми даваше някакво спокойствие - поне държах оръжието от правилния край.

Битката бе толкова хаотична, че отначало нямах представа какво се случва. Малкото открито пространство гъмжеше от крещящи мъже, които се блъскаха, търкаляха се и търчаха напред-назад. За щастие убежището ми бе в края на главната схватка, така че засега бях в безопасност. Огледах се и зърнах дребна, приклекнала наблизо фигура, скрита в сенките до моята скала. Стиснах камата по-здраво, но почти веднага осъзнах, че е Мърто.

Значи затова Джейми беше погледнал към него. Мърто трябваше да ме пази. Не виждах самия Джейми никъде. По-голямата част от битката се случваше при скалите и в сенките около каруците.

Разбира се, това като нищо можеше да е целта на нападението - каруците и конете. Нападателите бяха добре организирани, въоръжени и охранени. Ако бяха Грант, може би търсеха плячка или отмъщение за откраднатите преди няколко дни от Рупърт говеда. Когато Дугал разбра за това, бе леко раздразнен - не заради набега на Рупърт, а защото според него добитъкът щеше да ни забави. За щастие беше успял да се отърве от тях почти веднага, на малък пазар в едно от селата.

Скоро стана ясно, че нападателите не ги е грижа толкова за хората в групата ни, колкото за конете и каруците. Един-двама успяха. Присвих се, когато неоседлан кон прескочи огъня и изчезна в мрака, докато връз него се друсаше мъж, вкопчен в гривата му

Още двама-трима избягаха пеша, стиснали торби със зърно и погнати от вбесени мъже Макензи, които псуваха на келтски. Ако се съдеше по звуците, набегът приключваше. След това голяма група се оказа близо до огъня и битката отново се разрази.

Струваше ми се сериозна - бляскаха остриета, а мъжете повече сумтяха и хриптяха, отколкото викаха. Накрая успях да се ориентирам. Джейми и Дугал се биеха гръб в гръб в самия център на тълпата. И двамата държаха мечовете си с лявата ръка, а камите - с дясната, и ги използваха щедро.

Бяха обградени от четирима или петима - сред сенките не можех да съм сигурна, - с къси мечове, макар един да носеше на колана си голям едноръчен меч, а на коланите на поне още двама се поклащаха пистолети.

Явно искаха Дугал или Джейми, или и двамата. За предпочитане живи. Сигурно за откуп. Затова използваха малки мечове, за да ги ранят, а не да ги убият.

Дугал и Джейми нямаха такива скрупули и действаха с мрачна ефикасност. Разположени така, всеки можеше да покрива слабата страна на другия. Но докато гледах как Дугал върти камата с дясната си ръка, реших, че „слаба страна“ не е много добро описание.

Целият този сумтящ, псуващ и олюляващ се безпорядък от хора се приближаваше. Притиснах се колкото можех по-назад, но пролуката бе дълбока едва половин метър. С крайчеца на окото си долових движение. Мърто бе решил да се включи по-активно.

Почти не можех да откъсна ужасен поглед от Джейми, но забелязах как дребният мъж бавно извади пистолета си. Провери внимателно стрелковия механизъм, обърса оръжието в ръкава си, подпря го на предмишницата си и зачака.

И чакаше. Треперех от страх за Джейми, който беше зарязал финеса в името на яростните удари, като отбиваше атаките на двамината срещу себе си само с гола ярост. Защо, по дяволите, Мърто не стреляше? Умът ми работеше трескаво. И разбрах. И Джейми, и Дугал пречеха на изстрела. Спомних си, че пистолетите като този на Мърто не бяха особено точни.

Предположението ми се потвърди в следващата минута, когато неочаквана атака на един от мъжете улучи Дугал в китката. Острието поряза цялата му предмишница и той падна на коляно. Джейми отдръпна меча си и направи две бързи крачки назад, по-близо до чичо си. Така стоеше с гръб към скалата, а Дугал бе приклекнал настрани и острието на Джейми можеше да го закриля. Нападателите пък оформяха стена между тях и нас, на лесен прицел за Мърто.

Отблизо трясъкът на пистолета ми се стори ужасно силен. Нападателите се стреснаха, особено улученият. Той остана неподвижен за миг, тръсна глава, сякаш объркан, и много бавно седна. После се отпусна назад и се претърколи по лекия наклон, право в гаснещите въглени на огъня.

Джейми се възползва от момента, за да избие меча от ръката на един от другите. Дугал отново скочи на крака и Джейми се отмести встрани, за да му даде пространство. Един от бойците се отказа от схватката и се втурна да вади ранения си другар от жаравата. Но и така оставаха трима, а Дугал беше ранен. Кръвта му капеше черна по скалата, докато стискаше меча си.

Вече бяха достатъчно близо, за да отличавам изражението на Джейми, спокойно, съсредоточено, погълнато от тържеството на схватката. Ненадейно Дугал му извика нещо. Джейми откъсна поглед от лицето на противника си за част от секундата и го стрелна надолу Вдигна го, точно навреме, за да не го прониже другият, приведе се встрани и заби меча си.

Мъжът насреща му се взря изненадан в меча, щръкнал от крака му. Докосна острието озадачен, хвана го и го издърпа.

Излезе лесно, раната навярно не беше дълбока. Онзи още изглеждаше объркан и вдигна глава, като че ли да попита защо.

Нададе уплашен вой, пусна меча си и избяга, куцукайки. Стреснати, другите двама също погледнаха към Джейми, обърнаха се и побягнаха. А Джейми ги гонеше като прииждаща лавина. Беше успял да измъкне клеймора от плата и го размахваше в чудовищна дъга. С него бе и Мърто, който крещеше на келтски и размахваше меча и презаредения пистолет.

След това нещата приключиха бързо. Малко по-късно групичката на Макензи се събра, за да оцени щетите.

Не бяха големи - два откраднати коня и три торби зърно. Отговорниците по животните и стоката спяха при товара и бяха предотвратили допълнително плячкосване, а пазачите се бяха справили с конекрадците. Най-голямата загуба сякаш бе един от мъжете.

Отначало помислих, че е бил ранен или убит, но останалите претърсиха района и не успяха да го открият.

- Отвлечен - мрачно рече Дугал. - Мътните го взели, откупът ще ми струва месечен приход.

- Можеше и по-зле да е - отвърна Джейми, докато бършеше лице в ръкава си. - Помисли какво щеше да се случи, ако бяха взели теб!

- А ако бяха взели теб, момко, щях да им кажа да си те задържат и можеше да си смениш името на Грант - отвърна Дугал, но всеобщото настроение вече се бе поразведрило.

Извадих кутийката с медицински принадлежности и подредих ранените по ред на спешност. С радост установих само леки поражения. Раната на ръката на Дугал бе най-тежка.

Нед Гауън цял грееше от жизненост, все още толкова опиянен от вълнението на схватката, че почти не обръщаше внимание на зъба, избит от зле насочен удар с дръжката на кама. Беше запазил обаче достатъчно присъствие на духа да го закрепи под езика си.

- За всеки случай, знаеш - обясни, като го изплю в дланта си. Коренът не бе счупен и празното място още кървеше леко, затова рискувах и притиснах зъба обратно. Дребният мъж пребледня, но не издаде звук. Изплакна уста с уиски, за да дезинфекцира мястото и предвидливо преглътна.

Незабавно бях привързала раната на Дугал и когато я открих, установих, че кръвта на практика е спряла. Разрезът бе чист, ала дълбок. Жълтеникаво ръбче мазнина се подаваше от края на зейналата рана, която достигаше поне на три сантиметра навътре в мускула. Не бяха разкъсани големи кръвоносни съдове, но се налагаше шев.

Единственото нещо, подобно на игла, се оказа здраво тънко шило, с което отговорниците по добитъка поправяха хамути. Изгледах го със съмнение, но Дугал просто протегна ръка и извърна поглед.

- По принцип не ми пречи кръвта - обясни той, - но не ми се нрави да гледам своята.

Докато работех, той седеше на скалата и стискаше зъби толкова здраво, че мускулите на челюстта му подскачаха. Нощта хладнееше, но от високото му чело струеше пот. В един момент учтиво ме помоли да спра за миг, обърна се и спретнато повърна зад скалата. После продължих.

За щастие един ханджия беше изплатил рентата си за това тримесечие с буре уиски и сега то ни дойде доста добре. Дезинфекцирах с него някои от отворените рани, после оставих пациентите си да се самолекуват както сметнат за добре. След като приключих, приех предложената ми чаша. Пресуших я с удоволствие и доволно се отпуснах на одеялото си. Луната захождаше, а аз треперех, наполовина от случилото се и наполовина от студ. Усещането бе прекрасно - Джейми да легне и да ме прегърне до голямото си топло тяло.

- Дали ще се върнат? - попитах, но той поклати глава.

- Не, бяха Малкълм Грант и двете му момчета. Улучих по-голямото в крака. Досега са се прибрали и спят - отвърна той. Погали ме по косата и ми каза нежно: - Страхотна работа свърши тази вечер, моме. Гордея се с теб.

Претърколих се и го прегърнах през врата.

- Не толкова, колкото аз се гордея с теб. Беше невероятен, Джейми. Никога не съм виждала нищо подобно.

То изсумтя пренебрежително, но знаех, че е доволен от комплимента.

- Само някакъв си набег, сасенак. Правя тези неща от четиринайсетгодишен. Това са само закачки, знаеш. По-различно е, когато този срещу теб наистина иска да те убие.

- Закачки - повторих слабо. - Да, големи закачки.

Той ме пристегна в прегръдката си, а една от галещите му ръце се промъкна надолу и започна да повдига полата ми. Явно вълнението от битката се превръщаше в друг вид вълнение.

- Джейми! Не тук! - възкликнах и се отдръпнах.

- Уморена ли си, сасенак? - попита ме загрижено. - Не се тревожи. Няма да трае дълго.

Вече действаше и с двете си ръце.

- Не! - отвърнах, усещайки остро присъствието на двайсетимата само на метри край нас. -Не съм уморена, просто...

Ахнах, когато ръката му намери пътя между краката ми.

- Боже - прошепна той. - Влажно е като водорасло.

- Джейми! До нас спят двайсет души!

- Няма да спят още дълго, ако все така говориш.

Той се претърколи върху мен и ме притисна върху скалата. Коляното му се намърда между бедрата ми и започна леко да се движи напред-назад. Краката ми отмаляха. Двайсет и седем години благоприличие не можеха да се мерят с няколкостотин хиляди години инстинкт. Макар умът ми да се противеше да бъда обладана върху скала до неколцина спящи войници, тялото ми очевидно се смяташе за плячка и с нетърпение искаше да приключи формалностите по капитулацията. Той ме целуна, дълго и дълбоко, а езикът му шареше неспокойно в устата ми.

- Джейми - пъшках. Той вдигна поличката си и притисна дланта ми към себе си.

- Исусе, мамка му - рекох впечатлена. Благоприличието ми загуби поредната битка.

- Боят винаги много ме възбужда. Искаш ме, нали? - попита той и се отдръпна, за да види реакцията ми. Изглеждаше безсмислено да го лъжа, предвид всички доказателства. Бе твърд като железен прът върху бедрото ми.

- Ами... да... но...

Той ме стисна за раменете.

- Тихо, сасенак - рече властно. - Няма да отнеме дълго.

Не отне. Свърших още след първия мощен тласък - дълги, разтърсващи спазми. Впих пръсти в гърба му и останах така, захапала плата на ризата му, за да сподавя стенанията си. След по-малко от десетина тласъка усетих как се свиват тестисите му, а след това и собствения му топъл прилив. Бавно се отпусна настрани и се изтегна разтреперан.

Кръвта още биеше в ушите ми, ехо на отслабващите пулсации между краката ми. Дланта на Джейми бе върху гърдите ми, отпусната и тежка. Завъртях глава към смътния силует на часовоя, който се подпираше на скала оттатък огъня. Тактично ни бе обърнал гръб. С лек шок установих, че не съм смутена. Зачудих се сънено дали ще ме е срам на сутринта, а след това рязко спрях да се чудя.

На сутринта всички се държаха както винаги, макар и да се движеха малко сковано от битката и от спането на скалите. Мъжете бяха жизнерадостни, дори ранените.

Настроението се подобри допълнително, когато Дугал ни уведоми, че ще пътуваме едва до малкия лес, който виждахме от ръба на скалната платформа. Там щяхме да напоим конете и да ги пуснем да пасат. Щяхме и да си починем. Зачудих се дали промяната в плана ще има ефект върху срещата на Джейми с тайнствения Хоръкс, но той ми изглеждаше необезпокоен за момента.

Над нас висяха облаци, но още не валеше и бе топло. Когато устроихме новия бивак, се погрижихме за конете и проверих наново ранените. Всички бяха свободни да спят по тревата, да ловуват дивеч, да ловят риба или просто да се разтъпчат след няколкодневната почти непрестанна езда.

Седях под дървото и разговарях с Джейми и Нед Гауън, когато един от пазачите дойде и подхвърли нещо в скута на Джейми. Беше камата ми.

- Твоя ли е, момко? - попита. - Намерих я сред скалите сутринта.

- Сигурно съм я изпуснала насред вълнението - рекох. - И по-добре. Нямам представа какво да правя с нея. По-скоро ще намушкам себе си, отколкото някого другиго.

Нед изгледа строго Джейми над очилата си.

- Дал си й нож и не си я научил как да си служи с него?

- Нямаше време, при онези обстоятелства - отвърна отбранително Джейми. - Но Нед е прав, сасенак. Трябва да се научиш да боравиш с оръжия. Не се знае какво може да се случи на пътя, както разбра снощи.

И така, той ме завлече насред поляната и започнаха уроците. Неколцина от останалите се заинтригуваха и когато видяха какво прави, се включиха със съвети. За нула време се сдобих с десетина учители, които се караха по въпроси на техниката. След доста продължителни приятелски спорове се съгласиха, че Рупърт навярно е най-добър с камата, затова той се зае с урока.

Намери относително равно място без скали и шишарки, където да ми демонстрира изкуството на боя с кама.

- Виж, моме - каза той. Крепеше камата на средния си пръст, на няколко сантиметра под ефеса. - Това е равновесната точка, там ще го държиш, за да ти пасва удобно в ръката.

Опитах със собствената си кама. Когато успях да я хвана както трябва, Рупърт ми показа разликата между удар отгоре и удар отдолу.

- Обикновено ти трябва ударът отдолу Отгоре ти върши работа само ако се спускаш върху някого с голяма засилка.

Изгледа ме преценяващо и поклати глава.

- Не, висока си за жена, но дори да стигаш до врата на противника, нямаш силата да го намушкаш, освен ако не седи. По-добре използвай удара отдолу нагоре.

Той вдигна ризата си и показа косматия си търбух, вече лъснал от пот.

- Ето тук - рече и посочи в средата, точно под гръдната кост, - тук трябва да се целиш, ако ще го убиваш лице в лице. Право нагоре и навътре, колкото сила имаш. Ще улучиш сърцето и ще го убиеш за минута-две. Проблемът е да не улучиш гръдната кост - по-дълга е, отколкото мислиш, и ако ножът ти заседне там, няма да си наранила жертвата, но ще останеш без оръжие и ще си му в ръчичките. Мърто! Гърбът ти е мършав, ела да покажа на момата как се мушка в гръб.

Той завъртя неохотния Мърто с гръб и вдигна мърлявата му риза, изпод която се показаха изпъкналият гръбнак и ребра. Ръгна го с пръст под долното дясно ребро и Мърто възкликна от изненада.

- Ето го мястото. Може и отляво, и отдясно. Заради ребрата е много трудно да улучиш нещо важно, когато се целиш в гърба. Ако можеш да го пронижеш между ребрата, добре, но това е по-трудно, отколкото си представяш. Но тук, под най-долното ребро, го намушкваш право в бъбрека. После насочи нагоре и ще го отсечеш като дърво.

След това Рупърт ме накара да се упражнявам върху него. Когато се умори, мъжете се заизреждаха да са ми „жертви“, като очевидно намираха опитите ми за смехотворни. Услужливо лягаха на тревата или обръщаха гръб, за да ги нападна от засада, или ми се нахвърляха отзад, или се преструваха, че ме душат, за да се опитам да ги намушкам в корема.

Наблюдателите ме окуражаваха с ентусиазирани възгласи, а Рупърт ми нареди строго да не се отдръпвам в последния момент.

- Мушкай, сякаш наистина искаш да убиеш, моме - каза той. - Ако е наистина, не може да се отдръпнеш в последния момент. А ако някой от тези мърльовци не успее да ти избяга навреме, така му се пада.

Отначало се боях и бях много несръчна, но Рупърт беше много добър учител, извънредно търпелив и умело ми демонстрираше движенията, отново и отново. Въртеше похотливо очи, когато минаваше отзад и поставяше ръце около кръста ми, но се държеше професионално, когато ме хващаше за китката и ми показваше как да поразя врага в очите.

Дугал седеше под едно дърво, пазеше си ранената ръка и правеше язвителни коментари. Само че именно той предложи чучелото.

- Дайте й някъде да забива камата - рече, когато започнах да усвоявам движенията. -Първия път човек може да се стресне.

- Така е - съгласи се Джейми. - Почини си, сасенак, а аз ще скалъпя нещо.

Отиде при една от каруците с двама пазачи и започнаха да жестикулират, докато вадеха неща от нея. Останала без дъх, аз се строполих до Дугал под дървото.

Той кимна усмихнат. Подобно на повечето мъже, не си правеше труда да се бръсне на пътя и гъста тъмнокафява брада обграждаше устата му и караше плътната му долна устна да се отличава още повече.

- Как е? - попита той, като нямаше предвид уменията ми с камата.

- Добре - отвърнах предпазливо, като и аз нямах предвид ножове. Дугал стрелна поглед към Джейми, зает с нещо край каруците.

- Бракът добре му се отразява на младежа - отбеляза той.

- Здравословно му се отразява, предвид обстоятелствата - съгласих се със студен тон. Устните му се извиха в усмивка.

- И на теб, моме. Добре е за всички, оказва се.

- Особено за теб и брат ти. И като го споменахме, какво точно мислиш, че ще си помисли, когато разбере?

Усмивката се разтегли.

- Колъм? Е, мисля, че ще се радва да приветства такава племенница в семейството.

Чучелото беше готово и се върнах към тренировката. Оказа се голяма торба вълна,

приблизително колкото мъжки торс, с увита около него и пристегната с въже обработена бича кожа. Първо беше завързана за едно дърво, след това ми я подхвърляха и я

претъркулваха край мен.

Джейми обаче не беше споменал, че са сложили няколко плоски парчета дърво между вълната и кожата - за да симулират кости, както ми обясни след това.

Първите удари не бяха особено забележителни, макар че ми трябваха няколко, за да пробия бичата кожа. Беше по-здрава, отколкото изглеждаше. Такава била и кожата на корема на мъж, осведомиха ме. На следващия опит опитах удар отгоре надолу и улучих дървено парче.

За миг си помислих, че ръката ми е паднала. Шокът от удара се разнесе чак до рамото ми и камата падна от изтръпналите ми пръсти. Не усещах нищо под лакътя си, но започваше слабо трептене, което вещаеше, че безчувствеността няма да е задълго.

- Исусе Ш. Рузвелт Христе - рекох. Стисках лакътя си и слушах внезапно обзелото мъжете веселие. Накрая Джейми обхвана рамото ми и с масаж му възвърна малко жизненост, като притискаше сухожилието зад лакътя ми и вдлъбнатината в основата на китката ми.

- Добре - процедих пред зъби, като плахо стисках и отпусках юмрук. - Какво става, когато улучиш кост и изгубиш ножа си? Има ли си стандартна процедура за такъв случай?

- О, да - каза Рупърт с широка усмивка. - Вадиш пистолета с другата ръка и гръмваш копелдака.

Последва още бурен смях, който пренебрегнах.

- Добре - отвърнах, доколкото можах спокойно. Направих жест към пистолета на левия хълбок на Джейми. - Ще ми покажеш ли тогава как да зареждам и да стрелям?

- Не, няма. - Тонът му беше непоколебим.

Наежих се.

- Защо не?

- Защото си жена, сасенак.

Лицето ми се наля с кръв.

- Така ли било? - отвърнах саркастично. - Нима мислиш, че жените не са достатъчно умни, за да схванат как работи?

Той ме изгледа безизразно, а устата му се поприсви, докато мислеше какво да ми отвърне.

- Като нищо мога да те оставя да опиташ - каза накрая. - Ще ти се пада.

Рупърт изцъка нетърпеливо с език.

- Не бъди идиот, Джейми. Колкото до теб, моме - и се обърна към мен, - не е защото жените са глупави, макар че някои определено са. Просто са по-малки.

- А? - Изгледах го глуповато. Джейми изсумтя и извади пистолета. Отблизо изглеждаше огромен - почти четирийсет сантиметра посребрено огнестрелно оръжие, от дръжката до дулото.

- Виж - каза той и ми го показа. - Хващаш тук, подпираш го на предмишницата си и се прицелваш оттук. И когато натиснеш спусъка, рита като муле. По-висок съм от теб с трийсет сантиметра, по-тежък съм с трийсет килограма и знам какво правя. Ожулва ме, когато го използвам - теб ще те събори, ако преди това не ти разбие лицето.

Завъртя пистолета и го върна на мястото му.

- Бих ти позволил да опиташ - рече той и вдигна вежда, - но те предпочитам с всичките ти зъби. Имаш хубава усмивка, сасенак, дори да не си винаги лесна.

Смирена от тези думи, приех без възражения преценката на мъжете, че дори по-лекият къс меч бе твърде тежък за мен. Малката сгиан дху, камата, която се държеше в чорапа, им се стори приемлива и ми дадоха една такава, закривена и остра като скалпел, от десетсантиметрово черно желязо, с къса дръжка. Упражнявах се да я вадя от скришното й място, докато мъжете наблюдаваха критично - накрая можех да дръпна полата си нагоре, да сграбча ножа и да застана правилно приведена, а камата бе готова за удар отдолу нагоре към гърлото на врага.

Накрая ме приеха за начинаещ боец с нож и ми позволиха да седна за вечеря сред поздравления - с едно изключение. Мърто клатеше глава неубеден.

- Единственото добро оръжие за жената е отровата.

- Може би - отвърна Дугал, - но не е най-добрият избор лице в лице.

19. ВОДНИЯТ КОН

Следващата нощ лагерувахме на бреговете над Лох Нес. Странно се чувствах отново на това място - тъй малко се бе променило. Или по-скоро - толкова малко щеше да се промени занапред. Листвениците и елшите се бяха раззеленили още повече, но защото бе средата на лятото, а не късна пролет. Цветята вече не бяха бледорозовите и бели глог и теменужки, а по-яркото златистожълто на прещипа и зановеца. Небето бе по-тъмно синьо, но повърхността на езерото си бе същата - синьо-черно, което улавяше отраженията от бреговете и ги обрисуваше като картина в приглушени цветове под опушено стъкло.

Далеч напред се виждаха дори няколко лодки. Когато едно от тях обаче се приближи, видях, че е върбова лодка с опъната по рамката й обработена кожа, а не тънък дървен съд, с какъвто бях свикнала.

И тук се усещаше същата остра миризма, която властваше над всяко езеро - смесица от зеленина, жива и гниеща, прясна вода, мъртви риби, топла кал. И най-вече в цялото място се спотайваше странност. И мъжете, и конете сякаш я усещаха и атмосферата в лагера бе по-кротка.

Намерих удобно място за постелята ни с Джейми и се упътих към езерото, за да измия лицето и ръцете си преди вечеря.

Брегът рязко се спускаше и накрая се превръщаше в купчина скали, които оформяха нещо като дига. Тук долу бе много спокойно и бивакът нито се виждаше, нито се чуваше. Седнах под едно дърво, за да се насладя на няколко мига покой. След бързия ми брак с Джейми вече не ме следяха постоянно.

Мързеливо късах цветове от един нисък клон и ги пусках да плават в езерото, когато забелязах, че вълничките по скалите се усилват, сякаш подгонени от прииждащ вятър.

На около три метра от мен над повърхността се подаде огромна сплескана глава. Водата се оттичаше от отвесната перка, която следваше извивките на гъвкавия врат. Водата се вълнуваше на много метри зад подалата се глава и тук-там зървах движение на огромна форма под повърхността. Главата не помръдваше.

Аз също не помръдвах. Но не бях уплашена. Чувствах странна близост с това създание, което бе по-далеч от времето си дори от мен. Имаше очи, стари като еоценови морета, помръкнали в дълбините на убежището му Но близостта бе смесена с нереалност. Кожата бе гладка, тъмносиня, с ярка ивица зелено, блеснала под челюстта. Странните очи без зеници бяха кехлибар. Толкова беше красиво.

И толкова по-различно от по-малкото копие с цвят на тиня, което помнех от диорамата на петия етаж на Британския музей. Ала формата не можеше да се сбърка. Цветовете на живите създания бледнеят след последния дъх, а меката кожа и гъвкави мускули изгниват за седмици. Ала костите остават, вярно ехо на формата, за да засвидетелстват, макар и половинчато, отминалото величие.

Клапите на ноздрите ненадейно се отвориха и дъхът му стряскащо изсъска - последва миг на застинало движение и създанието отново потъна, като остави след себе си само пенести води.

Когато се появи, се бях изправила. И явно несъзнателно съм се придвижила напред, за да го видя по-отблизо, тъй че сега стоях на едно от парчетата скала, щръкнало напред във водата, и наблюдавах успокояващите се вълни, докато се разстилаха обратно в езерото.

Постоях така няколко мига.

- Сбогом - рекох на празните води. Тръснах глава и се обърнах към брега.

На върха на склона стоеше мъж. Първо се стреснах, но после разпознах един от говедарите в групата ни. Казваше се Питър и стискаше празна кофа за вода. Беше по-блед от маргаритките в краката си, а в брадата му попиваше пот. Беше ококорил очи като ужасон кон, а ръката му трепереше толкова силно, че кофата се удряше в крака му.

- Всичко е наред - казах и го приближих. - Отиде си.

Вместо това да го успокои, той сякаш се уплаши още повече. Изпусна кофата, падна на колене пред мен и се прекръсти.

- Има-ма-майте милост - изпелтечи той. За мой голям смут, той се просна по очи и стисна краищата на полата ми.

- Не ставай глупав - сопнах му се рязко. - Стани.

Побутнах го с крак, но той само се разтрепери отново и остана притиснат към земята като смачкана плесен.

- Стани - повторих. - Глупак, онова беше само... - Направих пауза. Нямаше да ми помогне да му кажа латинското му название. - Просто малко чудовище - рекох накрая, сграбчих го за ръката и го издърпах на крака. Трябваше да напълня кофата вместо него, защото той (не съвсем неоправдано) не искаше и да припарва до водата. Последва ме отдалеч до лагера, а след това веднага се зае с мулетата, като от време на време поглеждаше нервно през рамо.

Понеже той не споменаваше създанието пред другиго, реших и аз да си трая. Дугал, Джейми и Нед бяха образовани, но останалите бяха най-вече неуки планинари от отдалечените долчинки и чукари на земите на Макензи. Бяха смели и дръзки воини, но и суеверни не по-малко от примитивните племена в Африка или Близкия изток.

Затова вечерях мълчаливо и си легнах, като през цялото време усещах върху себе си погледа на Питър.

20. ИЗОСТАВЕНИ ДОЛЧИНКИ

Два дни след нападението отново свърнахме на север. Наближавахме срещата с Хоръкс и от време на време Джейми изглеждаше разсеян - навярно обмисляше колко може да са важни новините на английския дезертьор.

Не бях видяла Хю Мънро отново, но веднъж се събудих в тъмното и установих, че Джейми го няма до мен. Опитах се да го дочакам, ала заспах, когато луната достигна превала си. На сутринта той спеше до мен, а на одеялото ми имаше пакет от тънка хартия, привързана с перо от опашката на кълвач, чийто остър край бе пробил хартията. Разгърнах я внимателно и открих голямо парче кехлибар. Едната му страна бе полирана и се виждаше фината форма на водно конче, застинало във вечен полет.

Пригладих опаковката. По мръснобялата повърхност бе изписано нещо с изненадващо елегантен почерк.

- Какво пише? - попитах Джейми, докато се взирах в странните букви и знаци. - Мисля, че е на келтски.

Той се надигна на лакът.

- Не, не е келтски. На латински е. Мънро е бил учител, преди да го отвлекат турците. Това е от Катул.

...дами басиамиле, диенде центум, деинмиле алтера, деин секунда центум...

Ушите му почервеняха леко, докато превеждаше.

...и нека любовните целувки да пърхат на устните ни и да разкажат истории за още хиляди, стотици, и стотици хиляди...

- Е, това е малко по-специално от обичайната бисквитка с късметче - отбелязах развеселена.

- Какво? - изненадано попита Джейми.

- Нищо - рекох бързо. - Мънро намери ли ти Хоръкс?

- О, да. Разбрахме се. Ще се срещнем на едно местенце в хълмовете, което познавам добре, на два-три километра от Лаг Крюим. След четири дни, ако междувременно не се обърка нещо.

Споменаването на обърквания ме изнервяше.

- Мислиш ли, че е безопасно? Имам предвид, вярваш ли на Хоръкс?

Той седна, търкайки очи, и запримигва.

- На английски дезертьор? За Бога, не. Предполагам, че най-лесно ще му е да ме предаде на Рандал, само че и той не може да отиде при англичаните. Бесят дезертьорите. Не, не му вярвам. Затова дойдох с Дугал, вместо да го потърся сам. Ако онзи е намислил нещо, поне ще съм с компания.

- О... - Не бях сигурна дали присъствието на Дугал трябва да е успокояващо, предвид отношенията на Джейми с двамата му чичовци.

- Е, щом така смяташ - рекох неуверено. - Предполагам, че Дугал няма да се възползва, за да те застреля.

- Той си ме застреля - весело отвърна Джейми, докато си закопчаваше ризата. - Ти самата превърза раната.

Пуснах гребена, с който се решех.

- Дугал! Мислех, че англичаните са те простреляли!

- Е, те стреляха по мен - поправи ме той. - И не би трябвало да казвам, че ме е застрелял Дугал. Всъщност вероятно е бил Рупърт - той е най-точният стрелец сред хората на Дугал. Докато бягахме от англичаните, осъзнах, че сме почти на границата с Фрейзър, и реших да рискувам. Пришпорих коня си вляво, край Дугал и останалите. Имаше много стрелба тогава, но мен ме улучи изстрел отзад. Зад мен бяха Дугал, Рупърт и Мърто. Всички англичани бяха отпред - когато паднах от коня, се претърколих надолу по хълма и почти им паднах в ръцете.

Наведе се над кофата с вода, която бях донесла, и наплиска лицето си. Тръсна глава, за да проясни поглед, и запримигва ухилен срещу мен, а по гъстите му вежди и мигли висяха капчици вода.

- И когато се стигна дотам, Дугал започна яростна схватка, за да си ме върне. Лежах на земята и не можех да сторя нищо, а той стоеше над мен, с едната ръка ме дърпаше за колана, а с другата се биеше с драгун, който беше решил, че знае как да ме избави от мъките ми. Дугал го уби и ме качи на собствения си кон. - Джейми поклати глава. - Тогава всичко ми беше като в мъгла. Мислех си само колко му е трудно на животното да изкатери хълма с двеста килограма на гърба си.

Отпуснах се назад, леко зашеметена.

- Но... ако е искал, Дугал е можел да те убие още там.

Джейми отново поклати глава и извади бръснача, взет назаем от Дугал. Помръдна леко кофата, така че повърхността да отразява по-добре, и изриви лице в типичната при бръснене гримаса, докато ми говореше.

- Не, не пред мъжете. А и Дугал и Колъм не ме искаха мъртъв на всяка цена, особено Дугал.

- Но... - Главата ми започна да се мае, както винаги когато станеше въпрос за плетеницата на шотландския родов живот.

Джейми мърмореше с половин уста, като издаваше брадичка, за да достигне под челюстта си.

- Заради Лалиброх - обясни, като опипваше лицето си със свободната ръка. - Освен че земята е богата, имението е точно в началото на планинския проход, разбираш. Единственият читав проход към планинска Шотландия в радиус от петнайсет километра. Ако започне ново въстание, това ще е важна територия. А ако бях умрял, преди да се оженя, щеше да се върне във владение на Фрейзър. - Той се ухили и поглади врат. - Интересен проблем съм за братята Макензи. От една страна, ако застраша главатарските претенции на младия Хамиш, ме искат мъртъв. От друга, ако не ги застраша, искат мен - и собствеността ми, - на своя страна, ако се стигне до война, а не на страната на Фрейзър. Затова са склонни да ми помогнат с Хоръкс. Не мога да съм много полезен с Лалиброх, ако се водя престъпник, макар земята да ми принадлежи.

Навих одеялата и поклатих глава, озадачена от многопластовите - и много опасни -обстоятелства, сред които така нехайно живееше Джейми. Осени ме, че вече не само той е замесен в това. Вдигнах поглед.

- Каза, че ако беше умрял, земята е шяла да се върне при Фрейзър - рекох. - Но сега си женен. И кой...

- Точно така. - Той ми кимна с крива усмивка. Сутрешното слънце палеше косъмчетата му, злато и мед. - Ако сега ме убият, сасенак, Лалиброх е твой.

Когато мъглата се вдигна, сутринта се оказа прекрасна и слънчева. Птичките се суетяха в шубраците и както никога в последните дни, този отрязък от пътя бе широк, а копитата тупкаха меко в прахта.

Когато превалихме малък хълм, Джейми застана до мен на коня си и кимна вдясно.

- Виждаш ли онзи малък лес там долу?

- Да. - Беше малък и скърпен от борове, дъбове и трепетлики, на известно разстояние встрани от пътя.

- Под дърветата има изворче и гладка трева. Много хубаво място.

Изгледах го питащо.

- Не е ли рано за обяд?

- Не точно това имах предвид. - Джейми, както установих няколко дни по-рано, не умееше да смига с едно око. Вместо това и сега примигна бавно и старателно, като голям риж бухал.

- И какво точно имаш предвид? - попитах. Подозрителният ми поглед срещна синя детска невинност.

- Ами чудех се как ще изглеждаш.. на тревата... под дърветата... край водата... с вдигнати поли.

- Хм... - отвърнах аз.

- Ще кажа на Дугал, че отиваме за вода. - Той пришпори коня напред и след малко се върна с бутилките за вода на останалите ездачи. Докато яздехме надолу по хълма, Рупърт извика нещо на келтски, но не чух какво точно.

Стигнах до долчинката първа. Слязох и се отпуснах на тревата, като затворих очи срещу слънцето. След миг Джейми дръпна поводите на коня си до мен и също слезе. Плесна го и го отпрати да пасе с моя, после се смъкна на колене в тревата. Посегнах и го придърпах.

Денят беше топъл и ухаеше на трева и цветя. От самия Джейми се носеше рязка сладост, като от току-що откъснат стрък трева.

- Ще трябва да сме бързи - рекох. - Ще се запитат защо се бавим толкова.

- Няма да се питат - каза той, докато ме разкопчаваше с отработена лекота. - Знаят.

- Какво имаш предвид?

- Не чу ли Рупърт, докато се отдалечавахме?

- Чух го, но не го разбрах. - Келтският ми вече бе достатъчно добър, за да разбирам по-обикновените думи, но далеч не дотам, та да мога да водя разговор.

- Хубаво. Не беше за ушите ти. - Освободил гърдите ми, той зарови лице в тях. Смучеше ги и ги хапеше леко, докато вече не можех повече и се плъзнах под него, като вдигнах полите си. След онази първична случка на скалата се чувствах много неловко и ме бе срам да се любим близо до лагера, но гората бе твърде гъста и не беше безопасно да се отдалечаваме. И двамата чувствахме лекото, приятно напрежение на въздържанието и сега, достатъчно отдалечени от любопитни очи и уши, се срещнахме със сила, от която устните и пръстите ми затрептяха от прилива на кръв.

И двамата наближавахме края, когато Джейми застина рязко. Отворих очи - по лицето му, потъмнено от слънцето точно зад него, бе изписано напълно неописуемо изражение. Нещо тъмно бе опряно в слепоочието му. Очите ми свикнаха със светлината и видях, че е дулото на мускет.

- Ставай, разгонено копеле. - Дулото рязко се отмести и одраска Джейми. Той се изправи много бавно. От раната му се процеди капка кръв, тъмна върху бялото му лице.

Бяха двама - английски дезертьори, ако се съдеше по останките от униформи. Носеха мускети и пистолети и изглеждаха много развеселени от това, което съдбата им е донесла. Джейми бе вдигнал ръце, а към гърдите му беше притиснато дулото на мускет. Лицето му бе безизразно.

- Да го беше оставил да довърши, бе Хари! - възкликна единият. Ухили се широко и разкри редица изгнили зъби. - Не е хубаво за здравето да го секваш така.

Другият побутна Джейми с мускета.

- Не ме е еня за здравето му. И него няма да го е еня скоро. Ще си взема от това - и кимна към мен, - и не ща да събирам огризките на никого, камо ли на шотландски копелдак като тоя.

Гнилият зъб се изхили.

- Аз не съм толкоз взискателен. Айде, убивай го и да почваме.

Хари, нисък, набит и кривоглед, ме изгледа отново преценяващо. Аз седях, свила коленете под брадичката си, и стисках краищата на роклята около глезените си. Бях се опитала да затворя корсета си, но не успях съвсем. Накрая ниският се засмя и направи жест към другаря си.

- Не, нека да гледа. Ела, Арнолд, и го дръж на мушка.

Арнолд се подчини, още ухилен широко. Хари остави мускета си на земята и пусна до него колана с пистолета си, за да се подготви.

Притискайки полите си, усетих твърдия предмет в десния джоб. Камата на Джейми. Щях ли да се осмеля да я използвам? Да, реших, докато се взирах в надупченото от шарка и изпълнено с мръснишка похот лице. Определено можех.

Но трябваше да изчакам последния възможен миг, а се съмнявах, че Джейми ще издържи толкова. По лицето му личеше колко силно иска да убива - скоро мисълта за последствията щеше да се изличи от ума му.

Не си позволих да му дам твърде очевиден знак, но присвих очи и го изгледах свирепо, сякаш за да го вцепеня само със силата на волята си. Жилите по врата му изпъкнаха и лицето му почти поморавя, но ми кимна почти незабележимо, за да покаже, че ме е разбрал.

Задърпах се, когато Хари ме притисна към земята и се опита да вдигне полите ми, повече за да се добера до дръжката на камата, отколкото от страх. Шамароса ме здраво по лицето и ми заповяда да стоя мирна. Бузата ми пламна, а очите ми се насълзиха, но камата вече бе в ръката ми, скрита под гънките.

Отпуснах се назад задъхана. Съсредоточих се върху целта и се опитах да изтрия всяка друга мисъл. Трябваше да е в гърба - онзи беше твърде близо за друг избор.

Мръсните пръсти вече се впиваха в бедрата ми и ги раздалечаваха. В ума си виждах пръста на Рупърт, който ръчка Мърто в ребрата, и чувах: „Тук, моме, под най-долното ребро, до гръбнака. Намушкай го здраво, нагоре в бъбрека и ще падне като отсечено дърво.“

Почти беше време - ужасният дъх на Хари ме обливаше, а той тършуваше между оголените ми крака.

- Хубавичко погледни, момченце, и виж как се прави - пъшкаше той, - малката ти курветина ще стене, преди...

Стиснах го за врата с лявата си ръка, за да го приближа към себе си - шокът от удара се понесе по ръката ми и почти изпуснах камата. Хари извика и зашава, за да се измъкне. -Понеже не можех да виждам, се бях прицелила твърде високо и ножът се бе отклонил от ребро.

Но сега не можех да го пусна. За щастие краката ми бяха свободни от неудобните поли. Обвих ги здраво около потните му хълбоци, за да го държа до себе си за секундите, в които да опитам отново. Така и сторих, с отчаяно усилие, и този път улучих мястото.

Рупърт беше прав. Хари се изопна в грозна пародия на любовен акт и се отпусна върху мен, а от раната в гърба му пръскаше кръв на отслабващи тласъци.

Вниманието на Арнолд бе отвлечено само за миг от случващото се, а точно толкова бе нужно на озверелия шотландец до него. Докато си върна самообладанието достатъчно, за да се измъкна изпод Хари, Арнолд се бе присъединил към него в отвъдното, с гърло, прерязано от ухо до ухо от сгиан дху, който Джейми носеше в чорапа си.

Джейми приклекна до мен и ме издърпа изпод трупа. И двамата се тресяхме от шока и известно време стояхме неподвижни и прегърнати. Все още безмълвен, той ме вдигна и ме отнесе по-далеч от телата, в едно открито пространство зад ред трепетлики.

Остави ме на земята и седна несръчно до мен, като се свлече, сякаш краката му не го държаха. Чувствах се като изоставена в ледена пустош, която ме смразяваше до костите. Посегнах към него. Той надигна глава от коленете си, лицето му беше като на мъченик. Изгледа ме, сякаш ме виждаше за пръв път. Когато поставих ръце на раменете му, той ме прегърна здраво и издаде наполовина стон, наполовина ридание.

И тогава го направихме, в яростно, отчаяно мълчание, като и двамата свършихме за мигове, жертви на подтик, който не разбирах, но знаех, че трябва да му се подчиним или да се загубим завинаги. Не бе любовен акт, а израз на нужда, сякаш и двамата знаехме, че никой от нас не може да устои сам на случилото се. Силата ни се криеше в сливането, в това да удавим спомените за смъртта и заплахата от изнасилване в прилива на усещания.

След това лежахме вкопчени един в друг, чорлави, окървавени и разтреперани под слънцето. Джейми промълви нещо, от което разбрах само „съжалявам“.

- Не беше твоя вината - отвърнах, докато галех косата му - Всичко е наред, и двамата сме наред.

Чувствах се като в сън, като че ли нищо край мен не беше истина и смътно разпознах симптомите на вторичен шок.

- Не за това - отвърна той. - Не за това. Беше по моя вина... Толкова глупаво, да дойда, без да огледам. А да ги оставя да те... но нямах това предвид. Исках да кажа... съжалявам, че те... използвах така сега. Да те обладая така, толкова скоро след... като животно. Съжалявам, Клеър... Не знам какво... Не можех да се сдържа, но... Боже, толкова си студена, мо дюин, ръцете ти са лед, ела, нека те стопля.

И той е в шок, помислих си замаяно. Странно как у някои се проявява в приказки. Други просто се тресат безмълвно. Като мен. Притиснах лицето му към рамото си, за да не говори повече.

- Всичко е наред - повтарях отново и отново. - Всичко е наред.

Внезапно върху нас падна сянка и подскочихме. Дугал ни гледаше мрачно със скръстени ръце. Благовъзпитано извърна поглед, докато бързо се обличах, и вместо това се мръщеше на Джейми.

- Слушай, момко, да си правиш удоволствието с жена си е в реда на нещата, но когато ни оставиш да чакаме повече от час и така се захласнете, че дори не ме чуете да приближавам... това ще ти докара беля, момче. Някой може да се промъкне и да ти опре пистолет в главата, преди да се усетиш...

Спря рязко и ме зяпна невярващо, докато се превивах от смях на тревата. Джейми, червен като цвекло, поведе Дугал към другата страна на трепетликите, където тихо му обясни какво се е случило. Продължавах да се хиля и да пискам, а накрая натъпках кърпичка в устата си, за да заглуша шума. Рязко освободените емоции, заедно с думите на Дугал, бяха извикали в ума ми лицето на Джейми, хванат със смъкнати гащи, така да се каже - и в състоянието, в което се намирах, това ми бе безумно смешно. Смях се и стенах, докато не ме заболяха ребрата. Накрая се понадигнах, бършейки очи с кърпичката си - Дугал и Джейми се бяха надвесили над мен с еднакви неодобрителни изражения. Джейми ме вдигна на крака и ме поведе към бивака, а аз още хълцах и току избухвах в сподавен смях.

Освен настойчивия навик да се смея истерично за няма нищо, като че ли не страдах от други странични ефекти от срещата с дезертьорите, макар вече да напусках лагера изключително рядко и предпазливо. Дугал ме увери, че бандитите всъщност не се срещат често по високопланинските пътища, просто защото нямало толкова пътници, които си струват да ги ограбиш, но въпреки това се стрясках от почти всеки звук в гората и гледах да свърша колкото мога по-бързо рутинните неща, като събиране на дърва и носене на вода, за да съм по-скоро сред хората на Макензи. Усещах и новооткрито спокойствие от хъркането им нощем, а също и спрях да се смущавам от дискретното ни шаване под одеялата.

Все още се боях да оставам сама, когато няколко дни по-късно настъпи времето за среща с Хоръкс.

- Да остана? - Не можех да повярвам на ушите си. - Не! Идвам с теб.

- Не може - повтори за пореден път Джейми. - Повечето от мъжете тръгват с Нед към Лаг Крюим, за да продължат със събирането на рентата. Дугал и още неколцина идват с мен, в случай че Хоръкс ни предаде. Но край Лаг Крюим не бива да те виждат на открито - хората на Рандал може да са наблизо и не бих се изненадал, ако опита да те вземе насила. Колкото до срещата с Хоръкс, нямам представа какво може да се случи. Не... край един завой на пътя има малък лес - гъст е и тревата е мека, има и вода наблизо. Там ще ти е добре, докато се върна.

- Не - рекох непреклонно. - Идвам с теб.

Горделивостта ми пречеше да призная, че ме е страх да съм далеч от него. Но пък не ме бе срам да призная, че се боя и за него.

- Сам казваш, че не знаеш какво ще се случи при Хоръкс - възразих. - Не искам да чакам и да се чудя какво те е сполетяло. Нека дойда с теб. Обещавам, че няма да се пречкам по време на срещата. Но не искам да стоя тук и да се тревожа за теб по цял ден.

Той въздъхна нетърпеливо, но не спори повече. Когато обаче стигнахме до горичката, взе поводите на коня ми и го поведе встрани от пътя. Слезе от своя и привърза и двете юзди към един храст. Пренебрегвайки гръмогласното ми възмущение, Джейми се скри сред дърветата. Отказах да сляза. Не можеше да ме накара да остана, мислех си.

Накрая се върна на пътя. Останалите ни бяха подминали, но Джейми искаше да провери обстойно горичката, като я обходи методично и разрови високата трева с пръчка. Развърза конете и се качи.

- Безопасно е - каза той. - Влез по-навътре, Клеър, и се скрий, както и коня. Ще се върна при теб, когато приключим работата си. Не мога да ти кажа колко ще се бавим, но до залез-слънце би трябвало да сме готови.

- Не! Идвам с теб. - Не можех да понеса мисълта да вися безполезна в гората, без да знам какво се случва. Предпочитах да съм в пряка опасност, отколкото да си гриза ноктите часове наред, да чакам и да се чудя. Сама.

Джейми ме хвана ме за рамото.

- Не обеща ли да ми се подчиняваш? - Раздруса ме леко.

- Да, но... - Само защото нямах избор, щях да продължа, но той вече обръщаше главата на коня ми към гъсталака.

- Много е опасно и не искам да си там, Клеър. Ще съм зает и ако се стигне до схватка, няма да мога едновременно да се бия и да внимавам за теб.

Забеляза непокорното ми изражение и се разтършува в дисагите си.

- Какво търсиш?

- Въже. Ако няма да ме слушаш, ще те завържа за дървото, докато се върна.

- Не би посмял!

- Бих, и още как! - Очевидно не се шегуваше. Предадох се срамно и с нежелание обърнах коня. Джейми се наведе, за да ме целуне по бузата.

- Грижи се за себе си, сасенак. Носиш ли си камата? Добре. Ще се върна колкото е възможно по-скоро. О, и още нещо.

- Какво? - попитах сърдито.

- Ако излезеш оттук, преди да съм се върнал, ще ти нашаря голия задник с колана си. И помни - довърши и ме ощипа леко по бузата, - не правя празни обещания.

Не правеше. Поех бавно към горичката и току хвърлях поглед през рамо. Той ускоряваше надолу по пътя, приведен над седлото, едно с коня си, а крайчетата на наметката му се ветрееха.

Под дърветата бе хладно - и аз, и конят дишахме по-леко, когато влязохме на сянка. Бе един от онези редки горещи шотландски дни, когато слънцето жари от небето като избелено платно и ранната слана се изпарява още в осем сутринта. Горичката гъмжеше от птичи гласове - сред няколко дъба вляво групичка синигери търсеше храна, а наблизо се чуваше друга пойна птица, която не разпознавах.

Винаги съм обичала да научавам повече за птиците. Ако щях да чакам надменния си, властен, дебелоглав съпруг да спре да си рискува глупавата дебела глава, реших междувременно да наблюдавам птиците.

Вързах юздите на коня и го оставих да пасе край горичката - знаех, че няма да се отдалечи. Само на метър-два от дърветата пиренът поглъщаше тревата.

Имаше и иглолистни растения, и млади дъбове, така че щеше да има и много птици. Закрачих сред дърветата, още бясна на Джейми, но лека-полека се успокоявах, вслушана в отличителния зов на сивата мухоловка и цвърченето на дрозда.

Дърветата рязко свършваха на ръба на малка урва. Прекрачих покрай последните стволове и песента на птиците бе заглушена от рева на вода. Стоях на ръба на поток, който се спускаше по стръмен каньон и оформяше водопади по нащърбените му стени, които се вливаха в кафеникавите и сребристи извори на дъното. Седнах и потопих крака във водата, наслаждавайки се на слънцето по лицето си.

Отгоре се стрелна врана, преследвана от двойка червеноопашатки. Едрата черна птица се движеше на зигзаг, за да се измъкне от пикиращите си преследвачи. Наблюдавах с усмивка случката и се чудех дали враните наистина летят в права линия, както бе поговорката^1. Тази врана, ако летеше право напред, би стигнала до...

Мислите ми застинаха.

Толкова бях заета да споря с Джейми, че едва сега ме осени, че ситуацията, която се опитвах да предизвикам от два месеца, най-сетне се е случила от само себе си. Бях сама. И знаех къде съм.

Оттатък потока сутрешното слънце блестеше в очите ми през ясените на далечния бряг. Значи натам е изток. Сърцето ми заблъска. Изток натам и Лаг Крюим точно зад мен. Лаг Крюим беше на шест километра северно от форт Уилям. А форт Уилям бе на не повече от пет километра от Краиг на Дун.

За пръв път, откак бях срещнала Мърто, знаех приблизително къде съм - на не повече от десет километра от проклетия хълм и ужасния каменен кръг. Десет километра - може би -от дома. От Франк.

Запътих се обратно в горичката, но промених решението си. Не смеех да поема по пътя. Толкова близо до форт Уилям и селцата наоколо рискът да срещна някого беше твърде голям. А не можех да поведа кон по осеяния със скали склон до другия край на потока. Съмнявах се, че дори е възможно пеша - на места скалите бяха почти отвесни и се спускаха право в разпенените води на потока, а нямаше къде да се стъпи, освен по връхчетата на скали, щръкнали от буйните води.

Но пък беше най-прекият път в желаната посока. Не смеех да поема обиколния - можеше да се изгубя сред гъстата растителност и да се натъкна на Дугал и Джейми.

Стомахът ми рязко се сви, когато се замислих за Джейми. Боже, как да го направя? Да го изоставя без никакво обяснение или извинение? Да изчезна безследно, след всичко, което стори за мен?

С тази мисъл накрая избрах да изоставя коня. Така можеше да помисли, че не съм го напуснала по своя воля. Можеше да реши, че са ме убили диви зверове или - докоснах камата в джоба си - отвлечена от бандити. Нямаше да открие и следа от мен, щеше да ме забрави, да се ожени отново. Може би за красивата млада Лери от Леох.

Бе абсурдно, но мисълта, че Джейми ще споделя леглото на Лери, ме разстрои също толкова, колкото и мисълта, че ще го изоставя. Наругах се каква съм идиотка, но не можех да не си представя нежното й кръгло лице, пламнало от желание, и големите му длани в косата й...

Отпуснах челюст и решително избърсах сълзите си. Нямах нито време, нито енергия за прахосване по безсмислени размишления. Трябваше да вървя сега, докато можех. Навярно това беше най-добрата ми възможност. Надявах се Джейми да ме забрави. Знаех, че аз никога няма да го забравя. Засега обаче трябваше да го пропъдя от ума си, иначе нямаше да мога да се фокусирам върху предстоящото, а то бе достатъчно сложно.

Внимателно заслизах по стръмния бряг, към ръба на водата. Шумът от потока заглушаваше всички останали звуци. Земята бе негостоприемна, ала поне имаше къде да стъпвам покрай водата. Брегът беше разкалян и осеян с чакъл, но проходим. По-надолу видях, че ще се наложи да пристъпвам във водата, върху подаващите се оттам скали и да пазя равновесие над течението, докато брегът се разшири достатъчно, за да вървя отново по него.

Пристъпвах внимателно и болезнено, като постоянно пресмятах колко време имам. Джейми беше казал, че ще се върнат преди залез. Пет-шест километра до Лаг Крюим - но нямах представа какви са пътищата, нито пък колко ще се бавят с Хоръкс. Ако изобщо бе там. Но щеше, възразих си сама. Хю Мънро бе казал, че ще е там, а колкото и странна и гротескна особа да беше, Джейми очевидно го смяташе за надежден източник на информация.

Подхлъзнах се още на първия камък във водата и потънах в леденостудената вода чак до коляно. Роклята ми подгизна. Върнах се на брега, вдигнах полите си колкото можех и свалих обувките и чорапите си. Поставих ги в една от гънките на повдигнатите си поли и отново пристъпих.

Като стисках камъните с пръсти, можех да вървя по тези рисковани бродове, без да се подхлъзвам. Бухналата ми рокля обаче ми пречеше да виждам къде стъпвам и неведнъж попадах във водата. Краката ми мръзнеха и почти не усещах стъпалата си, ставаше ми все по-трудно да се държа здраво за камъните.

За щастие брегът се разшири и пристъпих с благодарност в топлата, лепкава кал - ала за кратко. Все по-дълги бяха периодите, в които прескачах между камъните сред леденостудените бързеи - слава богу, бях твърде заета, за да мисля за Джейми.

След известно време си бях изградила система. Пристъпи, захвани се, спри, огледай се, намери следващото стъпало. И така нататък. Или бях станала твърде самоуверена, или просто се изморих, защото загубих концентрация и не достигнах поредната си цел. Кракът ми се плъзна безпомощно по ръба на слузестия каменен къс. Размахах панически ръце, опитвайки се да се придвижа обратно на скалата, от която бях пристъпила, но центърът на тежестта ми вече беше твърде напред. Паднах във водата с все полите, фустите и камата си.

И продължих да потъвам. Макар като цяло потокът да не бе повече от половин метър дълбок, от време на време се намираха дълбоки вдлъбнатини, където водата бе изгребала пясъка от дъното. Скалата, на която се бях подхлъзнала, се намираше на ръба на една такава дупка и потънах в нея досущ като камък.

Ледената вода в носа и устата ми така ме зашемети, че дори не извиках. От корсета ми се издигнаха сребристи балончета, покрай лицето ми и към повърхността. Памучният плат прогизна почти незабавно и ледената хватка на водата спря дъха ми.

Почти веднага задрапах към повърхността, но теглото на дрехите ми ме завличаше надолу. Задърпах истерично вървите на корсета си, но нямах надежда да сваля каквото и да било, преди да се удавя. Успях да родя десетина яростни и неласкави забележки към шивачите на рокли, женската мода и глупостта да носиш дълги поли, докато ритах гънките по-далеч от краката си.

Водата беше кристалночиста. Пръстите ми се плъзнаха по скалната повърхност до мен, по тъмните, хлъзгави ивици водна леща и водорасли. Хлъзгава като водорасло, така беше казал Джейми за...

Мисълта ми ме изтръгна от паниката ми. Осъзнах, че не би трябвало да се изтощавам, като се опитвам да додрапам до повърхността. Дупката не бе повече от два или три метра дълбока. Трябваше просто да се отпусна, да стигна до дъното и да се оттласна нагоре. С малко късмет можех да изплувам и дори отново да потънех, можех да отскоча, докато не се озова достатъчно близо до ръба на скалата, за да се заловя за нея.

Спускането бе агонизиращо бавно. Понеже вече не се съпротивлявах, полите ми се издигаха край мен. Отстраних ги с длани - трябваше да виждам. Дробовете ми се пръскаха и зад очите ми плаваха тъмни петна, докато стигна до гладкото дъно на дупката. Присвих колене, притиснах полите си надолу и отскочих с всичка сила.

Получи се, на косъм. Лицето ми се подаде над повърхността и имах време за съвсем кратка, ала спасителна глътка въздух, преди водата отново да се затвори над мен. Но стигаше. Знаех, че мога да го повторя. Сложих ръце на хълбоците си, за да ускоря спускането. Още веднъж, Бюшамп, помислих си. Свий колене, натисни, отскочи!

Изстрелях се нагоре, вдигнала ръце. При предното изплуване бях мярнала нещо червено -сигурно над водата висеше трепетлика. Може би можех да се хвана за някой клон.

Нещо сграбчи протегнатата ми ръка. Нещо здраво, топло, успокоително. Друга ръка.

Кашлях и се давех, размахвах слепешката свободната си ръка, твърде благодарна за спасението си, за да ме е яд, че не съм успяла да избягам. Поне докато не махнах косата от очите си и пред мен не се изпречи месестото, смутено ланкастърско лице на младия ефрейтор Хокинс.

1 Става въпрос за фразата „as the crow flies“, която се използва за измерване на разстояние и значи “по права линия“. - Бел. прев.

21. БЕДА СЛЕД БЕДА

Леко отместих още влажното водорасло от ръкава си и го поставих насред попивателната хартия. Мастилницата се оказа наблизо, затова потопих водораслото в нея, а после се заех да създавам интересни форми върху плътната хартия. Дълбоко в духа на заниманието завърших шедьовъра си с грозна дума, внимателно попих мастилото с пясък и подпрях картината на преградата за писма.

Отстъпих назад, за да се насладя на ефекта, а след това се огледах с какво друго да се разсея, преди неминуемото посещение на капитан Рандал.

Не е зле за личните покои на капитан, мислех си, докато обхождах с поглед останалите картини по стената, сребърните канцеларски материали по бюрото и дебелия килим. Пристъпих върху него, за да попие хубаво водата от мен. Ездата до форт Уилям бе изсушила горните ми дрехи, но от долния слой можеше да се изцеди още много вода.

Отворих малък скрин зад бюрото и открих резервната перука на капитана, старателно закрепена на чифт поставки от ковано желязо, както и посребрен далекоглед, военни четки и гребен от черупка на костенурка, подредени в спретната редица. Извадих перуката на бюрото и посипах останалия пясък от купата върху нея, преди да я върна на мястото й.

Когато капитанът влезе, седях на бюрото с гребена и се оглеждах в огледалото. Той обхвана с няколко бързи погледа вида ми, разбъркания скрин и опръсканата с мастило попивателна хартия.

Без да мигне, придърпа стол и седна срещу мен, отпуснат небрежно, подпрял крак на другото коляно. От една от фините, аристократични ръце висеше пръчка за яздене. Възлестият й връх, сплетени червено и черно, се поклащаше напред-назад над килима.

- Има не едно и две привлекателни неща в идеята - рече, докато следеше очите ми, вперени в пръчката. - Но може да се сетя и за нещо по-добро, ако събера мислите си.

- Сигурно бихте могъл - отвърнах и пригладих встрани плътен кичур, паднал над очите ми. - Само че не ви е разрешено да биете жени, нали?

- Само при определени обстоятелства - каза той любезно. - Които не отговарят на положението ви - още. Но това са все официални дела. Исках първо да се поопознаем лично. Посегна към гарафата на бюфета до него.

Пиехме бордо безмълвно и се гледахме над чашите.

- Забравих да отправя благопожеланията си за брака ви - каза той ненадейно. - Простете липсата ми на обноски.

- О, няма проблеми - мило му отвърнах. - Убедена съм, че родът на съпруга ми ще ви е много благодарен, задето сте ми предложили гостоприемството си.

- О, съмнява ме - каза той с очарователна усмивка. - Но пък и не се сетих да ги уведомя, че сте тук.

- Защо смятате, че не знаят? - попитах го, макар вътрешно да губех решителност, въпреки да си бях казала, че ще го надвия с безочливост. Погледнах набързо през прозореца, но той се намираше от погрешната страна на сградата. Слънцето не се виждаше, но още жълтееше ярко - следобед ли беше? Колко щеше да се мине, преди Джейми да открие коня ми? Колко щеше да се мине, преди да последва дирята ми през потока - и преди да я загуби? Да изчезнеш безследно имаше предимства. Всъщност, ако Рандал не решеше да изпрати на Дугал вест, нямаше как шотландците да разберат къде съм отишла.

- Ако знаеха - рече капитанът и изви нагоре елегантна вежда, - сигурно вече щяха да са се свързали с мен. Предвид с какви епитети ме наричаше Дугал Макензи при последната ни среща, не бих казал, че ме счита за най-подходящия придружител на дама, особено от неговия род. А кланът Макензи явно ви смята за толкова ценна, че по-скоро би ви приветствал, отколкото да ви остави в ръцете ми. Мислех, че дори варварите се грижат по-добре за жените си. - Очите му изведнъж проблеснаха. - Или може би сте решила да се разделите с тях?

Той се отпусна назад, заинтригуван от новата посока за размисъл. Попита:

- Може би брачната нощ ви е дошла в повече? Трябва да призная, че ме смути и озадачи това, че предпочитате да споделяте постелята на някой от онези космати, полуголи диваци, вместо да продължим разговорите си. Това говори за силна отдаденост към дълга, мадам, и трябва да поздравя работодателя ви за способността му да ви вдъхнови така. Но - облегна се още по-назад в стола си и закрепи чашата бордо на коляното си, - се боя, че трябва да ви поискам името му. Ако наистина сте се разделили с мъжете от Макензи, най-вероятно сте френски агент. Ала чий?

Изгледа ме втренчено, като змия, омайваща птица. Бях изпила достатъчно бордо, за да запълня празнотата в себе си, и отвърнах на погледа.

- О - казах с благовъзпитан тон, - значи най-после ме включвате в разговора, така ли? Мисля, че добре се справяхте и сам. Моля, продължете.

Фините извивки на устата му се присвиха, а дълбоката бразда в ъгълчето стана още по-дълбока, но той не отвърна. Остави чашата, изправи се и свали перуката си. Отиде до скрина и я постави на една празна стойка. Спря се за миг, когато видя тъмните зрънца пясък по другата перука, но изражението му не се промени забележимо.

Без перука косата му беше тъмна, гъста, фина и лъскава. Също така ми бе смущаващо позната, макар и дълга, и вързана със синя лента. Той я махна, взе гребена от бюрото и среса косата си, смачкана от перуката. После отново внимателно сложи лентата. Вдигнах услужливо огледалото, за да види какво е постигнал. Той взе стъклото от ръцете ми с формален жест и го върна на мястото му, след това почти затръшна скрина.

Не можех да кажа дали бавните му движения целяха да нарушат присъствието на духа ми -в този случай вършеше работа - или просто защото не знаеше какво да прави.

Напрежението се разсея леко, когато влезе един от дежурните с чаен поднос. Без да продумва, Рандал го наля в две чашки и ми предложи едната. Отпихме.

- Не ми казвайте - рекох накрая. - Нека позная. Това е нова форма на убеждение - изтезание чрез пикочен мехур. Наливате ме с течности и после съм готова да ви кажа всичко, за да седна на гърнето за пет минути.

Толкова се изненада, че се засмя. Лицето му се промени съвсем и ми бе лесно да си представя защо най-долното ляво чекмедже на бюрото му е натъпкано с парфюмирани писма с женски почерк. Веднъж позволил на фасадата да се пропука, той не сподави смеха си. След това ме изгледа с остатъчна полуусмивка.

- Каквото и друго да сте мадам, със сигурност сте поне занимателна - отбеляза той. Дръпна един звънец до вратата и когато се появи дежурният, му нареди да ме изпроводи до нужното помещение.

- Само внимавай да не ти се измъкне по пътя, Томсън - добави, като ми отвори вратата с ироничен поклон.

Отпуснах се изнемощяла на вратата на нужника, където ме бе въвел Томсън. Да съм по-далеч от Рандал беше успокояващо, но не задълго. Бях имала възможност да преценя що за човек е, и по разказите на други хора, и от личен опит. Но все още през лъскавото, безскрупулно покритие се показваха проблясъци от Франк. Реших, че съм сгрешила, когато го накарах; да се засмее. Седнах, пренебрегвайки смрадта, фокусирана върху настоящия проблем. Нямаше как да избягам. Дори без охраната на бдителния Томсън, офисът на Рандал се намираше почти в средата на групичката военни сгради. И макар самият форд да не бе нищо повече от каменно укрепление, стените бяха три-четири метра високи, а двойната порта се пазеше постоянно.

Помислих дали да не се престоря на болна и да остана тук, но се отказах - не само защото обстановката беше крайно неприятна. Неприятната истина бе, че няма смисъл да печеля време, освен ако не го печеля с някаква цел. Никой не знаеше къде съм, а Рандал нямаше намерение да го оповестява. Принадлежах му, докогато искаше да се забавлява с мен. Отново съжалих, че го разсмях. Садист с чувство за хумор бе страховито създание.

Докато мислех трескаво какво да кажа на капитана, се хванах за едно изникнало ми име. Не го бях чула добре и го помнех само по приумица, но се надявах да съм го запомнила добре. Бе изключително слаба карта, но имах само нея. Поех си дълбоко дъх, издишах бързо и излязох от убежището си.

В офиса добавих захар към чая си и го разбърках внимателно. После сметаната. След като удължих церемонията колкото можах, се принудих да погледна към Рандал. Седеше в любимата си поза и елегантно придържаше чашката си във въздуха, за да ме оглежда по-добре.

- Е? - попитах. - Не се тревожете, няма да ми развалите апетита, нямам такъв. Какво ще правите с мен?

Усмихна се и внимателно отпи от парещия чай, преди да ми отговори:

- Нищо.

- Наистина ли? - Повдигнах изненадано вежди. - Изобретателността ви е предала, така ли?

- Не бих казал - отвърна, вежлив както винаги. Погледът му ме обходи за пореден път, никак невежливо. - Не - повтори, като се загледа в крайчето на корсета ми, където -втъкнатото шалче привличаше окото към горната част на гърдите ми, - колкото и да ми се ще да ви дам тъй нужния ви урок по обноски, боя се, че трябва да отложа удовлетворението си за неопределено време. Ще ви изпратя в Единбург със следващата поща. И не бих искал да ви повредя видимо - началниците ми може да ме помислят за немарлив.

- Единбург? - Изненадата ми надделя.

- Да. Чувала сте за Толбуут, предполагам?

Бях чувала. Един от най-кошмарните затвори от тази епоха, печално прочути със смрадта, престъпността, вилнеещите в него болести и мрак. Мнозина от затворниците там умираха, преди да се изправят в съда. Преглътнах с усилие надигналата се горчива жлъч заедно със сладкия чай.

Рандал отпиваше от своя, доволен от себе си.

- Там би трябвало да ви е уютно. Все пак предпочитате обстановката си влажна и низка. -Изгледа осъдително прогизналия крайчец на фустата под роклята ми. - След замъка Леох ще се чувствате като у дома си.

Съмнявах се, че кухнята в Толбуут ще е толкова добра, колкото у Колъм. А и отделно от въпроса с удобствата, не можех - не можех - да му позволя да ме прати в Единбург. Така никога нямаше да мога да се върна при каменния кръг.

Време бе да изиграя картата си. Сега или никога. Вдигнах чашката.

- Какво желаете - казах спокойно. - А какво би казал по въпроса херцогът на Сандрингъм?

Той разля чая на крачола си от еленова кожа и издаде много удовлетворителен стон на болка.

Изцъках укорително с език.

Той ме изгледа свирепо. Чашката лежеше преобърната на килима и съдържанието му попиваше в него, но не посегна нито към нея, нито към звънеца. Отстрани на врата му подскачаше мускулче.

Вече бях открила купчината изгладени кърпички в лявото горно чекмедже на бюрото, до емайлираната кутийка за енфие. Подадох му една от тях.

- Дано не остане петно - рекох мило.

- Не - отвърна, като пренебрегна кърпичката. Изгледа ме внимателно. - Не, не е възможно.

- Защо не? - попитах, преструвайки се на невежа, сякаш се чудех какво не е възможно.

- Щеше да ми каже. А ако вие работите за Сандрингъм, защо, по дяволите, ще се държите по този абсурден начин?

- Може би херцогът изпробва верността ви? - предположих напосоки, готова да скоча на крака при нужда. Той стискаше юмруци до хълбоците си, а пръчката за езда се намираше твърде близо до него.

Рандал изсумтя в отговор.

- А вие може би изпробвате лековерието ми. Или търпението ми към дразнители. И двете, мадам, имат много нисък праг.

Присви очи преценяващо, а аз се приготвих да го избегна.

Хвърли се към мен, а аз - настрани. Замерих го с чайника, а той се наведе и съдът се строши звучно във вратата. Дежурният явно чакаше отвън, защото подаде глава.

Задъхан, капитанът му направи нетърпеливо знак да влезе.

- Дръж я - нареди грубо и се упъти към бюрото. Задишах дълбоко, с надеждата да се успокоя, а и защото очаквах, че след миг няма да мога.

Вместо обаче да ме удари, той извади от долното дясно чекмедже, което нямах време да разгледам, дълго тънко въже.

- Що за джентълмен държи въже в чекмеджето си? - попитах възмутено.

- Подготвеният, мадам - промълви той и върза китките ми зад гърба ми.

- Върви - нареди на другия мъж и посочи с брадичка към вратата. - И не се връщай, каквото и да чуеш.

Това звучеше крайно зловещо и предчувствията ми се оправдаха категорично, когато той пак посегна към чекмеджето.

Има нещо съкрушително у ножа. Дори мъже, безстрашни в битка, ще се свият от страх при вида на голо острие. И аз се свих от страх, докато вързаните ми ръце не опряха във варосаната стена. Рандал притисна лъсналото острие между гърдите ми.

- Така - рече той разговорливо, - ще ми кажеш всичко, което знаеш за херцога на Сандрингъм. - Притисна острието още малко и остави следа в плата на роклята ми. -Помислете спокойно, драга моя. Не бързам за никъде.

Платът се прокъса с леко изпукване. Усещах студената стомана точно над сърцето си.

Рандал бавно оформи полукръг с ножа под една от гърдите ми. Вълната изпърполи и падна на пода, а гърдата ми се показа. Рандал сякаш беше затаил дъх - сега издиша бавно, без да сваля поглед от моя.

Отдръпнах се, ала почти нямаше накъде. Притиснах се в бюрото и сграбчих здраво ръба му с двете си ръце. Ако приближеше достатъчно, можех се залюлея назад и да избия с крак ножа. Едва ли искаше да ме убие - със сигурност искаше първо да разбере как съм свързана с херцога. Но това ми заключение не ме утешаваше особено.

Усмихна се с усмивката на Франк - тази прекрасна усмивка, която пред мен бе очаровала студенти и стопявала сърцето и на най-хладния университетски администратор. Може би при други обстоятелства мъжът срещу мен също би ме очаровал, но сега...

Направи бърза крачка напред, постави коляно между бедрата ми и притисна раменете ми назад. Паднах тежко по гръб на бюрото, върху вързаните си китки. Той се намести между краката ми и с едната си ръка затършува за краищата на полите ми, които да повдигне, а другата постави върху голата ми гърда. Заритах яростно, но фустите ми пречеха. Той сграбчи глезена ми и придвижи длан нагоре по крака ми, избутвайки над кръста ми фустите, полата и долната ми риза. Посегна към панталоните си.

Същия като Хари дезертьора, мислех си бясна. В какво се бе превърнала британската армия? Велики традиции, няма що.

Насред английски гарнизон писъците едва ли биха привлекли каквото и да било внимание, но изпълних дробове и опитах, по-скоро формално. Очаквах шамар или разтърсване, но на него сякаш му хареса.

- Пищете, сладка моя - промълви, зает с копчетата си. - Ще ми хареса много повече, ако пищите.

Погледнах го право в очите и се сопнах:

- Начукай си го сам! - Съвършено ясно и напълно неподходящо на ситуацията.

Пред челото му падна кичур черна коса. Толкова приличаше на пра-пра-пра-пра-пра-правнука си, че ме облада ужасяващ подтик да отворя краката си и да му се отдам. Той стисна зверски гърдата ми и подтикът изчезна на мига.

Бях разярена, отвратена и унижена, но учудващо - не ме бе страх. Нещо тупна отпуснато на крака ми и осъзнах защо. Нямаше да може да го вдигне, освен ако не пищях - може би дори тогава.

- О, такава ли била работата? - В отговор получих шамар. Затворих уста и извърнах глава, за да ме изкушат още подобни забележки. Осъзнах, че независимо от изнасилването, можех да получа и нещо по-лошо от този нестабилен човек. Улових някакво движение при прозореца.

- Ще съм ти благодарен - рече хладен, равен глас, - ако си свалиш ръцете от жена ми.

Рандал застина с ръка на гърдата ми. Джейми клечеше оттатък рамката на прозореца, подпрял на едната си ръка голям пистолет с месингова дръжка.

Секунда-две Рандал сякаш не можеше да повярва на ушите си. Докато бавно завърташе глава към прозореца, дясната му ръка, скрита от Джейми, слезе от гърдата ми и се плъзна към ножа до главата ми.

- Какво каза? - попита невярващо. Стисна ножа и погледът му попадна върху Джейми. Няколко мига го зяпа, после се разсмя.

- Бог да ни е на помощ, та това е шотландското диване! Мислех, че съм се погрижил за теб веднъж завинаги! Значи гърбът ти мина, така ли? А това е твоята жена? Сладострастна пачавричка, почти досущ като сестра ти.

Още полускрита от тялото му, ръката с ножа се завъртя - острието сочеше към гърлото ми. Иззад рамото му Джейми се държеше за рамката на прозореца, готов да се хвърли напред. Дулото не помръдна, изражението му не се промени. Единствено моравеещият му врат издаваше емоциите му - под разкопчаната му яка малкият белег сияеше в яркочервено.

Почти делово Рандал бавно повдигна ножа, така че да се вижда, а върхът почти докосваше гърлото ми. Обърна се леко към Джейми.

- По-добре подхвърли пистолета насам, освен ако не ти е писнал бракът. Ако предпочиташ да си вдовец, разбира се... - Впримчили погледи, двамата стояха неподвижни цяла дълга минута. Накрая Джейми, натегнат като пружина, се отпусна. Издиша дълго и примирено и хвърли пистолета в стаята. Той тупна тежко на пода и се плъзна почти до крака на Рандал.

Той се наведе и го грабна с плавно като течен живак движение. Още щом отдръпна ножа от гърлото ми, се опитах да се изправя, но той ме бутна обратно. С една длан ме притискаше, а с другата - насочи пистолета към Джейми. Ножът бе някъде в краката ми. Само ако можех да го хвана с палци... А камата в джоба ми бе недостижима, сякаш бе на Марс.

Откакто бе видял Джейми, Рандал не спираше да се усмихва. Сега така разтегли устни, че се виждаха кучешките му зъби.

- Така е по-добре. - Лявата му ръка се премести от мен към издуващите се копчета на панталона му - Когато пристигна, скъпи друже, бях зает. Прости ми, ако довърша, преди да подновим нашата работа.

Червенината бе плъзнала по цялото лице на Джейми, но той все така не помръдваше. Когато Рандал приключи с приготовленията си, Джейми се хвърли право срещу дулото. Опитах да извикам, да го спра, ала устата ми беше пресъхнала от ужас. Кокалчетата на Рандал побеляха върху спусъка. Петлето прещрака - пистолетът беше празен, - а юмрукът на Джейми се заби в стомаха на Рандал. Другият му юмрук смачка носа на капитана с хрущене и фини пръски кръв обагриха полата ми. Рандал подбели очи и се строполи като камък на пода.

Джейми ме повдигна и сряза въжето около китките ми.

- Блъфирал си с празен пистолет? - изграчих истерично.

- Ако беше зареден, просто бих го гръмнал, не мислиш ли? - изсъска той.

По коридора трополяха крака. Джейми ме задърпа към прозореца. До земята имаше два метра и половина, но стълбището бе точно под нас. Скочихме заедно.

Приземих се толкова здраво, че костите ми се разтресоха, и се изтърколих насред хаос от фусти. Джейми ме вдигна рязко на крака и ме притисна към стената на зданието. Войниците търчаха в сградата - показаха се шестима души, но не погледнаха към нас.

Щом отминаха, Джейми ме хвана за ръка и посочи към другия ъгъл. Примъкнахме се долепени до сградата и спряхме точно на ъгъла. Вече виждах къде сме. На около шест-седем метра от нас една стълба водеше към нещо като пешеходна пътечка по вътрешността на стената на форта. Той кимна към нея - целта ни.

Приближи глава към моята и прошепна:

- Когато чуеш експлозия, тичай с всички сили към стълбата. Аз съм зад теб.

Кимнах разбиращо. Сърцето ми биеше бясно - видях, че едната ми гърда още е открита. Нямаше какво да се стори засега. Дръпнах полите си леко нагоре, готова за тичане.

Оттатък сградата изригна взрив като от артилерия. Джейми ме побутна и аз се затичах колкото ме държаха краката. Скочих към стълбата, хванах се за нея и се изкатерих -дървената рамка затрептя, когато Джейми ме последва.

Когато стигнах до последното стъпало, се обърнах - имах птичи поглед над форта. От малко здание до задната стена се вдигаше черен пушек, а към него от всяка посока се стичаха мъже.

Джейми се подаде до мен.

- Насам.

Затича се приведен по пътечката, а аз го последвах. Спряхме до стълба на знамето. Тежкият плат плющеше над нас. Джейми се взираше над стената, търсеше нещо.

Огледах отново лагера. Мъжете се тълпяха при малката сграда, крачеха безцелно и викаха. Встрани имаше малка дървена платформа, вдигната на метър-метър и половина, до която водеше късо стълбище. От средата на платформата се издигаше тежък дървен кръст, от двете му напречни половини висяха окови.

Джейми подсвирна - от другата страна на стената Рупърт водеше коня му. Вдигна глава и приближи конете точно под нас.

Джейми режеше въжето, на което се вдигаше и спускаше знамето. Тежките червено-сини гънки се отпуснаха и се плъзнаха надолу. Тупнаха до мен. Джейми усука въжето около една от напречните подпори на знамето и хвърли останалата част през стената.

- Хайде! - каза той. - Хвани се здраво с две ръце и опри крака в стената! Хайде!

Тръгнах, пристъпвайки надолу по стената, стиснала въжето - връвта се плъзгаше и пареше ръцете ми. Приземих се до конете и побързах да се кача. Джейми се хвърли на седлото зад мен и поехме в галоп.

Забавихме на два-три километра от форта, когато стана ясно, че сме изгубили преследвачите си. След кратко съвещание Дугал реши да поемем към границата със земите на Макинтош, най-близката безопасна кланова територия.

- Можем довечера да стигнем до Дуунсбъри, там ще сме в безопасност. До утре ще ни издирват официално, но тогава вече ще сме оттатък границата.

Следобедът напредваше. Поехме с отмерено темпо, а конят ни изоставаше леко с двойния си товар. Моят кон навярно още хрупаше доволно трева в онази горичка и чакаше някой да го намери.

- Как ме открихте? - попитах. Шокът започваше да оказва влияние и се разтреперих -скръстих ръце, за да се овладея. Дрехите ми бяха изсъхнали почти изцяло, но мразът ме пронизваше чак до кости.

- Реших да не те оставям съвсем сама и изпратих човек да те наглежда. Не те е видял да си тръгваш, но е видял английските войници при брода, и теб с тях.

Гласът на Джейми бе леден. Не можех да го виня. Зъбите ми затракаха.

- Из-изненадана съм, че не си ме помислил за английски шпионин и н-не си ме оставил там.

- Дугал искаше. Но този, дето те беше видял с войниците, каза, че си се дърпала. Трябваше да се уверя с очите си. - Погледна ме, без да променя изражението си. - Имаш късмет, сасенак, че видях каквото видях в стаята. Поне Дугал трябва да признае, че не си заедно с англичаните.

- Д-Дугал, а? Ами ти? К-какво мислиш ти?

Той не отвърна, само изсумтя. Поне се смили над мен дотолкова, че да ме загърне с наметката си, но не ме докосваше повече от необходимото. Яздеше в мрачно мълчание и -дърпаше юздите рязко и гневно, много по-различно от обичайната му плавност.

Самата аз бях разстроена и объркана и нямах намерение да му търпя настроенията.

- Е, какво има тогава? Какво става? - попитах нетърпеливо. - Спри да се цупиш, за Бога!

Тонът ми бе по-остър, отколкото възнамерявах, и усетих как се наежвам още повече. Той обърна главата на коня си и спря край пътя. Преди да разбера какво точно се случва, слезе и ме дръпна от седлото. Приземих се несръчно и се олюлях, мъчейки се да запазя равновесие.

Дугал и останалите също спряха, когато ни видяха. Джейми им показа с рязък жест да продължават и Дугал също вдигна ръка, за да покаже, че е разбрал.

- Не се бави - подвикна и тръгнаха.

Джейми изчака да се отдалечат достатъчно. След това ме завъртя рязко към себе си. Беше очевидно бесен, още миг и щеше да избухне. Собственият ми гняв се надигаше - с какво право се държеше така с мен?

- Да се цупя! - възкликна той. - Да се цупя, така ли? Удържам се пряко волята си, за да не те разтреса, докато ти изскочат зъбите, а ми казваш да не се цупя!

- Какво ти става? - попитах гневно. Опитах се да се отскубна от него, но пръстите му стискаха ръката ми като менгеме.

- Какво ми става ли? Ще ти кажа, след като толкова искаш да знаеш! - процеди през стиснати зъби. - Писна ми да доказвам наляво-надясно, че не си английски шпионин. Писна ми да те наблюдавам всяка минута от страх да не опиташ поредната глупост. И много ми писна някакви хора да ме карат да гледам, докато те изнасилват! Никак, ама никак не ми допада!

- А мислиш, че на мен ми допада? - извиках. - Опитваш се да го изкараш моя вина?!

Той ме раздруса леко.

- Вината е твоя! Ако си беше стояла, където ти казах да стоиш, това никога нямаше да се случи! Но не, защо да ме слушаш, аз съм някакъв си съпруг, защо да ми обръщаш внимание? Наумяваш си да правиш каквото си щеш и след това те намирам по гръб, с вдигнати поли, а най-жалката отрепка по тези земи е между краката ти и всеки момент ще те обладае, пред очите ми!

Шотландският му акцент обикновено бе слаб, но от секунда на секунда ставаше все по-неразбираем - сигурен знак, че е разстроен. Сякаш имах нужда да чуя акцента му, за да ми стане ясно.

Вече почти бяхме опрели носове и си викахме в лицата. Джейми бе зачервен от яд и усещах как и моето лице се налива с кръв.

- Не, ти си виновен, задето ме пренебрегваш и ме подозираш през цялото време! Казах ти истината за себе си! Казах ти, че няма нищо опасно да дойда с теб, но ти ще ме чуеш ли? Не! Аз съм само някаква си жена, защо да ми обръщаш внимание? Жените правят каквото им се каже, изпълняват заповеди и седят послушно, скръстили ръце, докато се върне мъжът да им каже какво да правят!

Той отново ме раздруса.

- Да го беше направила, сега нямаше да бягаме от стотина червенодрешковци! Боже, жено, не знам да те удуша ли, или да те хвърля на земята и да ти тегля един бой, но трябва да направя нещо.

При тези му думи направих решителен опит да го изритам в топките. Той се отдръпна и приклещи коляно между краката ми, за да прекрати следващи опити.

- Опитай го отново и такъв шамар ще ти отвъртя, че ушите ти ще писнат - изръмжа.

- Ти си примитивен глупак - изпъшках, опитвайки се отново да се отскубна от хватката му - Да не мислиш, че нарочно съм се оставила да ме заловят англичаните?

- Да, мисля, че си го направила нарочно, за да ми го върнеш, задето не те защитих в долчинката.

Зяпнах.

- Моля? С английските дезертьори?

- Да! Така мислиш и си права. Но не можах. Наложи се да го направиш ти и сега се опитваш да ми го върнеш, като нарочно се оставяш, себе си, моята жена, в ръцете на мъж, който е пролял кръвта ми!

- Твоята жена! Твоята жена! Не те е грижа за мен! Аз съм ти просто собственост. Вълнува те само защото смяташ, че ти принадлежа, и не можеш да понесеш някой да отнеме нещо, което ти принадлежи!

- Ти ми принадлежиш - изрева той и впи пръсти в раменете ми. - И си ми съпруга, харесва ли ти, или не!

- Не ми харесва! Изобщо! Но и това няма значение, нали? Стига да ти топля леглото, не те интересува какво мисля, какво чувствам! Жената за теб е колкото да има къде да си пъхнеш оная работа, когато ти се прииска!

Лицето му пребледня като платно и той ме разтърси не на шега. Главата ми се олюля яростно и зъбите ми затракаха. Прехапах си болезнено езика.

- Пусни ме! - извиках. - Пусни ме - нарочно използвах думите, с които го беше нарекъл Хари дезертьорът, за да го уязви, - разгонено копеле!

Пусна ме и отстъпи с убийствен поглед.

- Мръсна кучка! Няма да ми говориш така!

- Ще ти говоря както искам! Не можеш да ми нареждаш!

- Явно не мога! Ще правиш каквото си искаш, без значение кой страда след това, така ли? Себична, своенравна...

- Страда само проклетата ти гордост! - извиках. - Спасих и двама ни от дезертьорите и не можеш да го понесеш, нали? Ти просто си стоеше! Ако нямах нож, щяхме да сме мъртви!

Докато не го изрекох, нямах представа, че ме е яд на него, задето не ме е защитил от дезертьорите. В по-рационално състояние мисълта не ми би хрумнала. Бих си казала, че вината не е негова. Беше въпрос на късмет, че ножът е у мен. Но сега осъзнавах, че честно или не, рационално или не, някак наистина чувствах, че той е отговорен да ме закриля, а не беше успял. Може би идваше от това, че той самият чувстваше същото толкова силно.

Взираше се изпепеляващо в мен, запъхтян от емоция. Когато заговори отново, гласът му бе нисък и хриплив.

- Нали видя онзи стълб в двора на форта?

Кимнах.

- Е, вързаха ме за стълба като животно и ме биха, докато кръвта ми не спираше да се лее! Ще нося белезите до смъртта си. И ако онзи следобед не бях извадил огромен късмет, това беше най-малкото, с което щях да мина. Сигурно после щяха да ме обесят.

Преглътна с усилие и продължи:

- Знаех това и не се поколебах и за миг да те последвам там, макар да мислех, че Дугал е прав! Знаеш ли откъде взех пистолета?

Поклатих отново глава. Гневът ми се уталожваше.

- Убих пазач до стената. Стреля по мен - затова пистолетът беше празен. Не ме улучи и го убих с камата си. Оставих я забита в ядеца му, когато те чух да викаш. Бих убил десетима, за да стигна до теб, Клеър. - Гласът му пресекваше. - И когато извика, изтичах с празен пистолет и ей-тези две ръце.

Вече говореше по-спокойно, но очите му още бяха ококорени от болка и ярост. Мълчах. Разтърсена от ужаса на случката с Рандал, не се и бях замислила за отчаяния кураж, който му е бил необходим, за да ме последва във форта.

Извърна се от мен и се прегърби.

- Права си - рече тихо. - Да, права си. - Внезапно яростта изчезна от гласа му, заменена от тон, който не бях чувала от него, дори в крайностите на физическа болка. - Гордостта ми е ранена. А само тя ми е останала. - Той опря предмишници на един бор и обори глава на тях, изтощен. Говореше толкова тихо, че почти не го чувах. - На нищо ме правиш, Клеър.

И с мен се случваше нещо много подобно. Плахо го доближих. Не помръдна, дори когато го прегърнах през кръста. Опрях буза на гърба му. Беше изпотил ризата си и трепереше.

- Съжалявам - рекох. - Моля те, прости ми.

Той се обърна и отвърна на прегръдката ми. Треперенето му отслабна.

- Прощавам ти, моме - промълви в косата ми. Пусна ме и ме погледна сериозно. - И аз съжалявам. Приеми извиненията ми за думите ми - бях разстроен, казах повече, отколкото исках. Ще ми простиш ли и ти?

След последните му думи не чувствах, че има какво да му прощавам, но кимнах и притиснах дланите му със своите.

- Прощавам ти.

Вече по-спокойни, отново се качихме на седлото. Пътят продължаваше право напред още много километри и далеч от нас се виждаше малък облак прах - вероятно Дугал и останалите.

Джейми отново беше с мен - докато яздехме, ме придържаше с ръка и се чувствах в безопасност. Ала все още го имаше смътното усещане за нанесена вреда, за въздържаност -нещата между нас още не бяха зараснали. Бяхме си простили, ала още помнехме думите си.

22. ПРЕОЦЕНКИ

Стигнахме до Дуунсбъри много след мръкване. За щастие беше немалък и имаше хан. Дугал затвори очи за кратко, докато плащаше на ханджията - щеше да му струва още доста сребро, за да си мълчи, че сме минавали оттук. Среброто обаче осигури и добра вечеря с много бира. Въпреки това настроението беше мрачно и се хранихме мълчаливо. Аз, в съсипаната си рокля и покрита с риза на Джейми, очевидно бях в немилост. С изключение на Джейми, мъжете се държаха, сякаш съм невидима, и дори той не правеше много повече от това да побутва към мен хляб и месо. С облекчение се качих в стаята ни, колкото и да бе малка.

Отпуснах се на леглото с въздишка, без да обръщам внимание на състоянието на завивките. - Убита съм. Колко дълъг ден.

- Такъв беше, да.

Джейми разкопча яката и ръкавелите си и свали колана с меча си, но не понечи да продължи. Издърпа кожения ремък и го сгъна на две.

- Идвай в леглото, Джейми. Какво чакаш?

Той застана до леглото, а коланът се полюшваше леко напред-назад.

- Моме, мисля, че имаме да доуредим нещо, преди да заспим.

Прониза ме безпокойство.

- Какво има?

Не ми отвърна веднага. Придърпа си столче и седна срещу мен.

- Осъзнаваш ли, Клеър - каза той тихо, - че всички за малко да умрем днес следобед? Погледнах кувертюрата засрамена.

- Да, знам. Вината е моя. Съжалявам.

- Да, осъзнаваш го поне - каза той. - А осъзнаваш ли, че ако някой от мъжете сред нас беше направил нещо подобно, беше поставил останалите в такава опасност, щеше да се прости с ухо или да отнесе бой с пръчка, ако не и да го убият?

Пребледнях.

- Не, не осъзнавах.

- Е, знам, че не познаваш порядките ни, това е някакво оправдание. Но пък и ти казах да се скриеш и да не мърдаш - и нищо от това нямаше да се случи. Сега англичаните ще преобърнат всеки камък. Ще трябва да се крием през деня и да пътуваме нощем. - Той направи пауза. - Колкото до капитан Рандал... това е съвсем друга работа.

- Теб ще търси най-усилено, нали? Сега, когато знае, че си тук?

Той кимна разсеяно, вгледан в огъня.

- Да. При него... е лично, знаеш.

- Толкова съжалявам, Джейми.

Джейми махна с ръка.

- Е, ако само аз бих страдал от всичко това, нямаше да го споменавам. Макар че - и той ми хвърли остър поглед - ще ти кажа, че почти ме уби да гледам ръцете на онова животно върху теб.

В погледа му прочетох как преживява наново събитията от следобеда.

Запитах се дали да не му разкажа за... трудностите на Рандал, но се боях, че това ще навреди повече, отколкото би помогнало. Отчаяно исках да се сгуша в него и да измоля прошка, но не смеех да го докосна. След дълго мълчание той въздъхна и се изправи, като плесна бедро с колана.

- Е, по-добре да се заемам. Причини много вреда, като наруши заповедта ми, и ще те накажа, Клеър. Спомняш ли си какво ти казах, когато си тръгвах тази сутрин?

Спомнях си и още как - бързо се прехвърлих оттатък леглото, с гръб към стената.

- Какво имаш предвид?

- Много добре знаеш какво имам предвид - каза той твърдо. - Коленичи до леглото и повдигни полите си, моме.

- Нищо подобно няма да правя! - Сграбчих един от стълбовете на кревата и се притиснах още по-здраво в ъгъла.

Джейми ме изгледа с присвити очи, обмисляйки какво да прави. Хрумна ми, че нищичко не го спира да стори каквото иска с мен - тежеше поне с трийсет килограма повече. Накрая реши да говори, а не да действа и внимателно остави колана, преди да се присъедини към мен в леглото.

- Сега, Клеър... - започна.

- Казах, че съжалявам! - избухнах аз. - И наистина съжалявам. Никога повече няма да направя такова нещо!

- Там е работата - рече той бавно. - Може и да направиш. Защото не взимаш нещата толкова на сериозно. Мисля, че идваш от място, където всичко е по-лесно. Там не е въпрос на живот и смърт да не се подчиняваш. В най-лошия случай може да причиниш някому неудобство, да го подразниш, но никой няма да умре. - Дърпаше карирания плат на поличката си, докато подреждаше мислите си. - Жестоката истина е, че тук необмислените действия може да имат много сериозни последствия, особено за човек като мен. - Потупа ме по рамото, като видя, че съм готова да се разплача. - Знам, че не би поставила никого в опасност нарочно. Но лесно може да го сториш, без да искаш, както днес, защото не ми вярваш, че нещо наистина е опасно. Свикнала си да мислиш сама и знам със сигурност - и той ме изгледа косо, - че не си свикнала мъжете да ти казват какво да правиш Но в името на всички нас трябва да се научиш.

- Добре - изрекох бавно. - Разбирам. Прав си, разбира се. Добре. Ще следвам заповедите ти, дори да не съм съгласна с тях.

- Хубаво. - Той се изправи и взе колана. - Хайде, слизай от леглото и да приключваме.

Зяпнах от негодувание.

- Моля?! Казах вече, че ще следвам заповедите ти!

Той въздъхна безсилно и отново седна на столчето. Изгледа ме безизразно.

- Слушай. Казваш, че разбираш. Вярвам ти. Но има разлика между това да разбираш нещо с ума си и да го усещаш у себе си.

Кимнах неохотно. Той продължи:

- Добре. Сега ще трябва да те накажа, по две причини: първо, за да го усетиш наистина. -Внезапно се усмихна. - От опит мога да ти кажа, че един хубав бой те кара да видиш нещата от по-сериозната им страна.

Стиснах страничния стълб по-здраво.

- Другата причина - продължи той - е заради хората долу. Видя какви бяха тази вечер.

Бях видяла. Толкова неудобно се чувствах на вечеря, че се радвах да се махна от стаята.

- Трябва да има справедливост, Клеър. Постъпи грешно с тях и ще трябва да понесеш наказанието си. - Той пое дълбоко дъх. - Аз съм ти съпруг. Мое е задължението да се погрижа за това и възнамерявам да го сторя.

Имах доста възражения по този въпрос. Каквито и да бяха обстоятелствата - и можех да се съглася, че поне част от тях бяха на негова страна, - самолюбието ми се бунтуваше срещу това някой да ме бие, по каквато и да е причина.

Това, че възнамеряваше да го стори мъжът, когото смятах за приятел, закрилник и любовник, бе тежко предателство. А чувството ми за самосъхранение не можеше да не се бунтува при мисълта да ме бие човек, който размахва клеймор, сякаш е мухобойка.

- Няма да ти позволя да ме биеш - казах твърдо, стиснала стълба на леглото.

- Няма ли? - Той повдигна пясъчноруси вежди. - Е, нека ти кажа, моме, нямаш думата. Независимо дали ти харесва, ти си ми жена. Ако искам да ти счупя ръката или да те храня само с хляб и вода, или да те заключа дни наред в килера - и не мисли, че не се изкушавам, -мога да го направя, а какво остава да ти загрея задника.

- Ще пищя!

- Вероятно. Ако не преди, то със сигурност по време на боя. Подозирам, че ще те чуят чак в съседния чифлик. Добър глас имаш.

Ухили се отблъскващо и пристъпи към мен.

Откопчи пръстите ми, макар и трудно, и здраво ме издърпа към края на леглото. Изритах го в пищяла, но боса не постигнах нищо. Той изсумтя и успя да ме обърне по корем, като изви ръката ми зад гърба, за да стоя мирна.

- Ще го направя, Клеър! Ако ми съдействаш, ще спра на десетия път.

- А ако не? - попитах разтреперана. Той вдигна каиша и го плесна в бедрото си с грозен звук.

- Тогава ще те притисна с коляно и ще те бия, докато ми се умори ръката. А ти ще се умориш много по-рано.

Скочих от леглото и се завъртях вихрено със стиснати юмруци.

- Варварин! Садист! - изсъсках яростно. - Правиш го за собствено удоволствие! Никога няма да ти простя.

Джейми спря, мачкайки колана в ръцете си. Отвърна с равен тон:

- Не знам какво е садист. И щом аз ти простих за този следобед, мисля, че и ти ще ми простиш, когато можеш отново да сядаш. Колкото до удоволствието... - Устната му трепна. -Казах, че трябва да те накажа. Не съм казал, че ще ми донесе удоволствие. - Присви показалец подканящо. - Ела.

На следващата сутрин не исках да напускам сигурността на стаята си - губих си времето с лентата си за коса и гребена. От предната вечер не бях разговаряла с Джейми, но той забеляза колебанието ми и ме подкани да изляза с него на закуска.

- Не се бой да се покажеш пред останалите, Клеър. Ще те подкачат, но няма да е толкова зле. Горе главата. - Побутна ме под брадичката с юмрук, а аз го ухапах, рязко, но не силно.

- Ох! - Той дръпна пръсти. - Внимавай, моме. Не знаеш къде са били.

Позасмя се и слезе на закуска.

Да, защо да не е в добро настроение, питах се горчиво. Ако снощи е искал отмъщение, беше го получил.

Беше отвратителна нощ Неохотното ми примирение продължи точно до първия парещ удар. Последва кратка, яростна схватка, от която Джейми излезе с окървавен нос, три прекрасни драскотини по бузата и дълбоко ухапана китка. Аз за мен нещата свършиха с коляното му, притиснато в гърба ми, и сериозен бой.

Джейми, проклета да е шотландската му кожа, се оказа прав. Мъжете се въздържаха да ме поздравяват, но все пак бяха любезни - враждебността и презрението от предната вечер ги нямаше.

Докато си взимах яйца от бюфета, Дугал се приближи и ме прегърна бащински през рамото. Брадата му погъделичка ухото ми, когато ми избоботи затворнически:

- Надявам се снощи Джейми да не е бил твърде суров с теб, моме. Звучеше, все едно те колеше.

Цялата се изчервих и се извърнах. След противните забележки на Джейми бях решила да не гъквам през цялото изпитание. Но съм сигурна, че и самият Сфинкс не би си мълчал, докато Джейми Фрейзър размахва колана.

Дугал се обърна към Джейми, който ядеше хляб и сирене на масата.

- Джейми, не беше нужно почти да убиваш момата. И по-леко напомняне щеше да стигне.

Тупна ме силно по задните части, за да покаже, а аз изтръпнах. Изгледах го злостно.

- Нашарен задник никого не е убил - каза Мърто, като дъвчеше.

- Не е. - Нед се хилеше. - Ела да седнеш, моме.

- Ще стоя права, благодаря - рекох с достойнство и всички ревнаха като магарета от смях. Джейми гледаше да избягва погледа ми, докато с преувеличено старание режеше парче сирене.

През остатъка от деня закачките продължиха и всеки от мъжете си измисли извинение да ме потупа отзад. Но като цяло бе търпимо и макар и с нежелание, приех, че може би Джейми е прав, при все че още исках да го удуша.

За седене и дума не можеше да става, така че се заех с дребни задачки, като шиене на подгъви и копчета, за да мога да ги върша при прозореца и да се оправдая, че ми трябва повече светлина. След обяда, който ядох на крак, се върнахме по стаите си. Дугал беше решил да изчакаме да се стъмни, преди да поемем към Баргренън, следващата ни спирка. Джейми ме последва до стаята, но затворих вратата пред лицето му. Нека пак да спи на пода.

Предната вечер бе тактичен, ако може така да се нарече, сложи си колана и напусна стаята веднага след като приключи, без да продума. Върна се след час, след като си бях легнала, но бе достатъчно съобразителен да не ляга до мен. Известно време се взира в тъмното към мен, въздъхна дълбоко, уви се в наметката и заспа на пода до вратата.

Твърде гневна, разстроена и физически наранена, за да спя, аз будувах през по-голямата част от нощта, като редувах мисли за думите на Джейми с мисли за това как искам да го изритам на някое чувствително място.

Опитах ли да съм обективна - макар да не бях в такова настроение, - трябваше да призная, че е прав, упреквайки ме как не приемам нещата достатъчно сериозно. Ала грешеше, като смяташе, че там, откъдето идвам, те са не толкова опасни. Навярно важеше тъкмо обратното.

Тази епоха по много начини все още ми бе сюрреалистична - като нещо от пиеса или карнавал. В сравнение с гледката на механизирана всепоглъщаща война, малките схватки тук - неколцина мъже с мечове и мускети, - изглеждаха по-скоро живописни, отколкото заплашителни.

Имах проблеми с тези нови мащаби. Убитият от мускет бе също толкова мъртъв, колкото убития от минохвъргачка. Само че последната убиваше безучастно, унищожаваше десетки, а с мускета виждаш очите на жертвата си. Това го правеше убийство, а не война. Колцина са нужни за война? Достатъчно, за да не им се налага да се гледат в очите? Ала това явно беше война - или поне нещо достатъчно сериозно, - за Дугал, Джейми, Рупърт и Нед. Дори дребният плъхолик Мърто трябваше да извършва насилие отвъд естественото си влечение към него.

Ами причините за всичко това? Един крал вместо друг? Хановери и Стюарди? За мен не бяха нищо повече от имена на дъската в класната стая. Какво представляваха в сравнение с немислимото зло на Хитлеровия Райх? Имаше значение за поданиците на тези династии, разбира се, макар дори това да ми се струваше тривиално. Но пък откога бе тривиално правото на човек да живее както желае? Борбата за правото да избираш съдбата си по-малко ли струваше от нуждата да спреш върховно зло? Размърдах се раздразнено и попипах ожулените си задни части. Взрях се ядно в Джейми, свит на пода. Дишаше равномерно, но леко - навярно и той не можеше да спи. Дано.

Отначало ми се щеше да гледам на цялото това премеждие като на мелодрама - подобни неща просто не се случваха наистина. Много шок бях преживявала, след като преминах през каменния кръг, ала най-лошият бе през онзи следобед.

Джак Рандал, толкова подобен на Франк и толкова ужасяващо различен от него. Докосвайки гърдите ми, бе изковал връзка между стария ми живот и този, бе събрал двете реалности с гръмотевичен трясък. А после Джейми - лицето му като издялано от страх оттатък прозореца, изкривено от ярост на пътя, изопнато от болка след обидите ми.

Джейми. Джейми беше истински, по-истински от всичко друго в живота ми преди или сега, повече дори от Франк и 1945-а. Джейми, нежен любовник и вероломен вагабонт.

Може би това беше част от проблема. Джейми така изпълваше сетивата ми, че обстановката край него ми се струваше ненужна. Но повече не можех да си позволя да я пренебрегвам. Безразсъдството ми почти го уби и стомахът ми се преобръщаше при тази мисъл. Рязко се изправих, за да му кажа да дойде при мен в леглото. Когато тежестта ми се отпусна върху резултата от усилията му, също толкова рязко промених решението си и се метнах обратно по корем.

Изпълнената с пристъпи на ярост и размишления нощ ме умори. Спах цял следобед и когато Рупърт ме събуди малко преди мръкване, слязох в общото помещение като в мъгла.

Дугал, несъмнено изтормозен заради поредния разход, ми беше купил кон. Здраво животно, не от най-елегантните, но с добър поглед и къса, бодлива грива - веднага го кръстих Магарешки бодил.

Не бях предвидила последствията от побоя при дългата езда. Изгледах със съмнение твърдото седло на Магарешки бодил, внезапно осъзнала какво ме чака. Върху седлото тупна дебело наметало и Мърто ми смигна затворнически с едно от черните си плъши очички. Реших, че поне ще страдам с достойнство, и мрачно стиснах зъби, прехвърляйки се на седлото.

Сред мъжете цареше неизказана галантност - често спираха, за да се облекчи ту един, ту друг, и за да мога аз да се възползвам и да сляза. От време на време някой искаше да спре, за да пие вода, а това значеше да спра и аз, защото Магарешки бодил пренасяше манерките.

Така изминаха няколко часа, но болката се засилваше и не спирах да шавам в седлото. Накрая реших достойнството да върви по дяволите - трябваше просто да сляза за малко.

Спрях Магарешки бодил и скочих от седлото. Престорих се, че оглеждам предния му ляв крак, а останалите коне спряха край нас.

- Боя се, че има камък в подковата - излъгах аз. - Извадих го, но по-добре да го разходя. Не искам да окуцее.

- Не можем да си го позволим, права си - каза Дугал. - Добре, разходи го, но някой трябва да остане с теб. Тихо е, но не мога да те оставя сама.

Джейми веднага слезе от коня си.

- Ще я придружа - рече тихо.

- Добре. Не се бавете. Трябва да сме в Баргренан преди съмване. Спрете при „Червения глиган“, собственикът ми е приятел.

Махна на останалите, които се събраха и поеха нататък в бърз тръс, като ни оставиха сред прахта.

Няколкото часа мъчение на седлото не бяха подобрили настроението ми. Нека ме придружава, но проклета да съм, ако продумам на садистичното добиче.

Не изглеждаше като добиче на светлината на полумесеца, но стиснах зъби и закуцуках, като внимавах да не поглеждам към него.

Отначало малтретираните ми мускули се възпротивиха на непривичното усилие, но след около половин час движението стана много по-лесно.

- До утре ще се чувстваш много по-добре - отбеляза Джейми небрежно. - Но чак вдругиден ще можеш да седиш удобно.

- И какво те прави такъв познавач? - изрепчих му се. - Да не би да биеш хората толкова често?

- Ами не - отвърна той, необезпокоен от пламенността ми. - За пръв път го правя. Но имам много опит от другата страна.

- Ти? - Зяпнах го. Не можех дори да си представя как някой бие с колан надвисналата над мен маса от мускули.

Той се засмя на изражението ми.

- Когато бях малко по-дребен, сасенак. Между осем и тринайсет ме жулеха повече, отколкото мога да преброя. След това пораснах и баща ми вече не можеше да ме накара да се навеждам през перилата.

- Баща ти те е биел?

- Най-вече той. И учителят, разбира се, както и Дугал или някой от другите ми чичовци. От време на време. Зависи къде бях и какво правех.

Заинтригувах се въпреки решението си да не му обръщам внимание.

- И какво направи?

Той отново се засмя, тихо, но заразително.

- Не си спомням всичко. Като цяло си го заслужавах. Поне баща ми никога не ме е бил несправедливо. - Той крачи около минута, без да продума. - Хм. Да видим, веднъж, задето замервах пилетата с камъни, веднъж, задето яздих кравите и бяха толкова превъзбудени, че не можахме да ги издоим, веднъж, задето изядох цялото сладко от кексовете, а самите тях оставих. О, също така пуснах конете да избягат от обора, като оставих портата отключена, подпалих покрива на гълъбарника - това не беше нарочно, - изгубих си учебниците - това беше нарочно - и... - Той спря и сви рамене, а аз се засмях въпреки решението си. -Обичайните неща. Но най-често беше, защото си отварях устата, когато трябваше да я държа затворена.

Изсумтя, като си спомни нещо.

- Веднъж сестра ми Джени счупи стомна. Бях я ядосал с подигравки и ме замери с нея. Когато баща ми влезе и поиска да разбере кой е виновен, тя се боеше да каже, просто ме погледна, ококорена, уплашена - има сини очи като моите, но по-хубави, с черни мигли. Джейми отново сви рамене. - Така де, казах на баща ми, че вината е моя.

- Много благородно от твоя страна - рекох със сарказъм. - Сестра ти сигурно ти е била много благодарна.

- Би била. Само че баща ми стоял от другата страна на вратата и видял какво се случи наистина. Затова я би, задето се беше ядосала и счупила стомната, а мен ме би два пъти -задето я тормозих и задето бях излъгал.

- Не е честно! - рекох възмутена.

- Баща ми невинаги беше нежен, но обикновено беше справедлив - отвърна той невъзмутимо. - Каза, че истината си е истината и хората трябва да поемат отговорност за действията си. Това е така.

Изгледа ме косо.

- Но каза, че е било благородно да поема вината, така че мога да си избера или да ме набие, или да си легна без вечеря. - Той се засмя горчиво и поклати глава.- Баща ми ме познаваше добре. Избрах си боя без повече въпроси.

- Ти си просто ходещ апетит, Джейми - рекох.

- Да - съгласи се той без неприязън, - винаги съм бил такъв. И ти, лакомник такъв - каза той на коня си. - Изчакай да спрем за почивка.

Той дръпна юздата и любопитния нос на коня си от изкусителните туфи трева покрай пътя.

- Да, татко беше справедлив и внимателен, макар тогава да не го оценявах. Не ме караше да чакам, наказваше ме веднага или още щом разбереше. Винаги се уверяваше, че знам защо си получавам пердаха и ако исках да разкажа моята версия на историята, можех.

Значи натам биеш, помислих си. Обезоръжителен сплетник такъв. Съмнявах се, че с чар ще промени намерението ми да го изкормя при първа възможност, но можеше да опита.

- А печелил ли си някога спор? - попитах го.

- Не. Но обикновено случаите бяха доста недвусмислени, най-често сам се изкарвах виновен неволно. Но понякога ми намаляваше наказанието. - Той потърка нос. - Веднъж му казах, че да биеш сина си е най-нецивилизованият начин да получиш своето. Той ми отвърна, че имам акъл колкото стълб, дори по-малко. Каза ми, че уважението към възрастните е един от крайъгълните камъни на цивилизованото поведение и докато не науча това, по-добре да свиквам да зяпам палците на краката си, докато някой от нецивилизованите възрастни ме налага отзад.

Този път се засмях заедно с него. На пътя бе спокойно, това спокойствие, което се възцарява, когато си на километри от всеки друг. Подобен покой почти не се намираше в моята пренаселена епоха, когато с помощта на машините един-единствен човек можеше да вдига шум колкото тълпа. Единствените звуци тук бяха шумоленето на растенията, спорадичното писукане на нощна птичка и мекият звук на конските копита.

Вече вървях с повече лекота, а схванатите ми мускули се пораздвижваха. Нечовеколюбивото ми настроение също се разсейваше, докато слушах историите на Джейми, весели и скромни.

- Разбира се, не обичах да ме бият, но ако имах избор, винаги бих предпочел баща си пред учителя. В училище получавахме кожен каиш през ръцете, вместо отзад. Татко казваше, че ако ме удари по ръката, няма да мога да върша никаква работа, а след бой по задника поне няма да се изкушавам да седя и да безделнича. Обикновено учителите се сменяха всяка година. Старите или започваха работа в чифлик, или се заселваха в по-богати райони. Толкова малко пари получават, че все ходят хърбави и гладни. Веднъж ни се падна дебелак и така и не повярвах, че е учител. Струваше ми се предрешен пастор.

Сетих се за пълничкия дребен отец Байн и се усмихнах в съгласие. Джейми продължи:

- Особено ясно помня един от тях, защото ме караше да заставам пред останалите с изпъната ръка и преди да започне, ме поучаваше надълго и нашироко къде съм сгрешил, като продължаваше между ударите. Стоях и се молех да млъкне най-после и да свърши по-бързо, преди да изгубя кураж и да се разрева.

- Подозирам, че това е искал - рекох със съчувствие пряко волята си.

- О, да - отвърна той сухо. - Отне ми време да го осъзная. Но когато го осъзнах, както обикновено, не можах да си държа устата затворена.

Въздъхна.

- И какво стана? - Вече бях забравила яда си.

- Ами един ден ме беше вдигнал. Често ми се случваше, защото не можех да пиша добре с дясната ръка и винаги когато можех, пишех с лявата. Беше ме ударил три пъти - за цели пет минути, копелето, - и ми четеше конско, какъв глупав млад нехранимайко съм бил, преди да ме удари отново. Ръката ми гореше от болка, защото ми беше второто наказание за деня, а и бях уплашен, защото знаех, че и вкъщи ще ям бой. Такова беше правилото - ако ме накажеха в училище, получавам пердах и вкъщи, защото баща ми смяташе училището за нещо важно. Така или иначе не се сдържах.

Левият му юмрук се сви около юздата, сякаш пазеше дланта.

Той направи пауза и ме погледна.

- Рядко губя контрол и обикновено съжалявам след това.

Стори ми се, че няма да получа по-добро извинение от това.

- Онзи път съжали ли?

- Свих юмруци и го изгледах свирепо. Беше висок, мършав, може би на двайсет, макар че тогава ми се струваше доста възрастен. Казах: „Не ме е страх от теб и няма да плача, колкото и силно да ме удряш!“ - Джейми пое дълбоко дъх и бавно издиша. - Може би не бях преценил добре. Все пак каишът беше още у него.

- Не ми казвай. Опита се да ти покаже, че грешиш?

- О, да, опита.

Джейми кимна, главата му бе просто силует на фона на озарените от луната облаци. При думата „опита“ в гласа му прозвуча мрачно удовлетворение.

- Значи не е успял?

Джейми тръсна чорлавата си глава.

- Не. Поне не успя да ме разплаче. Но пък съжалих, че съм си отворил устата.

Спря за миг и се обърна към мен. Облачното покривало се бе отворило за миг и светлината очертаваше челюстта и бузата му, сякаш го посребряваше, като Донателов архангел.

- Когато Дугал ти описваше характера ми, преди да се оженим, случайно спомена ли, че понякога съм малко упорит?

Скосените очи припламнаха, повече Луцифер, отколкото Михаил.

Засмях се.

- Меко казано. Доколкото помня, каза ми, че главите на всички Фрейзър са като камъни, а ти си най-зле. Всъщност - отбелязах суховато - и аз забелязвам нещо такова у себе си.

Той се усмихна, като спря коня си край дълбок вир насред пътя, и поведе и моя за юздата, за да го заобиколи безопасно.

- Ммм, не бих казал, че Дугал греши. Но ако съм упорит, то ми е по рождение. С баща ми така се карахме, че не можехме да решим проблема, без да ме наведе през перилата и да заиграе каишът.

Ненадейно стрелна ръка, за да хване отново юздата на коня ми, а животното се изправи на два крака и изпръхтя.

- Хей! Стига! Стад, мо дху!

- Какво има? - Не виждах нищо въпреки лунните лъчи, пръскащи светлина тук-таме по пътя и полето. Отпред имаше борова горичка и конете сякаш не искаха да припарват до нея.

- Не знам. Стой тук и пази тишина. Качи се на коня си и дръж моя. Ако ти извикам, хвърляй юздите и бягай.

Джейми говореше тихо и спокойно, за да не плаши нито мен, нито конете. Той промърмори „Сгуир!“ на коня си и го плесна по врата, за да се приближи към мен, след което се скри в шубраците с длан върху камата.

Насилвах зрението и слуха си, за да разбера какво тревожи конете - мърдаха, тъпчеха на едно място, неспокойно размахваха уши и опашки. Облаците вече се бяха разсеяли, само парцаливи следи върху яркия полумесец. Въпреки светлината, не виждах нищо на пътя отпред, нито в застрашителната гора.

Изглеждаше твърде късно за крайпътни обирджии, колкото и да бяха малко във високопланинска Шотландия - нямаше много пътници.

Горичката тъмнееше, ала не беше в покой. Боровете тихо шумяха едни на други, вятърът се диплеше през милиони иглички. Древни дървета бяха тези борове, призрачно страховити под луната. Голосеменни или шишаркови, или със семена с крила, много по-стари, по-строги от ясените и дъбовете с меки листа и крехки стволове. Подходящ дом за призраците и злите духове на Рупърт.

Само ти, скастрих се, може да се докараш до страх от дървета. Къде обаче беше Джейми?

Ръката върху бедрото ми ме накара да писна като стреснат прилеп - естествено последствие от това да се опиташ да извикаш, когато сърцето е качено в гърлото ти. С нелогичната ярост на безпричинно уплашените аз го изритах в гърдите.

- Не се промъквай така!

- Тихо - отвърна той, - ела с мен.

Безцеремонно ме свали от седлото и бързо върза конете, които процвилиха неспокойно след нас, докато той ме водеше през високата трева.

- Какво има? - прошепнах, докато се препъвах в скали и корени.

- Тихо. Не говори. Гледай надолу. Стъпвай където и аз, спирай, когато те докосна.

Бавно и сравнително безшумно си проправихме път до краищата на боровата гора. Под дърветата бе мрак, а върху застланата с иглички земя попадаха само раздробени късчета светлина. Дори Джейми не можеше да върви безшумно тук, но шумоленето на сухите иглички в краката ни се губеше сред шумоленето на зелените над нас.

Насред покривалото от земята стърчеше гранитна грамада. Джейми ме остави да мина пред него, като ми помагаше да намирам най-добрите места за опора по склона. Най-отгоре имаше място колкото за нас двамата, легнали по корем. Джейми зашепна едва чуто в ухото ми:

- На десетина метра вдясно. На полянката. Виждаш ли ги?

Когато ги видях, вече и ги чувах по-ясно. Вълци, малка глутница - осем-десет животни. Не виеха, не и тези. Плячката бе скрита от сенките им, тъмно петно и един щръкнал крак, тънък като клечка. Трепкаше, докато зъбите на хищниците разкъсваха тялото. Чуваше се само спорадично тихо изръмжаване или проскимтяване, когато някой възрастен избутваше палетата от залъка си. Другото бяха звуци на удовлетворено хранене, хрупане и пукане на кости.

Когато очите ми свикнаха още повече, различих под близките дървета още няколко рошави силуета, нахранени и умиротворени. Тук-там просветваше сивкава козина, докато останалите при трупа ровичкаха за отбрани части, пропуснати от тези преди тях.

Внезапно в един от редките лъчи светлина се надигна едра глава, чифт жълти очи и наострени уши. Вълкът нададе тиха смесица от ръмжене и проскимтяване и внезапно от всички страни се възцари неподвижност.

Кехлибарените очи сякаш гледаха право в моите. В позата на животното нямаше страх, нито любопитство, просто наблюдателност и внимание. Джейми постави длан на гърба ми, за да не мърдам, но нямах желание да бягам. Можех да се гледам с вълчицата с часове -някак бях сигурна, че е женска, - но тя трепна с уши веднъж, сякаш за да покаже, че вече не съм й интересна, и се върна към храната си.

Наблюдавахме ги още няколко минути, огрени от луната. Накрая Джейми даде знак, че е време да вървим, като ме докосна по ръката.

Крепеше ме за лакътя, докато вървяхме през дърветата. За пръв път по собствена воля му позволявах да ме докосне, след като ме беше спасил при форт Уилям. Още омагьосани от видяното, не говорихме много, но възстановихме спокойствието във взаимната си компания.

Докато вървяхме и разсъждавах върху историите му, не можех да не се възхитя колко добра работа беше свършил. Без дори думичка пряко обяснение или извинение ми беше предал посланието. Въздадох ти справедливост, както са ме учили на нея. Както и милост, доколкото можех да си я позволя. Не можах да ти спестя болката и унижението, но ти предлагам собствената си болка и унижения, за да понесеш своите по-лесно.

- Много ли се противеше? - попитах ненадейно. - На побоите. Лесно ли ги преодоляваше?

Той леко стисна ръката ми, преди да я пусне.

- Най-вече забравях още щом приключеше. Освен последния път - тогава отне доста време.

- Защо?

- Ами... Първо, бях на шестнайсет, вече мъж... Така си мислех. Второ, много болеше.

- Няма нужда да ми казваш, ако не искаш - рекох, усещайки колебанието му - Историята мъчителна ли е?

- Не толкова, колкото беше побоят - каза той през смях. - Не, нямам против да ти кажа. Просто е дълго.

- Имаме още много до Баргренан.

- Така си е. Ами тогава - помниш ли, че ти казах как на шестнайсет прекарах година в замъка Леох? Колъм и баща ми се бяха разбрали така, за да опозная клана на майка си. Две години бях повереник на Дугал, а после година в замъка, за да науча етикет, латински и тем подобни.

- О... Чудех се как си стигнал дотам.

- Да, така стигнах. Бях едър за възрастта си, е, поне висок. Още тогава ме биваше с меча и яздех по-добре от почти всички.

- Както и най-скромен от всички - предположих.

- Не много. Наперен колкото щеш, още по-невнимателен с думите, отколкото сега.

- Направо не мога да си представя - отвърнах развеселена.

- Нищо чудно, сасенак. Открих, че мога да разсмивам хора с приказки и говорех все по-често, без да ме е грижа какво и на кого го казвам. Понякога бях жесток с другите момчета, без да искам. Просто не можех да устоя, ако ми щукнеше някое остроумие.

Вдигна лице към небето, за да прецени колко е часът. Бе още по-тъмно, след залеза на луната. Разпознах Орион ниско над хоризонта и тази гледка странно ме успокои. Джейми говореше.

- И един ден прекалих. С още две момчета вървяхме по един коридор и видях в другия край госпожа Фицгибънс. Носеше огромна кошница, почти колкото нея, и залиташе насам-натам. Знаеш как изглежда сега - тогава не беше много по-слаба. - Той потри нос, смутен. - Е, отправих не една и две некавалерски забележки към вида й. Смешни, но крайно некавалерски. Спътниците ми много се смяха. Не осъзнавах, че и тя ме чува.

Спомних си огромната домакиня на замъка Леох. Макар да я бях виждала само в добро настроение, не приличаше на човек, когото можеш да обидиш безнаказано.

- Какво направи тя?

- Тогава нищо. Не знаех, че дори е чула, но на следващото събрание в Залата стана и разказа всичко на Колъм.

- О, Боже! - Знаех колко Колъм цени госпожа Фиц и едва ли е слушал с нехайство за неуважението към нея. - Какво стана?

- Същото, което се случи с Лери; е, което почти се случи с Лери. - Той се позасмя. - Само че много си повярвах, изправих се и казах, че предпочитам бой с юмруци. Опитвах се да запазя спокойствие, да се държа зряло, макар че сърцето ми биеше като ковашки чук, а и ми призля малко, когато видях ръцете на Ангъс. Приличаха на камъни - на големи камъни. Неколцина в Залата се засмяха. Тогава не бях толкова висок, тежах поне двайсет килограма по-малко. Ангъс можеше да ми откъсне главата с един удар. Така или иначе Колъм и Дугал ми се намръщиха, но според мен останаха доволни, че имам смелостта да поискам подобно наказание. След това Колъм каза „не“, щом съм се държал като дете, съм щял да понеса детско наказание. Кимна и преди да помръдна, Ангъс ме наведе на коляното си, вдигна ми поличката и ме нашари с каиша пред всички останали.

- О, Джейми!

- Мммхм. Нали си забелязала колко професионално се отнася Ангъс към работата си? Удари ме петнайсет пъти и до ден-днешен мога да ти кажа къде е попаднал всеки удар. - Той потръпна от спомена. - Отпечатъците стояха цяла седмица.

Той откъсна шепа борови иглички от най-близкото дърво и ги разтри с пръсти. Миризмата на терпентиново масло се изостри. Той продължи:

- Освен това не ми позволиха да се скрия и да се погрижа за раните си. Когато Ангъс приключи, Дугал ме грабна за тила и ме изведе до другия край на залата. Трябваше да коленича на камъните, пред стола на Колъм, и да измоля прошка от госпожа Фиц, след това от Колъм и да се извиня на всички останали, а накрая - и на Ангъс за боя. Последното почти ми приседна, но той беше много любезен - дори ми помогна да се изправя. Накараха ме да седна до Колъм и да остана там, докато приключи събранието. - Той сви рамене, сякаш отнякъде го чакаше удар с каиш. - Най-лошият час в живота ми. Лицето ми гореше, задникът ми също, коленете - ожулени, и не можех да гледам никъде другаде, освен в краката си, а най-лошото - страшно много ми се пикаеше. Почти умрях - по-скоро бих се пръснал, отколкото да се подмокря пред всички останали. Цялата ми риза беше в пот.

Потиснах порива си на смях.

- Не можеше ли да кажеш на Колъм?

- Знаеше чудесно какво се случва - както и всички останали в залата, личеше по начина, по който шавах на стола. Хората се обзалагаха ще изтрая ли, или не. - Сви рамене. - Колъм щеше да ме пусне, ако го бях помолил. Но... е, заинатих се. - Усмихна се смутено и зъбите му се белнаха насред тъмното във вече безлунната нощ лице. - Когато Колъм най-после ми каза да вървя, успях да изтърпя, докато изляза от залата, но не и до следващата врата. Хвърлих се зад стената и направо изригнах. Мислех, че никога няма да спра. И така - и той пусна шепата иглички, - вече знаеш най-лошото, което ми се е случвало.

Не можех да се сдържа - смях се така, че трябваше да седна на пътя. Джейми ме изчака търпеливо и приклекна.

- Защо се смееш? Не беше никак забавно.

Но самият той се усмихваше.

Поклатих глава през смях.

- Не, наистина не е било. Ужасна история. Просто... представям си те седнал, инатлив, стиснал зъби, а от ушите ти излиза пара.

Джейми изсумтя, но също се позасмя.

- Да. Не е лесно да си на шестнайсет.

- Значи помогна на онова момиче, Лери, защото си я съжалил - казах, когато си върнах самообладанието. - Знаел си какво е.

Той се изненада.

- Да, така и казах. Много по-лесно е да те бият в лицето на двайсет и три, отколкото да те налагат с каиша на шестнайсет. Наранената гордост боли повече от всичко, а тогава лесно се ранява.

- Чудех се. Никога не бях виждала някой да се усмихва, докато очаква удар в лицето.

- Е, след това не можех.

- Мхм. - Кимнах в съгласие. - Мислех си...

Млъкнах от неудобство.

- Какво си мислела? О, за мен и Лери, имаш предвид. Всички са се чудили - ти, Алек, останалите. Щях да сторя същото и грозна да беше. - Сръчка ме в ребрата. - Макар да не вярвам, че ще го приемеш.

- Е, видях ви заедно в онази ниша - защитих се - и все някой те е научил да се целуваш.

Джейми разрита смутен прахта в краката си. Сведе глава срамежливо.

- Е, сасенак. Не ме бива повече от останалите. Понякога се опитвам, но не винаги успявам. Нали знаеш какво казва апостол Павел, че по-добре да се ожениш, отколкото да изгориш? Е, доста изгарях тогава.

Отново се засмях - беше ми леко като на шестнайсетгодишно момиче.

- Значи си се оженил за мен - подкачих го, - за да избегнеш грехопадение по невнимание?

- Да. В това брака го бива - прави съкровени някакви неща, за които иначе трябва да се изповядваш.

Пак се разхилих.

- О, Джейми, обичам те, да знаеш!

Сега той се разсмя. Преви се и се отпусна до пътя, преливайки от веселие. Преобърна се по гръб във високата трева, като хриптеше и се давеше.

- Какво ти става, за Бога? - попитах го втренчена. Накрая седна и избърса сълзите от очите си. Поклати глава задъхан.

- Мърто беше прав за жените. Сасенак, рискувах си живота за теб, крадох, палих, бих, че и убивах. В замяна на това ме ругаеш, обиждаш мъжествеността ми, риташ ме в топките и ми издираш лицето. След това аз те пребивам, а после ти разказвам най-унизителните неща за себе си - и накрая ми казваш, че ме обичаш.

Опря глава на коленете си и се посмя още. Накрая се изправи и ми подаде ръка, а с другата обърса очите си.

- Хич не си разумна, сасенак, но си те харесвам. Да вървим.

Нощта напредваше - или, в зависимост от гледната точка, наближаваше утрото - и трябваше да се качим на конете, за да стигнем до Баргренан преди изгрев. Вече се бях възстановила достатъчно, за да понеса седенето, макар че ефектите още личаха.

Известно време яздихме в дружелюбно мълчание. Замислих се за пръв път какво би се случило, ако някога намерех пътя до каменния кръг. Макар и омъжена по принуда и зависима по необходимост, несъмнено се бях привързала към Джейми.

По-важни обаче бяха чувствата му към мен. Първо свързан с мен от обстоятелствата, след това от приятелство и накрая от изненадващо силна страст, все още не бе засегнал въпроса с чувствата му към мен дори между другото. И все пак.

Бе рискувал живота си. Това може би идваше от брачния му обет. Беше казал, че ще ме закриля до последна капка кръв, и наистина му вярвах. Още повече ми въздействаха събитията от последните двайсет и четири часа, в които без предизвестие ме допусна до чувствата и личния си живот, дори до унизителните подробности. Ако наистина изпитваше към мен това, което подозирах, как щеше да му се отрази моето изчезване? Вече не чувствах физическа болка, докато обмислях това.

На пет километра от Баргренан Джейми ненадейно наруши мълчанието.

- Не съм ти казвал как умря баща ми.

- Дугал ми каза, че е получил инсулт... имам предвид, апоплектичен удар. - Предположих, че и Джейми е мислил за баща си след разговора ни, но не разбирах защо ми го споменава.

- Точно така. Само че той... - Направи пауза, за да обмисли думите си, но после сви рамене и се прости с грижливите думи. Пое си дълбоко дъх и го изпусна. - Трябва да знаеш. Свързано е с... разни неща.

Пътят беше достатъчно широк, за да яздим рамо до рамо, стига да внимавахме за стърчащи скали. Извинението ми за пред Дугал не бе избрано по случайност.

- Случи се при форта - рече Джейми, докато заобикаляше каменист участък, - където бяхме вчера. Където Рандал и хората му ме отведоха от Лалиброх. Където ме бичуваха. Два дни след първия път Рандал ме повика в офиса си - дойдоха двамина и ме отведоха до стаята, - където те открих. Затова знаех къде да отида. Докато ме извеждаха, видях баща си на двора. Беше разбрал, че са ме пленили, и искаше да види има ли начин някак да ме измъкне - или поне да се увери, че съм добре.

Джейми леко сръчка коня си и му изцъка с език. Още нямаше следа от дневна светлина, но нощта изглеждаше различно. До зората оставаше не повече от час. Джейми каза:

- Дотогава не осъзнавах колко самотен и уплашен съм се чувствал там. Войниците не ни позволиха да останем сами, но поне разрешиха да го поздравя. - Преглътна и продължи: -Казах му, че съжалявам за Джени и за цялата жалка история. Каза ми да не говоря повече и ме прегърна здраво. Попита ме дали съм лошо ранен - знаеше за бичуването - и каза, че -всичко ще е наред. Тогава войниците казаха, че е време да вървя, а той ме стисна здраво за лактите и ми каза да не забравям да се моля. Каза, че ще стои до мен, независимо какво се случи и трябва просто да не мисля за това и да държа главата горе. Целуна ме по бузата и войниците ме отведоха. Тогава го видях за последно.

Гласът му не трепваше, но звучеше приглушено. И мен ме пристегна гърлото и исках да го докосна, но пътят се стесняваше през една долчинка, така че трябваше да се подредя зад него. Докато отново се изравним, той си беше върнал самообладанието.

- И така - каза и пое дълбоко дъх, - отидох при капитан Рандал. Отпрати войниците и ми предложи да седна. Каза, че баща ми е гарантирал, за да ме освободят, но нямали право без писмено разрешение от херцога на Аргайл, в чиито владения се намирахме. Реших, че натам се е упътил и той, към Аргайл. Междувременно трябвало да обсъдим въпроса с второто ми бичуване. - Джейми млъкна, несигурен как да продължи. - Беше... странен. Много сърдечен, но отдолу се спотайваше нещо, което не разбирах. Гледаше ме, все едно очакваше да направя нещо, макар че не можех - можех само да си седя.

- Почти ми се извини, каза, че съжалява за това как взаимоотношенията ни са били толкова трудни, как искал обстоятелствата да са различни и така нататък. - Джейми поклати глава. -Не можех да си представя за какво говори. Два дни по-рано се беше постарал хубаво да ме пребие до смърт. Когато най-после стигна до въпроса обаче, не увърташе.

- Какво е искал? - попитах. Джейми ме погледна бързо и също толкова бързо извърна поглед. Мракът криеше чертите му, но ми изглеждаше силно смутен.

- Мен.

Така се стреснах, че конят тръсна глава и изцвили укоризнено. Джейми отново сви рамене.

- Както казах, беше прям. Ако съм склонен... хм, да му дам да разполага с тялото ми, щял да отмени второто бичуване. Ако ли не - щял съм да искам да не съм се раждал.

Прилоша ми. Джейми рече с лека нотка на веселие:

- Вече ми се щеше нещо подобно. Сякаш бях глътнал счупени стъкла и ако не бях седнал, коленете ми щяха да се ударят едно в друго.

- Но, какво... - Гласът ми пресипна и се прокашлях. - Какво направи?

Той въздъхна.

- Няма да те лъжа, сасенак. Обмислял съм го. Първите белези бяха още толкова пресни, че не можех да нося риза и се замайвах, колчем се изправех. Мисълта да премина през това отново - вързан и безпомощен да чакам следващия удар...

Той потръпна несъзнателно, преди да продължи:

- Нямах реална представа - каза кисело, - но ми се струваше, че да ме изнасилят отзад ще е доста по-безболезнено. Понякога под бича са умирали хора, сасенак, и от погледа му можех да преценя, че иска да съм един от тях. - Отново въздъхна. - Но... е, още усещах целувката на баща ми по бузата си, помислих какво би казал... Просто не можах. Не се замислих какво, от друга страна, ще причини на баща ми смъртта ми. - Изсумтя, сякаш се бе сетил за нещо забавно. - А и си казах, вече е изнасилил сестра ми. Проклет да съм, ако и аз му се оставя.

Това не ми се струваше никак забавно. Виждах Джак Рандал в още по-противна светлина. Джейми потърка тила си и свали длан върху дръжката на меча си.

- И така, възползвах се от малкото ми останал кураж и отказах. При това на висок глас, като добавих всякакви ругатни по негов адрес, за които се сетих. Колкото ми държеше гласът. - Направи гримаса. - Боях се, че ще си променя решението, ако се замисля още. Исках да съм сигурен, че връщане няма. Макар и да не мисля, че има тактичен начин да откажеш подобно предложение.

- Не, няма - съгласих се сухо. - Едва ли ще е бил доволен, независимо от думите ти.

- Не беше. Удари ме през устата, за да млъкна. Паднах - още бях слаб - и той се надвеси над мен. Само ме гледаше. Беше ми останало достатъчно здравомислие, за да не опитвам да стана, затова просто лежах, докато той не повика войниците, за да ме отведат в килията. -Поклати глава. - Не промени изражението си и на йота. Само каза: „Ще се видим в петък,“ сякаш имахме служебна уговорка или нещо такова.

Войниците не върнали Джейми в предишната му килия, която споделял с още трима. Сложили го в самостоятелна стаичка, за да чака петъчната разплата без разсейвания, с изключение на ежедневните посещения от лекаря на гарнизона, който лекувал гърба му.

- Не беше много добър лекар - каза Джейми, - но беше внимателен. На втория ден, заедно с гъшата мас и въглена, донесе и малка библия, била на затворник, който умрял. Каза, че е разбрал, че съм папист, но независимо дали Божието слово ме утешава, или не, можел съм поне да сравня несгодите си с тези на Йов. - Джейми се засмя. - Странно, но наистина ме утеши. И Бог е трябвало да изтърпи бичуване. И поне след това нямаше да ме разпнат. От друга страна - допълни той аналитично, - Бог не е бил принуден да слуша неприлични предложения от Пилат Понтийски.

Джейми бе запазил библията. Разтършува се в дисагите си и ми я подаде. Беше износено, подвързано с кожа томче, дълго около петнайсет сантиметра и отпечатано на толкова крехка хартия, че буквите от едната страна се виждаха и от другата. На празната страница отпред пишеше АЛЕКЗАНДЪР УИЛЯМ РОДЕРИК МАКГРЕГЪР, 1733 г. Мастилото бледнееше и се беше размазало, а подвързията бе шупнала, сякаш книгата се е мокрила неведнъж.

Заобръщах я любопитно. Колкото и малка да бе, сигурно не му е било лесно да я пази до себе си през всички пътувания и приключения от последните четири години.

- Никога не съм те виждала да я четеш. - Върнах му я.

- Не затова я пазя - отвърна той. Прибра я, като галеше ръбчетата с палец. Потупа разсеяно дисагите.

- Алекс Макгрегър ми е длъжник. В някакъв момент ще си събера дължимото. Но така или иначе - върна се той към историята, - дойде петък и не съм сигурен дали се радвах, или съжалявах. Чакането и страхът бяха по-лоши дори от болката, която си представях. Но когато започна... - Той отново се попрегърби странно и намести ризата си по-свободно. - Е, видя белезите. Знаеш.

- Само защото Дугал ми каза. Бил е там.

Джейми кимна.

- Да. Баща ми също, макар тогава да не знаех. Не можех да мисля за много неща отвъд собствените си проблеми.

- О - казах несигурно - и баща ти...

- Да. Тогава се случи. След това някои от мъжете ми казаха, че са си помислили, че съм умрял по средата на побоя. Баща ми сигурно си е помислил същото. - Поколеба се и продължи приглушено: - Дугал каза, че когато съм се строполил, баща ми изохкал слабо и сложил ръка на главата си. После просто паднал. Не станал отново.

Птиците сновяха в шубраците, припяваха и се викаха една друга от още тъмните листа на дърветата. Джейми не беше надигнал глава.

- Не знаех, че е мъртъв - продължи тихо. - Казаха ми чак след месец. Когато са си мислели, че съм достатъчно силен, за да го понеса. Така че не успях да го погреба, както би трябвало да стори един син. Никога не съм виждал гроба му, защото се боя да се върна у дома.

- Джейми. О, Джейми...

След мълчание, което сякаш продължи много дълго, казах:

- Но не бива, не може, да се чувстваш отговорен. Джейми, нищо не си могъл да сториш, нищо не би могъл да промениш.

- Така ли? Не, може би не. Макар още да се чудя какво би се случило, ако бях избрал другото. Но и да знаех, нямаше да ми помогне как се чувствам - а се чувствам, сякаш съм го убил с тези две ръце.

- Джейми... - започнах и спрях, безпомощна. Той язди известно време, без да продума, после се изправи и изпъна рамене.

- На никого не съм казал - каза ми рязко. - Но реших, че сега е по-добре да знаеш. За Рандал, имам предвид. Мислех, че имаш право да знаеш всичко между мен и него.

Всичко между мен и него. Животът на един добър човек, честта на девойка и крайно непристойна страст, намерила отдушник в кръв и страх. И навярно, помислих си със свит стомах, сега на везната тежеше и друго. Аз. За пръв път започнах да си давам сметка какво е чувствал Джейми, приклекнал до прозореца с празен пистолет в ръка. Започнах да му прощавам за стореното.

Все едно бе прочел мислите ми, той ми каза, без да ме поглежда:

- Разбираш ли... искам да кажа, можеш ли да разбереш, донякъде, защо ми се стори нужно?

Изчаках няколко секунди, преди да отвърна. Разбира се, че разбирах, но това не беше всичко.

- Да - казах. - Колкото до това, прощавам ти. Но не мога да ти простя - и при тези думи не можах да сдържа тона си, - задето ти хареса!

Той се приведе на седлото и дълго време се смя. Наслади се докрай на освободеното напрежение, преди да се изправи на седлото и да се обърне към мен. На просветляващото небе вече виждах лицето му, по което бяха изписани изтощение, напрежение и веселие. Драскотините по бузата му чернееха в сумрака.

- Хареса ми! Сасенак - рече ми той почти бездиханно, - нямаш представа колко ми хареса. Беше толкова... Боже, беше прекрасна. Бях толкова ядосан, а ти така се бори с мен. Омразна ми беше мисълта да те нараня, но и толкова исках... Исусе. - Той потърка нос. - Да. Да, хареса ми. Но пък ти може да си ми благодарна, че упражних въздържание.

Отново се ядосвах. Бузите ми пак се загряваха в студения утринен въздух.

- Въздържание бил упражнил? На мен ми се стори, че си упражняваше по-силната лява ръка. Почти ме осакати, арогантно шотландско копеле.

- Ако исках да те осакатя, сасенак, щеше да разбереш - отвърна той сухо. - Но имах предвид, че се въздържах след това. Спах на пода, ако помниш.

Изгледах го с присвити очи, дишайки през разширени ноздри.

- Значи това ти е било въздържанието, така ли?

- Е, мислех, че не е правилно да те подмятам в това състояние, колкото и да исках. А исках - добави през смях. - Ужасно изпитание за естествените ми инстинкти.

- Да ме подмяташ? - попитах, разсеяна от израза.

- Не бих го нарекъл „правене на любов“, предвид обстоятелствата, не мислиш ли?

- Както щеш го наричай - казах с равен глас, - добре, че не си опитал, иначе щяха да ти липсват важни части от анатомията.

- И това ми хрумна.

- Ако смяташ, че ще ти ръкопляскам, защото си се въздържал от изнасилване след побоя... -Жлъчта ми ме задави.

Яздихме почти километър в мълчание. След това той въздъхна дълбоко.

- Виждам, че не биваше да започвам разговора. Опитвах се да стигна дотам, че да те помоля отново да споделям леглото ти. - Направи срамежлива пауза. - На пода е малко студено.

Преди да му отвърна, изминаха още пет минути. Когато реших какво да кажа, дръпнах юздите на коня си и препречих пътя на Джейми. Виждаше се Баргренан, върхове на покриви в сивкавата утрин.

Върнах коня си до неговия, на не повече от крачка. Гледах го минута, преди да продумам.

- Ще ми окажете ли да честта да споделяте постелята ми, повелителю мой? - попитах церемониално.

Макар явно да подозираше нещо, той помисли и кимна, също толкова церемониално.

- Да. Благодаря.

Хващаше отново юздите, когато го спрях.

- Само още нещо, повелителю мой - рекох със същия тон.

- Да?

Извадих ръка от скрития джоб в полата си и първите лъчи на слънцето заискриха от острието, насочено към гърдите му.

- Ако - процедих - някога ми посегнеш, Джеймс Фрейзър, ще ти извадя сърцето и ще го изпържа за закуска!

Последва дълго мълчание, прекъсвано само от конете, пристъпващи от крак на крак, и скърцането на кожени сбруи. После той обърна ръка с дланта нагоре.

- Дай ми я. - Когато се поколебах, повтори нетърпеливо: - Няма да я използвам върху теб. Дай ми я!

Грабна камата за острието, отвесно, така че лунният камък в дръжката засия. Хвана я като разпятие и издекламира нещо на келтски. Разпознах думите от церемонията в залата на Колъм, но за всеки случай Джейми ми го преведе на английски:

- Кълна се в кръста на Бога наш, Исус Христос, кълна се в свещеното желязо в ръката си, че ти се вричам във вярност. Ако някога вдигна ръка срещу теб, нека това свещено желязо прободе сърцето ми.

Целуна камата по ефеса и ми я върна.

- Не заплашвам напразно, сасенак - каза той и вдигна вежда, - и не се кълна лекомислено. Може ли сега да ходим да спим?

23. ЗАВРЪЩАНЕ В ЛЕОХ

Дугал ни чакаше при „Червения глиган“, сновейки нервно напред-назад.

- Успяхте най-после, така ли? - попита. Изгледа ме с одобрение, когато слязох без чужда помощ и се олюлях само веднъж. - Смела девойка. Петнайсет километра, без да се обадиш. Хайде, лягай си, заслужи си го. С Джейми ще приберем конете.

Тупна ме много леко отзад, за да ме отпрати. С голяма радост послушах предложението му и заспах, когато помирисах възглавницата.

Не съм усетила кога Джейми се е примъкнал до мен, но следобед рязко се събудих, убедена, че съм забравила нещо важно.

- Хоръкс! - възкликнах, докато се изстрелвах в седнало положение.

- А? - Стреснат, Джейми се претърколи странично, приземи се приклекнал на пода и с ръка на дръжката на камата върху купчината му дрехи. Завъртя панически глава. - Какво? Какво има?

Сподавих смеха си - беше гол, с щръкнала рижа коса.

- Приличаш на раздразнен таралеж - рекох.

Той ме изгледа с неприязън и стана, като върна камата на столчето с дрехите му.

- Не можеше ли да изчакаш да се събудя? - попита ме. - Или мислеше, че ще направиш по-силно впечатление, ако ме събудиш от здрав сън, като извикаш „Хора!“ в ухото ми?

- Не „хора“ - обясних. - Хоръкс. Сетих се, че забравих да те питам за него. Намерихте ли го?

Той седна на леглото и обори глава. Потърка енергично лицето си, сякаш за да се отърве от бледността.

- О, да - каза с ръка пред устата. - Да, намерихме го.

От тона му личеше, че дезертьорът не му е казал нищо добро.

- Нищо ли не ви каза? - попитах съчувствено. Това винаги беше възможност, макар Джейми да бе отишъл, готов да се прости не само с парите си и с допълнителните от Дугал и Колъм, но и с пръстена на баща си, ако се стигнеше дотам.

Джейми се върна в леглото и се загледа в тавана.

- Не. Не, каза ми. На добра цена, при това.

Надигнах се на лакът, за да виждам изражението му.

- Е? Кой тогава е застрелял старши сержанта?

- Рандал. - Джейми затвори очи.

- Рандал? - повторих неразбиращо. - Но... защо?

- Не знам - каза, без да отваря очи. - Мога да се досетя, но няма значение. Няма шанс да го докажа.

Трябваше да се съглася. Отпуснах се на леглото до него и вперих поглед в гредите от черен дъб на тавана.

- Тогава какво можеш да сториш? - попитах. - Да отидеш във Франция? Или може би... -Хрумна ми нещо умно. - Може би в Америка? Би се справил в Новия свят.

- През океана? - Той потръпна. - Не. Не бих могъл.

- Е, тогава какво? - попитах.

Той отвори око, колкото да ме изгледа горчиво.

- Реших за начало да поспя още час. Но явно няма да стане.

Надигна се примирено и се подпря на стената. Бях твърде уморена, за да сваля кувертюрата, преди да си легна, и по нея, близо до коляното му, имаше подозрително черно петно. Гледах петното, докато той говореше.

- Прав си - съгласи се, - бихме могли да отидем във Франция.

Сепнах се - бях забравила, че каквото и да решеше да прави, вече и аз бях част от решението.

- Но там няма кой знае какво за мен - добави той, като се чешеше разсеяно по бедрото. -Бих могъл да воювам, но това не е живот като за теб. Или ще идем в Рим, за да се присъединя към двора на крал Джеймс. Това е възможно - някои от чичовците и братовчедите ми от бащина страна са в онзи лагер и биха ми помогнали. Не харесвам особено нито политиката, нито владетелите, но е възможно. Но първо бих опитал да изчистя името си в Шотландия. Ако успея, в най-лошия случай ще съм арендатор в земите на Фрейзър. В най-добрия може да си върна Лалиброх. - По лицето ми премина сянка на емоция и знаех, че мисли за сестра си. - Сам не бих отишъл, но вече не съм сам.

Погледна надолу към мен и се усмихна, като галеше нежно косата ми.

- Понякога забравям, но вече те има и теб, сасенак - каза той.

Почувствах се страшно неудобно. Като предател. Той кроеше планове, които биха се отразили на целия му живот, за да се погрижи за безопасността ми, а аз се бях опитала да го -изоставя, като междувременно го поставих в сериозна опасност. Не беше нарочно, но фактите си бяха факти. Дори сега мислех да го разубедя да ходи във Франция, защото това би ме отдалечило от собствената ми цел: каменния кръг.

- Има ли начин да останем в Шотландия? - попитах, извърнала лице. Стори ми се, че черното петно на кувертюрата се беше преместило, но не бях сигурна. Фиксирах го старателно с поглед.

Ръката на Джейми се зарови в косата ми и разсеяно погали врата ми.

- Да - каза замислено. - Възможно е. Затова Дугал ме изчака. Получил е вест.

- Наистина ли? Каква?

Отново обърнах глава към него - движението постави ухото ми в обсега на пръстите му и той започна да ме гали около него. Прииска ми се да изтегна гръб и да мъркам като котка. Потиснах импулса, за да разбера какво ще прави.

- Пратеник от Колъм - отвърна той. - Не мислел, че ще ни намери тук, но по случайност се разминали с Дугал на пътя. Дугал трябва незабавно да се върне в Леох и да остави Нед Гауън да довърши събирането на рентите. Дугал предложи да отидем с него.

- Обратно в Леох? - Не беше Франция, но и не беше много по-добър вариант. - Защо?

- Скоро очакват посетител. Английски благородник, който е имал вземане-даване с Колъм и преди. Влиятелен е и може да го убедим да стори нещо за мен. Нито съм съден, нито осъден за убийство. Може да успее да анулира всичко, да ми уреди амнистия. - Той се усмихна криво. - Не ми харесва особено да ме амнистират за нещо, което не съм сторил, но по-добре това, отколкото да ме обесят.

- Така е, да. - Петното наистина се движеше. Присвих очи, за да го фокусирам. Кой английски благородник?

- Херцогът на Сандрингъм.

Скочих на крака с възклицание.

- Какво има, сасенак? - попита разтревожен Джейми.

Посочих черното петно с треперещ пръст - сега се движеше по крака му бавно и отмерено.

- Какво е това?!

Той му хвърли поглед и небрежно го перна с нокът.

- А, това ли? Просто дървеница, сасенак. Нищо, от което...

Реакцията ми прекъсна думите му. При думата „дървеница“ се изстрелях изпод завивките и застанах до стената, възможно по-далеч от гъмжилото на насекоми, както вече си представях леглото ни.

Джейми ме изгледа преценяващо.

- О, раздразнен таралеж, значи? - Наклони глава, като ме разглеждаше любопитно. - Ммм - прекара длан през собствената си коса. - Е, със сигурност. Цялата си рошава, когато се събудиш, дума да няма. - Претърколи се към мен и протегна ръка. Ела тук. Няма да тръгнем преди залез. Ако няма да спим...

В крайна сметка поспахме малко, прегърнати на пода, върху твърдо, но празно от насекоми легло от наметалото ми и поличката на Джейми.

Добре, че бяхме спали, когато имахме възможността. Дугал бързаше да стигнем до Леох преди Сандрингъм и не ни даваше мира. Без каруците напредвахме много по-бързо въпреки лошия път. Само че Дугал ни позволяваше да спираме съвсем за кратко.

Когато стигнахме до портите на Леох, бяхме почти толкова опърпани, колкото първия път, когато дойдохме, и със сигурност също толкова уморени.

Във вътрешния двор се спуснах от коня си, но трябваше да се хвана за стремето, за да не падна. Джейми ме подхвана за лакътя, а когато осъзна, че не мога да стоя права, ме вдигна на ръце. Внесе ме през арката, оставяйки конете на момчетата от конюшните.

- Гладна ли си, сасенак? - попита ме, след като спря в коридора. В едната посока бяха кухните, а в другата - стълбището към спалните. Изстенах и с мъка задържах очите си отворени. Бях гладна, но толкова ми се спеше, че ако опитах да ям, щях да свърша с лице в супата.

Отстрани нещо се раздвижи и отворих замаяно очи. Огромната госпожа Фицгибънс се бе надвесила невярващо над мен.

- Какво му има на горкото девойче? - попита тя Джейми. - Да не я сполетяла беда.

- Не, само се омъжи за мен, макар че може и да го наречеш беда.

Той се отдръпна, за да направи място на, както се оказа, набъбваща тълпа кухненски помощници, конярчета, готвачи, градинари и пазачи, както и най-различни други обитатели на замъка, привлечени от гръмогласните въпроси на госпожа Фиц.

Джейми явно беше решил какво да прави и пое надясно, към стълбището, като отговаряше с половин уста на бурята от въпроси от всяка страна. Аз мигах като бухал в скута му и можех единствено да кимам на тези край себе си, макар че повечето лица бяха колкото любопитни, толкова и дружелюбни.

Когато свърнахме покрай ъгъла в коридора, видях едно много по-дружелюбно лице. Беше Лери, засия, когато чу гласа на Джейми. Очите й обаче се окръглиха и розовите й устенца се отвориха повече от нужното, когато видя какво носи той.

Нямаше време да задава въпроси, преди суматохата край нас рязко да секне. Джейми също спря. Вдигнах глава и видях Колъм, чието изненадано лице бе на едно ниво с моето.

- Какво... - започна той.

- Женени са - избумтя лъчезарно госпожа Фиц. - Колко чудесно! Може да ги благословите, докато им подготвям стаята.

Обърна се и пое към стълбите, като остави значителна пролука в тълпата, през която виждах мъртвешки бледото лице на Лери.

Колъм и Джейми заговориха едновременно - обяснения и въпроси се сблъскваха във въздуха. Поразбуждах се, макар още да не можеше да се каже, че бях съвсем на себе си.

- Е - говореше Колъм с недотам одобрителен тон, - щом сте женени, добре. Ще говоря с Дугал и Нед Гауън - трябва да се погрижим за някои юридически въпроси. Полагат ти се определени неща, когато се ожениш, по силата на договора за зестрата на майка ти.

Джейми поизправи гръб.

- Щом го споменаваш - рече небрежно, - вярвам, че е така. Едно от тези неща е дял от тримесечните ренти от земите на Макензи. Дугал носи каквото е събрал до момента - би ли му казал да задели моята част, докато прави пресмятанията? Сега ме извини, чичо, жена ми е уморена.

Той ме премести в по-удобна позиция и се обърна към стълбището.

В стаята се запрепъвах към огромното балдахиново легло, на което имахме право като женена двойка, и се проснах в него с благодарност. Беше меко, подканящо - и благодарение на вечно бдителната госпожа Фиц, - чисто. Запитах се струва ли си усилието да си мия лицето, преди да се предам на съня.

Тъкмо бях решила, че може и да стана, ако чуя Тръбата на Гавраил, но не и за каквото и да било друго, когато видях, че Джейми не само е измил лицето и ръцете си, но се е сресал и вървеше към вратата.

- Няма ли да си лягаш? - подвикнах му немощно. Сигурно бе поне толкова уморен, колкото и аз, макар и не толкова прежулен от седлото.

- След малко, сасенак. Първо имам да свърша една задача.

Излезе и ме остави вперила очи в дъбовата врата и с много неприятно усещане под лъжичката. Спомних си щастливото очакване на лицето на Лери и последвалия го гневен шок. Спомнях си как трепнаха мускулите му, когато я видя, и ми се прииска да бях видяла изражението му Навярно сега отиваше при нея, за да й съобщи за брака ни. Ако му бях видяла лицето, навярно щях да имам по-добра представа какво възнамерява да й каже.

Улисана в събитията от последния месец, бях забравила момичето - и това, което би могла да значи за Джейми, както и той за нея. Е, бях се замислила, когато за пръв път се повдигна въпросът за бързия ни брак, но тогава Джейми не беше дал знак, че тя е какъвто и да било проблем.

Но пък ако собственият й баща не искаше тя да се омъжва за престъпник и ако Джейми имаше нужда от съпруга, за да прибира част от рентите на Макензи... е, нямаше значение коя е жената, стига да се съгласи да го вземе. Мислех си, че познавам Джейми достатъчно добре, за да видя, че практичността е дълбоко заложена у него - както и би трябвало, предвид че през последните няколко години е бил беглец. Нямаше да промени решението си от чувства или физическо привличане, заради едните бузи като розов лист и коса като течно злато. Но това не значеше, че чувствата или привличането не съществуват.

Все пак се бях натъкнала на сцената в нишата, Джейми и момичето на коляното му, пламенните им целувки („И преди съм прегръщал жени - върнаха се към мен думите му, - и преди са карали сърцето ми да блъска и да се задъхвам... “) Осъзнах, че стискам юмруци и надиплям кувертюрата на миниатюрни жълтозелени хребети. Пуснах плата и обърсах длани в полата си, като осъзнах колко са мръсни от двудневното държане на юзди и никаква възможност да ги измия междувременно.

Станах и отидох до легена, забравила за умората. За своя изненада установих, че никак не ми се нрави споменът за Джейми и Лери. Помня и какво беше казал: „По-добре да се ожениш, отколкото да изгориш. Е, доста изгарях тогава.“ И аз изгарях малко в момента, спомняйки си ефекта от целувките на Джейми по собствените ми устни.

Наплисках лицето си с вода, за да разсея усещането. Нямах пълните права върху чувствата на Джейми, напомних си твърдо. Бяхме се оженили по необходимост. А той се беше оженил за мен по собствени причини, една от които - прямо заявеното желание да се отърве от девствеността си.

Другата причина - защото се е нуждаел от съпруга, за да събира дохода си от Макензи, а не е могъл да склони момиче от тези край него да се оженят. Не бе по-благородна от първата, но бе и много по-неласкава по отношение на мен.

Вече напълно будна, бавно се преоблякох в чиста рокля, предоставена, както и легена и стомната, от хората на госпожа Фиц. Как бе успяла да приготви младоженска стая между ненадейното обявление на Джейми пред Колъм и стигането ни до самата стая? Въпрос за вековете. Госпожа Фиц, мислех си, би могла да направи кариера в „Уолдорф-Астория“ или лондонския „Риц“.

Подобни размишления ме караха да копнея по собственото си време повече, отколкото през последните дни. Какво правя тук, запитах се за хиляден път. На това странно място, на неизбродими разстояния от всичко познато, от дома, от съпруг и приятели, понесена в нищото, сама сред хора, които не бяха нищо повече от диваци? През последните си седмици с Джейми бях започнала да се чувствам в безопасност, понякога дори щастлива. Но осъзнах, че второто навярно е самозаблуда, макар първото да не беше.

Не се съмнявах, че ще е верен на отговорностите си, както ги възприемаше, и ще продължава да ме защитава от всяка заплаха. Но тук, след подобната на съновидение изолация на дните ни сред дивите хълмове и прашни пътища, мръсните ханове и уханни бали сено, той сигурно вече чувстваше повика на старите си взаимоотношения и връзки със света, както и аз - на своите. През последния месец се бяхме сближили много, но сега усещах как това се пропуква и може да се разпадне сред практичното ежедневие в замъка Леох.

Подпрях глава на каменната каса на прозореца, вперила поглед в другия край на двора. Там Алек Макмеън и двама от помощниците му разтриваха конете ни. Животните, нахранени и напоени както трябва за пръв път от два дни, излъчваха доволство, а конярите сресваха гладката им козина и чистеха пръстта от глезените и пищялите им със стиски слама. Едно от момчетата поведе моя набит Магарешки бодил и той го последва с радост към заслужената почивка в обора.

С него си заминаха, струваше ми се, и надеждите ми за бягство и завръщане у дома. О, Франк. Затворих очи, а по носа ми се плъзна сълза. Тогава отворих широко очи и примигнах усилено, докато се опитвах да спомня лицето му. За миг си бях представила не възлюбения си съпруг, а предтечата му Джак Рандал, изкривил плътни устни в подигравателна усмивка. И докато бягах наум от този образ, се бях прехвърлила на лицето на Джейми, уплашено и разгневено, както при прозореца във форта. Колкото и да опитвах, не можех да си върна ясно образа на Франк.

Паниката рязко ме вледени и обхванах лакти с длани. Дори да успеех да се избягам и да открия каменния кръг, какво? Какво тогава? Джейми, надявах се, скоро щеше да намери утеха, може би с Лери. И преди се бях питала как ще реагира, когато изчезна. Но въпреки онова мимолетно съжаление край потока, никога не се бях питала как бих реагирала аз.

Играех си с връвта, която събираше роклята ми на врата, връзвах я и я развързвах. Ако възнамерявах наистина да си отида, никому не правех услуга, като позволявах връзката между нас да укрепне допълнително. Не биваше да му позволявам да се влюби в мен.

Ако изобщо имаше шанс за това - спомних си още веднъж за Лери и разговора му с Колъм. Ако се беше оженил за мен така хладнокръвно, както изглеждаше, може би емоциите му бяха в по-голяма безопасност от моите.

При цялата умора, глад, разочарование и несигурност вече се бях докарала до толкова силно объркване и нещастие, че не можех нито да спя, нито да стоя на едно място. Вместо това блуждаех нещастно из стаята, взимах напосоки предмети и ги връщах по местата им.

Течението от отворената врата наруши крехкото равновесие на гребена, който крепях на показалеца си - Джейми се връщаше. Изглеждаше позачервен и странно превъзбуден.

- О, будна си - рече, явно изненадан и смутен, че ме е сварил така.

- Да - рекох нелюбезно, - да не би да се надяваше, че ще спя, когато се върнеш от нея?

Той събра вежди за миг, после ги повдигна питащо.

- От нея ли? Имаш предвид Лери?

Когато го чух да произнася името й с небрежната шотландска напевност - „Ле‘ери“, - ме обзе ирационален гняв.

- Значи си бил с нея!

Джейми доби объркан, предпазлив и леко отегчен вид.

- Да. Натъкнах се на нея на стълбището, докато излизах. Добре ли си, сасенак? Изглеждаш напрегната.

Изгледа ме преценяващо. Вдигнах малкото огледало и видях, че косата ми стърчи като рошава грива, а под очите ми тъмнеят кръгове. Пуснах го на леглото.

- Не, съвсем добре съм - казах, овладявайки се с мъка. Опитах се да си придам непринуденост. - И как е Лери?

- О, направо чудесно - каза той. Облегна се на вратата, скръсти ръце и ме изгледа замислено. - Сигурно се е изненадала, че сме женени.

- Направо чудесно - повторих и поех дълбок дъх.

Когато вдигнах глава, той ми се усмихваше широко.

- Не би се тревожила заради девойчето, нали, сасенак? - подпита ме лукаво. - Нищо не значи за теб. Нито за мен.

- Така ли? Не е искала или не е можела да се омъжи за теб? Трябвало е все някоя да те вземе и си се възползвал от възможността. Не те виня - по-точно не го винях много, - но...

Прекоси стаята с две крачки и ме хвана за ръцете. Постави пръст под брадичката ми и вдигна главата ми.

- Клеър - каза с равен тон. - Ще ти кажа защо се ожених за теб, когато му дойде време. Или пък няма. Пожелах от теб честност и ти предлагам същото. Задълженията ми към момичето изискват само вежливост. - Стисна брадичката ми между палец и показалец. - Но го изискват. - Пусна брадичката ми и я докосна с юмрук. - Чуваш ли ме, сасенак?

- О, чувам те! - Отскубнах се и потърках негодуващо челюстта си. - И съм сигурен, че ще си много вежлив с нея. Но следващия път дръпни пердетата на нишата, не искам да гледам.

Веждите му отново се стрелнаха нагоре и лицето му поруменя.

- Да не би да предполагаш, че ти слагам рога? - попита ме невярващо. - В замъка сме от по-малко от час, целият съм покрит с пот и прах от два дни в седлото, коленете ми треперят, а ти мислиш, че първата ми работа е била да прелъстя девица на шестнайсет? - Поклати смаяно глава. - Не знам дали искаш да направиш комплимент на мъжествеността ми, сасенак, или да обидиш ценностите ми, но и в двата случая не ми харесва. Мърто ми каза, че на жените им щукват глупости, но... Боже!

Прокара едра длан през косата си и връхчетата й щръкнаха безредно.

- Разбира се, че не мисля, че си я прелъстил - казах, като се мъчех да придам на тона си спокойствие. - Имам предвид само...

Хрумна ми, че Франк се бе справил много по-добре от мен в подобна ситуация, а аз въпреки това му се ядосах много. Навярно нямаше добър начин човек да намекне такова нещо пред партньора си. Опитах се да продължа:

- Просто имам предвид, че ми е ясно... че си се оженил за мен по свои собствени причини. Те са си твои - добавих бързо - и нямам никакви права върху теб. Може да се държиш както искаш Ако... ако почувстваш привличане другаде... искам да кажа... няма да ти се пречкам -завърших неубедително. Ушите ми пламтяха.

Вдигнах глава и видях, че същото се случва и с Джейми - всичко от врата до ушите му беше пламнало. Дори очите му, кървясали от недоспиване, сякаш пламтяха леко.

- Никакви права! - възкликна той. - А какво мислиш, че е брачният обет, моме? Думи в църква? - Той удари с юмрук върху сандъка толкова силно, че разтресе порцелановата кана. -Нямала права - промърмори под нос. - Можел съм да се държа както поискам. И нямало да ми се пречка?!

Наведе се, свали си ботушите и ги хвърли, един след друг, по стената, колкото сили имаше. Трепнах при всеки удар по камъните и след това по пода. Той свали наметката си и я захвърли зад себе си. След това закрачи с мрачен поглед към мен.

- Нямаш значи права върху мен, сасенак? Позволяваш ми да правя каквото искам, така ли? Така ли? - питаше той.

- Ами да - отвърнах и отстъпих неволно. - Това имах предвид.

Той ме хвана за ръцете и открих, че превъзбудата е стигнала и до тях. Мазолестите му длани бяха така топли, че понечих да се отдръпна.

- Е, ако нямаш права върху мен, сасенак - каза той, - то аз имам върху теб! Ела.

Сключи длани около лицето ми и ме целуна. В целувката нямаше нищо нежно или плахо и аз се задърпах, опитвайки се да се го избутам от себе си.

Приведе се, пъхна ръка под коленете ми и ме вдигна. Не бях осъзнала напълно колко дяволски силен е.

- Пусни ме! Какво си мислиш, че правиш?

- Струва ми се, че е ясно, сасенак - процеди през зъби. Приведе глава и ясният му поглед ме прониза като горещ ръжен. - Макар че, ако трябва да ти се каже, мисля да те пренеса до леглото. И ще те държа там, докато научиш какви права имам върху теб.

Отново ме целуна, нарочно силно, за да спра с възраженията си.

- Не искам да спя с теб! - извиках, когато отново можех да говоря.

- Не възнамерявам да спя, сасенак - отвърна той с равен тон. - Още не.

Стигна до леглото и внимателно ме остави на обшитата със стилизирани рози кувертюра.

- Знаеш прекрасно какво имам предвид, по дяволите! - Понечих да се претърколя до другата страна и да сляза, но той стисна здраво рамото ми и ме завъртя към себе си.

Сините му очи ме фиксираха отблизо и дъхът ми почти заседна в гърлото.

- Не съм те питал какво искаш, сасенак - отвърна той заплашително тихо. - Ти си ми жена, казвам ти го за пореден път. Може да не си искала да се омъжваш за мен, но точно това направи. Ако тогава не си забелязала, твоята част от сделката включваше думата „да се подчинявам“. Ти си ми жена и ако те искам, жено, ще те имам, проклета да си!

С всяка следваща дума тонът му се повишаваше, докато накрая почти викаше.

Застанах на колене, стиснала юмруци до хълбоците си, и също му се развиках. Трупаното през последния час нещастие бе стигнало точката на кипене и не го пощадих.

- Ще съм проклета, ако се дам на теб, малтретираща свиня такава! Мислиш, че можеш да ми нареждаш кога да си лягам с теб? Да ме използваш като проститутка, когато пожелаеш? Е, не можеш, шибан копелдак такъв! Ако го направиш, с нищо не си по-добър от драгоценния си капитан Рандал!

Той ме изгледа страховито за миг и рязко пристъпи встрани.

- Тогава си върви - и кимна към вратата. - Ако мислиш така за мен, върви! Няма да те спирам.

Поколебах се за миг, без да свалям поглед от него. Беше стиснал здраво челюст и се извисяваше над мен като Родоския колос. Този път си бе сложил здрави юзди, макар очевидно да бе също толкова ядосан, колкото край пътя до Дуунсбъри. Въпреки това виждах, че наистина го мисли. Ако изберях да си тръгна, нямаше да ме спира.

Вдигнах брадичка, също стиснала челюст.

- Не. Не. Не бягам от нищо. И не се боя от теб.

Погледът му се премести към гърлото ми. Пулсът ми препускаше бясно.

- Да, виждам - каза той. Докато ме гледаше, на лицето ми лека-полека се изписа неохотно примирение. Приседна на леглото, като остави разстояние между нас, и аз също седнах предпазливо. Той си пое дълбоко дъх няколко пъти, преди да продума, а лицето му върна

донякъде обичайния си цвят.

- И аз не бягам, сасенак - изсумтя той. - Сега. Какво значи „шибан“?

Явно изненадата ми е личала, защото той продължи раздразнено:

- Ако ще ме ругаеш, добре. Но не искам да ме наричаш с неща, на които не мога да отговоря. Разбрах по тона ти, че е много мръсно, но какво значи?

Хваната неподготвена, аз се позасмях малко нервно.

- Значи... значи... това, което щеше да правиш с мен.

Той повдигна вежда, кисело заинтригуван.

- О? Значи съм бил прав - мръсна дума е. А какво е садист? Онзи ден ме нарече така.

Потиснах смеха си.

- Ами, това е човек, който... който изпитва сексуално удоволствие, когато наранява някого.

Започнах да се червя, но и трудно сдържах усмивката си.

Джейми изсумтя.

- Е, не си ме поласкала много-много, но не мога да те виня за наблюденията ти.

Пое си дълбок дъх и се облегна назад, като изпъна пръсти и постави длани на коленете си.

- Е, какво има? Защо правиш всичко това? Заради момичето? Казах ти чистата истина. Но не е в това въпросът. Въпросът е дали ми вярваш Е, вярваш ли ми?

- Да, вярвам ти - признах с нежелание. - Но не е това. Не е само това - добавих, опитвайки се да съм искрена. - Мисля, че е защото открих, че си се оженил за пари. - Сведох поглед и очертах с показалец формите по кувертюрата. - Знам, че нямам право да се оплаквам. И аз се омъжих за теб егоистично, но... - Прехапах устни и преглътнах, за да успокоя гласа си. - Но все пак и аз имам някаква гордост.

Хвърлих поглед към него. Гледаше ме с пълно недоумение.

- За пари? - повтори неразбиращо.

- Да, за пари! - Отново се разпалих, този път провокирана, задето се правеше, че не разбира. - Когато се прибрахме, нямаше търпение да кажеш на Колъм, че сме женени, за да прибереш дяла си от рентата на Макензи!

Той поотвори уста, сякаш за да каже нещо. Вместо това просто се заклати напред-назад и се разсмя. Отметна глава и нададе истински гръмовен смях, след което я отпусна в дланите си, без да спира. Хвърлих се на възглавниците възмутена. Забавно му беше, така ли?

Като още клатеше глава и хриптеше, той се изправи и сложи длани на токата на колана си. Трепнах неволно и той го видя.

Още зачервен от гняв и смях, той ме изгледа нетърпеливо.

- Не - каза сухо, - не мисля да те бия. Дадох ти дума, че няма да го сторя повече, макар да не мислех, че толкова скоро ще съжаля за това. - Той остави колана настрана и затършува в кожената торба, увиснала на него. - Делът ми от рентата на Макензи е около двайсет паунда на тримесечие, сасенак - каза той, като пресяваше през пръсти съдържанието на торбата. -При това шотландски. Това е половин крава.

- Само... само това ли? - попитах глуповато. - Но...

- Това е - потвърди той. - И само това ще получа от Макензи. Забелязала си, че Дугал е пестелив, а Колъм стиска парите си два пъти по-здраво. Но дори кралските двайсет паунда за три месеца не са най-добрата причина човек да се ожени, струва ми се - добави саркастично и ми хвърли остър поглед. - Дори нямаше да ги поискам още сега.

Той извади хартиен пакет.

- Но исках да купя нещо с тях. Затова излязох. Срещнах Лери по случайност.

- И какво толкова си искал да купиш? - попитах подозрително.

Той въздъхна и се поколеба. Подхвърли пакета в скута ми.

- Сватбен пръстен, сасенак - каза той. - Купих го от Юън ковача. В свободното си време прави такива неща.

- О...

- Хайде - подкани ме той след миг. - Отвори го. За теб е.

Очертанията на малкия пакет се размиха. Примигнах и подсмръкнах, но не посегнах да го отворя.

- Съжалявам - рекох.

- Така и трябва, сасенак - отвърна той, ала вече не беше ядосан. Взе пакета от ръцете ми и го отвори. Извади голяма сребърна халка, оформена в орнаментален шотландски стил от две преплитащи се парчета метал. Във всяко бе издълбан миниатюрен вариант на цвета на магарешки бодил, символ на якобитите.

Видях това и после всичко пред погледа ми се разми.

Джейми ми набута в ръцете кърпичка и сторих каквото можах, за да пресуша сълзите си.

- Прекрасен е - рекох, след като се прокашлях и избърсах очи.

- Ще го носиш ли, Клеър? - Вече говореше нежно и когато спомена името ми - правеше го само във формални или лични случаи, - почти се разплаках отново. - Не си длъжна. - Той ме гледаше сериозно, подпрял брадичка с длан. Брачният ни договор е удовлетворен, напълно законен. Защитена си от всичко, с изключение на изрична заповед за арест, и дори от това, ако си в Леох. Ако искаш, можем да живеем разделени - ако това имаш предвид с всички тези глупости за Лери. Може повече да нямаш нищо общо с мен, решиш ли наистина така.

Той не помръдваше и чакаше, докато стискаше халката до гърдите си.

Сега той ми даваше избора, който му бях дала аз. Принудена от обстоятелствата да съм с него, можех да откажа да живея в присъствието му И алтернативата - да приема пръстена и всичко прилежащо.

Слънцето залязваше. Последните лъчи минаваха през гарафа от синьо стъкло и обагряха стената в ярък лазур. Чувствах се крехка като стъклото, сякаш само от едно докосване можех да се разпадна на блещукащи късчета. И да бях искала да пощадя емоциите на Джейми или пък своите, изглеждаше твърде късно.

Не продумах, но протегнах дясната си ръка и треперещите си пръсти към него. Хладният, лъскав пръстен премина по пръста ми и спря в основата му - пасваше ми добре. Джейми подържа ръката ми за миг, загледан в нея, и после рязко целуна пръстите ми. Вдигна глава и зърнах лицето му и ожесточената емоция по него, преди да ме придърпа в скута си.

Притисна ме към себе си, безмълвен, и усетих пулса в гърлото му Сърцето му блъскаше като моето. Постави ръце на голите ми рамене и ме отдръпна леко от себе си, така че гледах нагоре към него. Ръцете му бяха големи и много топли, леко се замаях.

- Искам те, Клеър - каза той задавено. Направи пауза, несигурен как да продължи. - Искам те толкова много, че не мога да дишам. Ще... - Преглътна и се прокашля - Ще ме приемеш ли?

Гласът ми вече се беше върнал. Проскърцваше и трепереше, но работеше.

- Да - отвърнах. - Да, приемам.

- Мисля, че... - започна той и спря. Разхлаби токата на поличката си, но ме погледна и пусна колана си, след което стисна юмруци. Заговори с мъка, сякаш удържаше нещо толкова силно, че ръцете му трепереха от усилие.

- Няма... Не мога... Клеър, не мога да съм нежен сега.

Имах време само да кимна веднъж, за да кажа, че съм разбрала - или може би, че позволявам, - преди да ме притисне с тежестта си.

Не си направи труда да се съблича. Можех да помириша прахта от пътуването в ризата му, да вкуся слънцето и потта по кожата му Държеше ръцете ми прострени и стискаше китките ми. Пръстите ми се плъзнаха по каменната стена и един от сватбените ми пръстени прозвънтя по нея. Един за всяка ръка - златен и сребърен. И парченцата метал изведнъж натежаха като окови, които ме притискаха към леглото, разпъната между две крайности, прикована като Прометей към скалата, а любовта към двама мъже ме разкъсваше, както орелът - черния дроб на титана.

Джейми разтвори бедрата ми с коляно и влезе до дъно с един-единствен тласък, от който ахнах. Той издаде нещо като стон и ме сграбчи по-здраво.

- Моя си, мо дюин - рече тихо, докато се притискаше в бедрата ми. - Само моя, сега и завинаги. Моя, искаш или не. - Опитах да размърдам ръце и вдишах, ахвайки слабо, когато продължи. Прошепна: - Да, и мисля да те използвам, моя сасенак. Искам да те притежавам, и телом, и духом.

Опитах се слабо да му се противя, но той не спираше с мощните, неумолими удари по утробата ми.

- Искам да ме наричаш „господарю“, сасенак. - Тихият му глас заплашваше с отмъщение за емоционалната агония от последните минути. - Искам да те направя своя.

Разтреперих се и застенах, а плътта ми също тръпнеше в спазми от нахълталото в мен присъствие. Той продължи дълги минути, а аз бях на ръба между болката и удоволствието. Сякаш се бях разпаднала и съществувах само там, където бе атаката, на ръба на пълното предаване.

- Не! - изпъшках. - Спри, моля те, нараняваш ме!

От лицето му се стичаше пот и капеше по възглавницата и гърдите ми. Плътта ни вече се срещаше със силата на удари, които бързо прекосяваха границата към болката. Бедрата ми бяха ожулени, а китките ми като че ли щяха да се счупят, ала захватът му бе неумолим.

- Да, моли ме за милост, сасенак. Няма да я получиш. Още не.

Усещах учестения му горещ дъх, ала не показваше с нищо, че е уморен. Цялото ми тяло изпадаше в конвулсии, а краката ми се надигаха, за да се обвият около него, да удържат усещането.

Усещах сътресението от всеки тласък дълбоко в корема си и умът ми уплашено се отдръпваше от него, макар хълбоците ми предателски да се надигаха. Той усети, че откликвам, и засили атаката си, като притискаше раменете ми надолу, по-плътно приковани под себе си.

А откликът ми нямаше начало и край, бе само продължителна тръпка, която достигаше върха си с всеки тласък. Тласъците бяха въпроси, повтаряха се отново и отново в плътта ми, искаха отговора ми. Той отново притисна краката ми към леглото и продължи, отвъд болката

и сред чистото усещане, оттатък капитулацията.

- Да! - изкрещях. - О, Боже, Джейми, да!

Той ме хвана за косата и отметна главата ми назад, за да гледам в очите, грейнали от яростен триумф.

- Да, сасенак - промълви, в отговор повече на движенията ми, отколкото на думите ми. -Ще те яздя!

Ръцете му се плъзнаха към гърдите ми, галеха и стискаха, а след това надолу, към хълбоците ми. Притискаше ме с цялата си тежест, после ме прихвана и повдигна за още по-дълбоко проникване. Тогава изкрещях, но той ме спря с уста - не целувка, а още една атака, с която отвори силом устните ми и ожули лицето ми с четината по страните си. Тласкаше по-силно и по-бързо, сякаш за да насили душата ми, както насилваше тялото ми. С тяло и душа запали някаква искра и от пепелищата на отстъплението се роди ответна яростна страст.

Извих се нагоре, за да го срещна, тласък за тласък. Ухапах го по устната и вкусих кръв.

Усетих зъбите му по врата си и впих нокти в гърба му Одрасках го от врата до задника и той също изпъна гръб и извика. Нападахме се отчаяно, хапехме се и се драскахме, опитвахме се да си пуснем кръв, сякаш всеки от нас искаше да се слее с другия и разкъсваше плътта му в желанието си. Викът ми зазвуча заедно с неговия и накрая се изгубихме един в друг в този последен миг на разпад и завършеност.

Върнах се към себе си бавно, наполовина отпусната на гърдите на Джейми, а бедрата ни бяха залепени. Той дишаше тежко със затворени очи. До ухото ми сърцето му биеше със свръхестествено бавния и мощен ритъм, следващ оргазма.

Усети, че се будя, и ме придърпа по-близо, сякаш за да запази още за миг единението ни от онези последни секунди на опасното ни дело. Свих се до него и го прегърнах.

Той отвори очи и въздъхна, а дългите му устни се извиха в лека усмивка, когато погледите ни се срещнаха. Вдигнах вежди в безмълвен въпрос.

- О, да, сасенак - отвърна той с горчивина. - Аз съм твой господар... а ти - мой. Изглежда, не мога да притежавам душата ти, без да изгубя своята.

Обърна ме на една страна и обви тялото ми със своето. Вечерният бриз от прозореца охлаждаше стаята и Джейми се пресегна да ни завие с куверюрата. Твърде схватлив си, момко, мислех си сънливо. Франк така и не бе разбрал това за мен. Заспах, обгърната здраво от ръцете му, и с топлия му дъх в ухото ми.

Когато се събудих на следващата сутрин, накуцвах и ме боляха всички мускули. Затътрих се към нужника, след това към легена за миене. Чувствах вътрешностите си като разбито масло. Сякаш ме бяха били с тъп предмет - и осъзнах, че това е като цяло истината. Тъпият предмет се виждаше, когато се върнах в леглото, сега относително безвреден на вид. Притежателят му се събуди, когато седнах до него, и ме разгледа с нещо много подобно на мъжко самодоволство.

- Като че ли беше здрава езда, сасенак - каза той и леко докосна синината от вътрешната страна на бедрото ми. - Седлото май те е ожулило.

Присвих очи и прокарах пръст по дълбоките следи от ухапване на рамото му

- И ти изглеждаш поизносен, момко.

- Еееми... - отвърна той със силен шотландски акцент. - Ако си легнеш с лисичка, трябва да очакваш да хапе.

Посегна и ме хвана зад врата, придърпвайки ме към себе си.

- Ела, лисичке. Ухапи ме пак.

- А, не. - Заотдръпвах се. - Не бих могла, твърде съм ожулена.

Джеймс Фрейзър не приемаше „не“ за отговор.

- Ще съм много внимателен - придумваше ме той, докато ме дърпаше неумолимо под кувертюрата. И наистина беше внимателен, както само едрите мъже можеха - държеше ме като яйце, беше смирен и търпелив. Стори ми се като компенсация, макар нежната му настойчивост да намекваше за продължение на жестокия урок, започнат през нощта. Щеше да е нежен, но нямаше да приеме отказ.

Докато свършваше, потръпна в прегръдките ми, като се стараеше да не се движи, да не ме нарани. Просто позволи на мига да го завладее.

След това, докато още не се бяхме разделили, той прокара ръка по бледнеещите синини, които пръстите му бяха оставили по раменете ми преди два дни, край пътя.

- Съжалявам за това, мо дюин - каза той и нежно целуна първо едното, след това другото. - Бях много разгневен, но това не е извинение. Срамно е да нараняваш жена, независимо от гнева си. Няма да го правя повече.

Позасмях се иронично.

- За тези ли се извиняваш? Ами останалото? Цялата съм в синини, от глава до пети!

- Така ли? - Той ме огледа преценяващо. - Е, за тези по рамото ти се извиних, а тези - и той ме тупна леко отзад, - си ги заслужи и няма да се извинявам за тях, защото за тях не съжалявам. А пък тези... - Той премина към бедрото ми. - И за тях няма да се извинявам. За тях и ти ми се отплати, с лихвите. Разкървавила си ме на поне две места, сасенак, а гърбът ме щипе дяволски.

- Е, легни си с лисичка... - Ухилих се. - Няма да ти се извинявам за това.

Той се засмя и ме придърпа върху себе си.

- Не казах, че искам извинение, нали? Ако помня вярно, казах „Ухапи ме пак.“

ЧАСТ ЧЕТВЪРТА

ПОЛЪХ НА СЯРА

24. ЧУВСТВАМ, ПАЛЦИ МЕ СЪРБЯТ^1

Суетнята около ненадейното ни пристигане и вообявения ни брак бе засенчена почти незабавно от още по-важно събитие.

На следващия ден седяхме на вечеря и приемахме поздравления и наздравици в наша чест.

- Буйохус, ма карич^2 .

Джейми се поклони след последното поздравление и седна сред все по-спорадичните аплодисменти. Дървената пейка се разтресе под него и той затвори за кратко очи.

- Много ли ти идва? - прошепнах. Той беше понесъл основната тежест на събитието, като изпиваше по една чаша с всеки от благопожелателите. Аз се бях отървала само със символични глътки, съпроводени от щастливи усмивки и гръмки и неразбираеми келтски фрази.

Джейми отвори очи и ме погледна усмихнат.

- Питаш дали съм пиян? Не, мога да пия цяла нощ.

- Това и правиш - отвърнах и хвърлих поглед към празните бутилки вино и каменните делви за бира на дъската пред нас. - Вече е късно.

На масата на Колъм свещите догаряха в свещника, а разтопеният восък грееше в златисто и хвърляше странни сенки по братята Макензи, които разговаряха тихо, приведени един към друг. Като нищо можеха да са част от изсечените в камъка край огнището гномски глави и се зачудих дали те не са вдъхновени от лицата на предишни главатари на клана - може би дело на някой каменоделец с чувство за хумор... или със силни фамилни връзки.

Джейми се поизтегна на мястото си и направи гримаса на неудобство.

- От друга страна - каза, - мехурът ми ще се пукне след броени мигове. Сега се връщам. Постави ръце на пейката, прескочи я ловко и се скри зад по-ниската арка.

Обърнах се в посоката, където седеше Гейлис Дънкан и скромно отпиваше бира от сребърна купа. Артър, съпругът й, беше на съседната маса с Колъм, както подобаваше на районния криминален обвинител, но Гейли бе настояла да седне до мен с оправданието, че не иска да слуша мъжки разговори цяла вечер.

Хлътналите очи на Артър бяха затворени, със синкави торбички от вино и умора. Беше се отпуснал на лакти, гледаше безизразно и не слушаше разговора на главатарите до себе си. Светлината открояваше рязко острите им чертите, но Артър изглеждаше просто болен и дебел.

- Съпругът ти не изглежда много добре - отбелязах. - Стомахът му влошава ли се? Симптомите бяха объркващи - нито язва, нито рак, не и с толкова плът по костите му. Може би просто беше хроничен гастрит, както настояваше Гейли.

Хвърли бегъл поглед към съпруга си, преди да свие рамене.

- А, добре си е - рече. - Поне не е по-зле. Ами твоят съпруг?

- Какво той? - попитах предпазливо.

Сръчка ме познайнически в ребрата с доста острия си лакът и видях, че и на нейната маса има немалко празни бутилки.

- И без риза ли е толкова хубав?

- Ами... - Зачудих се какво да отговоря, а тя проточи врат към входа.

- А ми обясняваше как никак не ти харесва! Хитруша. Половината момичета в замъка биха искали да те оскубят. На твое място бих внимавала какво ям.

- Какво ям ли?

Сведох объркан поглед към дървения поднос, празен, с изключение на мазно петно и самотна глава варен лук.

- Отрова - изсъска мелодраматично в ухото ми тя, като ме обля и със солидно количество изпарения от бренди.

- Глупости - отвърнах студено и се отдръпнах от нея. - Никой не би искал да ме отрови само защото... е, защото... - Думите не ми идваха лесно и ме осени, че и аз може да съм пила повече, отколкото си мислех. - Стига, Гейли. Този брак... не съм го планирала, знаеш това. Не съм го искала! Беше просто... необходима договорка - довърших, надявайки се, че светлината на свещите скрива руменината ми.

- Ха! - възкликна тя иронично. - Струва ми се, че някой добре се е погрижил за теб. -Хвърли поглед към свода, под който се беше скрил Джейми. - И проклета да съм, ако това на врата ти не са смучки. - Вдигна платинена вежда. - Ако е било необходима уговорка, бих казала, че си получила добра отплата.

Приведе се към мен.

- Вярно ли е? - прошепна. - Това, дето го казват за палците?

- Палци ли? Гейли, какво, за Бога, бръщолевиш?

Тя ме изгледа съсредоточена. Красивите й сиви очи бяха разфокусирани и се надявах да не се катурне върху мен.

- Не може да не знаеш! Всеки знае! Палците на един мъж показват колко му е дълъг. Е, и тези на краката - добави благоразумно, - но те се преценяват по-трудно заради обувките. А онова рижо вълче - и тя кимна към свода, където точно се бе появил Джейми, - може да обхване цяла тиква с една ръка. Или цял задник, а? - Отново ме сръчка.

- Гейлис Дънкан, я... да... млъкваш! - изсъсках й, а лицето ми пламна. - Някой ще те чуе!

- О, никой, който... - започна тя, но млъкна и се втренчи зад рамото ми. Джейми ни бе подминал, сякаш не ни виждаше. Беше пребледнял и свил устни, като че ли му предстоеше особено неприятно задължение.

- Какво му има? - попита Гейли. - Прилича на Артър, след като е ял сурова ряпа.

- Не знам. - Избутах пейката назад, разколебана. Крачеше към масата на Колъм. Дали да го последвам? Очевидно нещо се беше случило.

Гейли се огледа и ме дръпна за ръкава, като сочеше към Джейми.

Под арката стоеше мъж и също се колебаеше. Беше прашен и окалян - идваше от път. Вестител. Каквото и да бе съобщението му, го бе доверил на Джейми, който го предаваше на Колъм на ухо.

Не, не на Колъм. На Дугал. Червенокосата глава се приведе между двете тъмни и на свещите изсечените красиви черти на тримата добиха нереално сходство. Ненадейно ме осени, че приликата не е защото бяха роднини, а заради общия им израз на шок и скръб. Пръстите на Гейли се впиваха в предмишницата ми.

- Лоши новини - рече тя ненужно.

- Двайсет и четири години - рекох тихо. - Звучи много дълго за брак.

- Да, така е - съгласи се Джейми. Топъл вятър раздвижи клоните на дървото над нас и подигна косата от раменете ми. Тя погъделичка лицето ми. - По-дълго, отколкото съм бил на света.

Наблюдавах го, облегнат на оградата на пасбището, длъгнест, изящен, силен. Често забравях колко е млад - изглеждаше толкова самоуверен и способен.

- При все това - рече той и хвърли парче слама в разрохканата пръст на пасбището, -съмнявам се Дугал да е прекарал с нея повече от три години. Той е предимно тук, в замъка. Или из земите на Колъм, по негови дела.

Съпругата на Дугал, Маура, бе починала в имението им в Беанахд. Треска. Самият Дугал беше тръгнал по изгрев, заедно с Нед Гауън и вестителя от снощи, за да подготви погребението и да се погрижи за собствеността на жена си.

- Значи не са били близки, така ли?

Джейми сви рамене.

- Не повече, отколкото при останалите съпрузи, струва ми се. Тя беше заета с домакинството и децата - едва ли й е липсвал особено, макар да му се радваше, колчем се прибереше.

- О, да, ти си живял с тях, нали? - Замислих се. Запитах се дали това не е и представата на Джейми за брак. Да живеем отделно и да се събираме само за да правим деца. Ала от малкото, което знаех, бракът на неговите родители е бил изпълнен с близост и любов.

Той отново сякаш прочете мислите ми.

- С моите беше много по-различно, знаеш. Бракът на Дугал беше по сметка, подобно на този на Колъм, повече за земи и съюзи, отколкото защото са се искали. Но моите - е, ожениха се по любов, против волята и на двете семейства, така че бяхме... не точно откъснати, но по-скоро самостоятелни в Лалиброх. Родителите ми не посещаваха често роднини, нито пък вършеха много работа извън имението, затова мисля, че са разчитали повече един на друг.

Той постави длан на кръста ми и ме придърпа към себе си. Наведе глава и докосна с устни връхчето на ухото ми.

- И нашият беше уреден - каза тихо. - Но се надявам, че... може би един ден...

Той млъкна смутено, усмихна се накриво и махна с ръка.

Не исках да го насърчавам, затова се усмихнах възможно най-неутрално и се обърнах към пасбището. Усещах го до себе си - почти се докосвахме, а той стискаше оградата. Аз сторих същото, за да се спра да не го хвана за ръката. Исках повече от всичко да се обърна към него, да му предложа утеха, да го уверя с думи и жестове, че между нас има нещо повече от договорка. Но ме спря именно това, че бе истина.

Какво е това между нас, беше ме питал. Когато съм с теб, когато ме докосваш. Не, не бе никак обичайно. Не беше и просто увлечение, както ми се бе сторило отначало. Нищо не можеше да е по-малко просто.

Но оставаше и истината, че бях обвързана, с обет, вярност, закон. И с любов.

Не можех, не можех да кажа на Джейми какво изпитвам. Да го направя и след това да си замина би било най-голяма жестокост. Не можех и да го лъжа.

- Клеър. - Беше се обърнал към мен и ме съзерцаваше - усещах го. Не продумах, но обърнах лице към него, за да ме целуне. И по този начин не можех да го лъжа, затова не го и сторих. Все пак смътно ми хрумна, че му бях обещала честност.

Иззад оградата ни прекъсна едно силно „Ахм!“. Джейми се сепна, извъртя се и инстинктивно ме бутна зад себе си. Спря и се ухили, когато видя Стария Алек Макмеън с мръсните му панталони и язвителния взор на едничкото му синьо око.

Старецът държеше чифт плашещи на вид ножици за кастриране, които вдигна в ироничен поздрав.

- Щях да използвам тези на Махомет - отбеляза. - Но може да ги вкарам в употреба по-добре тук, а? - Щракна подканящо с плътните остриета, - на твоя място бих мислил за работата си, а не за чепа си, младок.

- Дори не се шегувай с това - каза Джейми ухилен. - Трябвам ли ти за нещо?

Алек размърда вежди като мъхести стоножки.

- Не, какво те кара да мислиш така? Реших да пробвам да кастрирам чистокръвно двугодишно сам, за удоволствие.

Посмя се хрипливо на собственото си остроумие и махна към замъка с ножиците.

- Хайде, моме, беж да те няма. Ще ти го върна за вечеря - макар че дотогава няма да става за много.

Джейми очевидно нямаше много вяра на последната забележка, протегна дългата си ръка и взе ножиците от ръцете на Алек.

- Ще се чувствам по-спокоен, ако са у мен - каза и изгледа Стария Алек многозначително. - Хайде, сасенак. Когато свърша работата на Алек вместо него, ще те намеря.

Приведе се да ме целуне по бузата и прошепна в ухото ми:

- Конюшните. По пладне.

Конюшните в замъка бяха по-добре построени от много от колибите, които бях виждала по време на пътуването с Дугал: каменен под и стени, а единствените отвори бяха тесните прозорци в единия край и вратата в другия, както и по-тесните цепнатини под дебелия сламен покрив, за да кацат по-лесно бухалите, които се хранеха с мишките в сламата. Проветряваха добре и пропускаха достатъчно светлина, така че помещението да е приятно притъмнено, но не и мрачно.

В плевнята, точно под покрива, светлината бе още по-добра, образуваше ивици върху купчините слама, а прашинките на пътя й грейваха като злато. Въздухът влизаше на топли вълни през процепите и ухаеше на шибой, самакитка и чесън от градините, а отдолу се вдигаше приятната миризма на конете.

Джейми се размърда под дланта ми и седна. Главата му се премести от сенките към един ярък лъч слънце - сякаш някой палеше свещ.

- Какво има? - попитах го сънливо и обърнах глава накъдето гледаше и той.

- Малкия Хамиш - рече тихо, докато се взираше надолу през ръба на плевнята. - Сигурно си иска понито.

Претърколих се непохватно по корем и се покрих с долната си риза - глупаво, понеже отдолу никой не можеше да види нещо повече от темето ми.

Синът на Колъм вървеше бавно между преградите. Край някои от тях спираше колебливо, макар да не обръщаше внимание на любопитните червеникави и кафяви глави, щръкнали над вратите. Търсеше нещо, но не беше дебелото му кафяво пони, което спокойно дъвчеше слама в отделението си до вратата.

- Боже, отива към Донас! - Джейми сграбчи поличката си и бързо я навлече, преди да се спусне. Направо увисна на ръце и скочи на пода. Приземи се леко на посипаните със слама камъни, но все пак достатъчно шумно, за да стресне Хамиш.

Макар луничавото лице на малчугана да се поуспокои, когато видя кой е, в сините му очи се четеше предпазливост.

- Помощ ли ти трябва, братовчеде? - Той направи няколко крачки към кошарите и се облегна на една от отвесните греди, като препречи пътя на Хамиш

Хамиш се подвоуми, но изпъна гръб и издаде брадичка.

- Ще яздя Донас - каза той, опитвайки да звучи решително, макар да не успя съвсем.

Донас - името му значеше „демон“ и не бе предвидено да го ласкае, - се намираше сам в края на конюшнята, разделен с празна преграда от най-близкия си съсед. Огромен и зъл дорест жребец, той не ставаше за яздене и никой, освен Стария Алек и Джейми, не смееше да го доближи. От отделението се чу раздразнено изцвилване, огромна меденочервеникава глава се стрелна оттам и изтрака със зъби в опит да ухапе голото рамо на Джейми.

Той не помръдна, защото знаеше, че звярът не може да го достигне, но Хамиш отскочи назад и изписка от страх пред ококорените, кървясали очи и разширени ноздри.

- Не мисля - спокойно рече Джейми. Хвана малкия си братовчед за рамото, като го отведе по-далеч от коня, който изрита недоволно преградата си. Хамиш потрепери заедно с дъските.

Джейми завъртя момчето към себе си и го изгледа отгоре надолу с ръце на хълбоците.

- Сега - рече твърдо. - Какво ти става? Защо изобщо искаш да имаш нещо общо с Донас?

Хамиш беше стиснал челюст, но лицето на Джейми едновременно бе увещаващо и непреклонно. Побутна леко с юмрук момчето и получи слаба усмивка в отговор.

- Хайде, де - продължи тихо Джейми. - Знаеш, че няма да кажа на никого. Нещо глупаво ли си направил?

Светлата кожа на момчето поруменя.

- Не. Поне... не. Е, може би малко.

След още малко окуражаване историята се изясни, първо несигурно, а след това в прилив от самопризнания.

Предния ден яздел понито си с още няколко момчета. По-големите започнали да се надпреварват кой ще прескочи по-високо препятствие. Хамиш едновременно им се възхитил и им завидял, и желанието да се изперчи надделяло над благоразумието. Опитал да накара дебелото си пони да прескочи каменна ограда. То нямало нито способностите, нито интереса за това, и спряло рязко пред оградата. Малкият Хамиш полетял над главата му, над оградата и право в копривата от другата страна. Жегнат и от копривата, и от смеха на другарите си, той решил да излезе на „истински кон“, както се изрази.

- Няма да се смеят, ако изляза с Донас - рече той, като предвкусваше сценката с мрачно удоволствие.

- Не, няма да се смеят - съгласи се Джейми. - Твърде ще са заети да ти събират кокалите.

Изгледа братовчед си и бавно поклати глава.

- Нека ти кажа нещо, момко. На добрия ездач му трябват кураж и благоразумие. Имаш куража, но благоразумието малко ти липсва.

Постави успокоително ръка на рамото му и го придърпа към края на конюшнята.

- Хайде, друже. Помогни ми да изгребем сламата и ще те запозная с Кобхар. Прав си. Ако си готов, трябва да имаш по-добър кон, но не е нужно да се убиеш, за да се докажеш.

Пътьом Джейми хвърли поглед към плевнята, вдигна вежди и сви рамене безпомощно. Усмихнах му се и махнах с ръка, за да му покажа, че няма проблем. Джейми взе една ябълка от кошницата край вратата. Взе вила от ъгъла и поведе Хамиш към една от централните прегради.

- Ето, братовчеде. - Джейми подсвирна тихо през зъби и от преградата се подаде ръждив на цвят кон с едра глава и изпръхтя. Тъмните му очи бяха големи и топли и бе вирнал уши, така че изглеждаше приятелски настроен.

- Е, Кобхар, киамар а та ту? - Джейми потупа гладкия врат и почеса коня зад ушите. Направи знак на братовчед си. - Ела. Така, до мен. Достатъчно близо, за да те подуши. Конете обичат това.

- Знам. - Гласецът на Хамиш бе презрителен. Едва стигаше до носа на коня, но посегна нагоре и го потупа. Не помръдна, докато животното свеждаше глава и рошеше косата му

- Дай ми ябълка - каза Хамиш на Джейми и получи една. Меките устни на коня внимателно взеха плода от дланта му, прехвърлиха го към огромните кътници и там ябълката изчезна със сочно хрущене. Джейми наблюдаваше одобрително.

- Добре. Мисля, че ще се разберете. Хайде, посприятелете се, докато привърша с храненето на другите, а после може да го изведеш на разходка.

- Сам? - попита развълнувано Хамиш. Кобхар, чието име значеше „пяна“, беше добър, но много силен и одухотворен скопец. По нищо не приличаше на кафявото пони.

- Ще обиколиш пасбището два пъти под мой надзор и ако не паднеш или не го дърпаш твърде силно за поводите, ще го изкараш сам. Но няма да скачате, докато не разреша.

Дългият гръб на Джейми се приведе, когато напълни една вила сено от купчината в ъгъла и я отнесе до най-близката преграда.

Изправи гръб и се усмихна на братовчед си.

- Ще подадеш ли една и на мен?

Подпря вилата на преградата и захапа ябълката. Двамата хапваха, облегнати един до друг на стената. Джейми подаде огризката си на един от любопитните коне и отново вдигна вилата. Хамиш го следваше надолу по пътечката и дъвчеше.

- Чувал съм, че баща ми е бил добър ездач - подхвана плахо Хамиш след миг мълчание. -Преди... преди, когато е можел.

Джейми стрелна братовчед си с поглед, но първо остави сламата в преградата на младия кон, който беше получил огризката. После отвърна на неизречената мисъл на детето, вместо на думите му

- Не съм го виждал да язди, но ще ти кажа, момко, надявам се никога да не ми потрябва толкова много кураж, колкото има Колъм.

Хамиш любопитно премести поглед върху белезите по гърба на Джейми, но не продума. След втората ябълка мислите му явно се рееха другаде.

- Рупърт каза, че е трябвало да се ожениш - отбеляза с пълна уста.

- Исках да се оженя - каза твърдо Джейми и върна вилата до стената.

- О... Ами... добре - рече несигурно Хамиш, сякаш тази нова идея го обърка. - Само се чудех... пречи ли?

- Кое? - Джейми сякаш осъзна, че разговорът може да продължи по-дълго, и се настани на една бала.

Краката на Хамиш не стигаха съвсем до пода, иначе сигурно щеше да подритне прахта. Вместо това изтрополи с пети по здраво натъпканата слама.

- Пречи ли ти, че си женен. Да спиш с жена всяка нощ, имам предвид.

- Не - каза Джейми. - Не, всъщност е много приятно.

Хамиш като че ли се съмняваше.

- Не мисля, че много би ми харесало. Но пък всички момичета, които познавам, са мършави и миришат, сякаш се къпят само с вода, и то рядко. Дамата Клеър - твоята дама, имам предвид - добави бързо, сякаш за да няма объркване, - тя, хм, с нея спането изглежда приятно. Имам предвид, че е мека.

Джейми кимна.

- Да, вярно е. И хубаво мирише - рече той. Дори в сумрака виждах как край устата му трепка мускулче и разбрах, че не смее да вдигне поглед към мен.

Последва дълго мълчание.

- Как разбра? - попита Хамиш.

- Какво как съм разбрал?

- Коя е вярната дама, за която да се ожениш - нетърпеливо повтори момчето.

- О... - Джейми се облегна на каменната стена, подпрял глава с ръце. - Веднъж попитах баща си същото - каза той. - Каза ми, че човек просто усеща. И ако не усети, не е вярната девойка.

- Ммммхм... - По изражението на момчето личеше, че не намира отговора за особено задоволителен. Облегна се, съзнателно имитирайки позата на Джейми. Краката му, по чорапи, но без обувки, стърчаха от ръба на балата. Колкото и да беше малък, фигурата му обещаваше някой ден да заприлича на тази на братовчед му. Раменете, формата на главата - и по двете си приличаха почти като две капки вода.

- Къде са ти обувките? - обвинително го попита Джейми. - Нали пак не си ги забравил в пасбището? Майка ти ще ти нашари бузите, ако си ги изгубил.

Хамиш сви рамене - заплахата от това не му беше важна. Явно мислеше за нещо по-належащо.

- Джон... - започна той, мръщейки се замислено, - Джон казва...

- Джон конярчето, помощникът в кухнята, или Джон Камерън? - попита Джейми.

- Конярчето. - Хамиш махна с ръка, за да не го разсейва повече Джейми. - Каза за жененето...

- М? - окуражи го Джейми, но тактично не го гледаше в лицето. Погледна към мен. Ухилих му се и той прехапа устна, за да не се ухили също.

Хамиш си пое дълбоко дъх и го изпусна заедно с думите, като сачми от въздушна пушка.

- Каза-че-трябва-да-обслужиш-девойката-както-жребец-кобила-и-не-му-повярвах-обаче-вярно-ли-е?

Захапах здраво пръста си, за да не се разсмея с глас. Джейми нямаше предимството да е скрит, затова заби пръсти в крака си и се изчерви поне колкото Хамиш. Приличаха на два домата, представени за оценка на някой земеделски панаир.

- Ами, да... е, в известна степен... - произнесе задавено. После се овладя и повтори по-уверено: - Да, така правим.

Хамиш погледна полуужасен към съседната преграда, където си почиваше един от конете, а между краката му висяха трийсетина сантиметра репродуктивно оборудване. После погледна със съмнение в скута си, а аз натъпках шепа плат в устата си.

- Има разлика, де - продължи Джейми. Наситеният цвят на лицето му чезнеше, но около устата му още трепкаха мускулчета. - Например... по-нежно е.

- Значи не ги хапеш по врата? - Хамиш питаше със сериозното, вглъбено изражение на човек, който си води старателни записки наум. - За да не мърдат?

- Хм... не. Не и по принцип. - Упражнявайки впечатляващата си воля, Джейми мъжествено се изправяше пред отговорността да просветли детето. Продължи, като внимаваше да не поглежда нагоре: - Има и още една разлика. Може да се прави и лице в лице, вместо само отзад. Както желае дамата.

- Дамата ли? - Хамиш сякаш не му хващаше много вяра. - Аз бих предпочел да е отзад. Не мисля, че ще искам някой да ме гледа, докато го правя. Трудно ли е да не се смее човек?

Когато същата нощ си лягах, още мислех за Джейми и Хамиш. Отметнах завивките усмихната. От прозореца духаше студен ветрец и нямах търпение да се мушна под тях, до топлия Джейми. Неуязвим за студа, сякаш носеше у себе си малка пещ и кожата му беше винаги топла - понякога почти гореща, сякаш се разгаряше, когато я докосвах с хладните си пръсти.

Още бях непозната и другоземка, но вече не гостувах в замъка. Макар омъжените жени да ми се струваха по-дружелюбни сега, когато бях част от тях, по-младите като че ли ненавиждаха факта, че един от наличните ергени вече не е свободен. Всъщност толкова много от тях ме гледаха студено и злословеха, скрили усти с ръце, че се зачудих колко точно от девиците на замъка са се озовавали в някоя ниша заедно с Джейми Мактавиш по време на краткия му престой.

Е, вече не беше Мактавиш, разбира се. Повечето обитатели на замъка винаги бяха знаели кой е и независимо дали ме мислеха за английски шпионин, или не, трябваше да се примирят, че вече и аз знам. Затова сега открито се наричаше Фрейзър, както и аз. В стаята над кухнята вече ме посрещаха с „госпожо Фрейзър“, там, където задомените шиеха и дундуркаха бебетата си, като разменяха майчински мъдрости и заглеждаха преценяващо собствената ми талия.

Заради предишните си неуспехи в зачеването не бях се замисляла за бременност, когато се съгласих да се омъжа за Джейми, затова зачаках нетърпеливо цикъла си. Случи се навреме. Този път не тъгувах, а ме обзе облекчение. Животът ми беше достатъчно сложен и без бебе.

Стори ми се, че Джейми донякъде съжалява, макар и той да каза, че е облекчен. Бащинството беше лукс, който човек в неговото положение не можеше да си позволи.

Вратата се отвори и той влезе, като търкаше глава с ленена кърпа, а капчици от косата му тъмнееха по ризата.

- Къде си бил? - попитах го изумена. Колкото и да бе пищен Леох в сравнение със селските домове и колиби, в него нямаше бани, освен една медна вана, в която Колъм от време на време топеше краката си, както и малко по-голяма, използвана от жените, които смятаха, че уединението в нея си струва усилието да я напълнят. Всичко друго се случваше на части, с помощта на леген и стомна, или навън - в езерото или в малка стаичка с каменни стени до градината, където младите жени бяха свикнали да се поливат една друга с кофи вода.

- В езерото - отвърна той, като провеси влажната кърпа през перваза. Мрачно рече: - Някой е оставил вратата на една от кошарите отворена, както и тази на конюшнята, и Кобхар е поплувал по здрач.

- О, затова не беше на вечеря. Но конете не обичат да плуват, нали? - попитах.

Той поклати глава и прокара пръсти през косата си, за да я изсуши.

- Не, не обичат. Но и те са като хората. Всякакви ги има. А Кобхар обича напъпилите водни растения. Пасял е край брега, когато дошла глутница кучета от селото, и го изтикали в езерото. Трябваше да ги прогоня и да вляза след него. Само почакай да спипам тоя бръмбазък Хамиш - закани се мрачно. - Ще го науча как се оставят вратите отворени.

- Ще кажеш ли на Колъм? - попитах. Малко ми беше мъчно за виновника.

Джейми поклати глава и затършува за кожената си торба. Извади комат хляб и парче сирене, вероятно задигнати от кухнята.

- Не. Колъм е много строг с момчето. Ако чуе за това, ще му забрани да язди цял месец. Не че би могъл след боя, който би получил. Боже, умирам от глад.

Захапа яростно хляба и пръсна трохи край себе си.

- Не си лягай с храната - предупредих го и сама се вмъкнах под завивките. - Какво ще правиш с Хамиш тогава?

Той преглътна остатъците и ми се усмихна.

- Не го мисли. Ще го откарам навътре в езерото точно преди вечеря утре и ще го хвърля във водата. Докато излезе и се изсуши, вечерята ще е приключила. - Изяде сиренето на три хапки и облиза пръсти. Завърши мрачно: - Нека той си легне мокър и гладен, да видим ще му хареса ли.

Взря се с надежда в едно от чекмеджетата на бюрото, където понякога съхранявах ябълки или други парченца храна. Само че тази вечер беше празно и той затвори чекмеджето с въздишка.

- Е, ще оцелея до закуска - заключи той философски. Съблече се бързо и се намести до мен, разтреперан. Макар крайниците му да бяха студени от плуването в езерото, тялото му бе блажено топло.

- Мм, хубаво е да човек да се сгъне до теб - промълви той, докато, предполагам, се „сгъваше“ до мен. - Миришеш различно. Плевила ли си днес?

- Не - отвърнах изненадана. - Мислех, че си ти. Миризмата, имам предвид.

Беше остра миризма на билки, не неприятна, но непозната.

- Аз мириша на риба - отбеляза той, докато душеше опакото на дланта си. - И на мокър кон. - Приближи лице към мен и вдиша. - Не, и ти не си. Но е наблизо.

Стана и отметна завивките. След известно тършуване го намерихме под възглавницата ми.

- Какво е това, за Бога? - Вдигнах го и го изпуснах. - Ох! Има бодли!

Беше вързопче растения, изкоренени и вързани с черен конец. Бяха увехнали, но от смачканите листа още се носеше остър аромат. В букета имаше едно цвете, иглика, чието стъбло ме беше уболо.

Засмуках засегнатия пръст и заобръщах стръка внимателно с другата си ръка. Джейми гледаше растенията, без да помръдва. След това рязко ги грабна, отиде до отворения прозорец и ги изхвърли. Върна се в леглото, събра старателно в дланта си парченцата пръст и изхвърли и тях. Затвори прозореца с трясък и се върна, отупвайки длани.

- Няма ги вече - каза ненужно. - Връщай се в леглото, сасенак.

- Какво беше?

- Сигурно шега. Лоша шега, но шега. - Надигна се на лакът и издуха свещта. - Хайде, мо дюин. Студено ми е.

Въпреки смущаващото зложелание, спах добре, в двойна безопасност зад залостената врата и в обятията на Джейми. Малко преди да се съмне, засънувах тревисти поляни, пълни с пеперуди. Жълти, кафяви, бели и оранжеви, кръжаха около мен като есенни листа, кацаха на главата и раменете ми, спускаха се като дъжд надолу по тялото ми, гъделичкаха ме, а прозирните им крилца биеха като отгласи на собственото ми сърце.

Бавно се върнах в реалността и осъзнах, че пеперудените крачка по стомаха ми са яркочервените кичури на Джейми, а уловената между бедрата ми пеперуда е езикът му.

- Ммм - рекох по-късно. - Много хубаво. Ами ти?

- И на мен ще ми е хубаво след около минута, ако продължаваш така - каза той и отдръпна ръката ми. - Но по-скоро бих се позабавил. Аз съм търпелив и лукав по природа. Може ли да ме удостоите с компанията си тази нощ, госпожо?

- Може - отвърнах. Сложих ръце зад главата си и го изгледах предизвикателно през полузатворени клепачи. - Ако искаш да кажеш, че си толкова разнебитен, та не можеш да се справиш повече от веднъж на ден.

Той ме изгледа косо, седнал на ръба на леглото. Рязко се спусна към мен и се оказах притисната дълбоко в пухеното легло.

- Е, добре - рече той, заровил лице в косата ми, - да не кажеш, че не съм те предупредил.

След две минути и половина той простена и отвори очи. Енергично разтърка с длани лицето и косата си и тя щръкна. След това изруга приглушено на келтски и стана с нежелание от леглото. Заоблича се, разтреперан в студената утрин.

- Предполагам, не можеш да кажеш на Алек, че си болен, и да се върнеш, нали? - попитах с надежда.

Той се засмя и се приведе, за да ме целуне. После опипом намери чорапите си под леглото.

- Де да можех, сасенак. Съмнявам се, че нещо по-малко от шарка, чума или тежка телесна повреда ще ми свърши работа като извинение. Ако не кървя, Стария Алек ще е при мен незабавно и ще ме извлачи от смъртния ми одър, за да помагам да очисти конете от глисти.

Изгледах прасците му, докато си слагаше чорапа и го прегъваше старателно отгоре.

- Тежка телесна повреда, така ли? Може и да успея да измисля нещо - рекох мрачно.

Той изсумтя и посегна за другия чорап.

- Е, внимавай къде ще ме нараняваш, сасенак. - Опита се да ми намигне мръснишки, но успя само да примижи. - Удариш ли твърде високо, няма да съм полезен и на теб.

Повдигнах вежда и се сгуших в завивките.

- Не се тревожи. Няма да те пипам над коленете.

Потупа ме по една от по-големите извивки и пое към конюшнята, докато си припяваше силно: „Насред пирена“. Рефренът се понесе от стълбището:

Седя си със девойче, на коляно я дундуркам -

И не щеш ли, мъхеста пчела ме жилна ето таааам -

Горе във пирена, на върха на Бендикея!

Прав беше - музиката наистина му беше чужда.

За кратко си позволих да ме обземе доволна сънливост, но скоро станах за закуска. Повечето обитатели на замъка бяха яли и вече работеха - тези в залата ме поздравиха сравнително приятелски. Нямаше присвити очи, нито прикрита враждебност, никой не се чудеше дали гадният му номер е сработил. Но въпреки това внимателно наблюдавах лицата.

Прекарах сутринта сама в градина и полето, с кошницата и пръчката ми за копаене. Свършваха ми някои от най-често употребяваните билки. Обикновено хората отиваха при Гейлис Дънкан, но в последно време при мен се бяха появили и неколцина души от селото и цяровете ми се търсеха много. Може би болестта на съпруга й пречеше да се грижи за обичайните си пациенти.

Прекарах късния следобед в лечебницата. Нямаше много хора - само един с упорита екзема, един с разместен палец и помощник в кухнята, който се бе залял с гореща супа. След като дадох мехлем от стилингия и син ирис и наместих палеца, се заех да начукам крайно подходящо именувания камен корен в едно от по-малките хаванчета на покойния Бийтън.

Беше досадно, но пък подходящо за мързелив следобед като този. Времето беше хубаво и когато се качих на масата си, за да погледна през прозорчето, видях как се удължават синкавите сенки под западните брястове.

Вътре стъклениците лъщяха спретнати, а в скрина до тях се мъдреха подредени купчинки превръзки и компреси. Аптекарският шкаф бе почистен и дезинфекциран из основи и сега съдържаше изсушени листа, корени и плесени, прибрани в торбички от тънък памук. Дълбоко вдишах ароматите на убежището си и въздъхнах удовлетворено.

Спрях да удрям по растението и оставих чукалото. Наистина бях удовлетворена, осъзнах шокирана. Въпреки непрестанната несигурност на живота тук, въпреки зложелателството от снощи и малката, непрестанна болка от липсата на Франк, всъщност не бях нещастна. Тъкмо напротив.

Незабавно се засрамих, почувствах се като предател. Как можеше да съм щастлива, когато Франк сигурно вече беше полудял от тревога? Ако времето там наистина продължаваше да тече - а не виждах защо да е иначе, - нямаше ме вече повече от четири месеца. Представях си как претърсва шотландските чукари, звъни в полицията, чака някакъв знак, някаква вест от мен или за мен. Сигурно вече почти бе изгубил надежда и навярно очакваше да му съобщят само, че са намерили тялото ми.

Оставих хаванчето и започнах да кръстосвам тясната си стаичка и да търкам ръце в престилката си в спазъм на виновна скръб и съжаление. Трябваше да съм се измъкнала вече. Трябваше да съм се постарала повече да избягам. Но аз се бях постарала, напомних си. Неколкократно. И ето какво се случи.

Женена за издирван престъпник, с когото бяхме преследвани от садистичен капитан на отряд драгуни и живеехме сред варвари, които по-скоро биха убили Джейми, ако се окажеше заплаха за скъпоценната им кланова приемственост. И най-лошото - бях щастлива.

Седнах и се загледах безпомощно в подредените бутилки и буркани. Откакто се върнахме в Леох, живеех ден за ден и нарочно потисках спомените от предишния си живот. Дълбоко в себе си знаех, че трябва да взема решение, но все отлагах тази необходимост за следващия ден, за следващия час, като заравях несигурността си в удоволствието от компанията на Джейми - и от обятията му.

Ненадейно от коридора се разнесоха тропот и ругатни и бързо отидох до вратата, тъкмо навреме, за да видя как с препъване влиза Джейми. От едната страна го крепеше Стария Алек Макмеън, а от другата - старателно, но не особено успешно, - едно от момчетата, които помагаха в конюшнята. Джейми се отпусна на столчето ми с изпънат ляв крак, като го погледна с ядна гримаса - явно не го болеше толкова, затова приклекнах да го огледам без особено безпокойство.

- Леко изкълчване - казах. - Какво си направил?

- Паднах - рече кратко Джейми.

- От оградата? - подкачих го. Той ме изгледа като буреносен облак.

- Не. От Донас.

- Яздил си онова създание? Е, тогава имаш късмет, че само с това си се отървал.

Взех една превръзка и започнах да увивам с нея ставата.

- Е, не беше толкова зле - опита се да го защити Стария Алек. - Всъщност, момче, доста добре се справяше за малко.

- Знам - сопна се Джейми и стисна зъби, когато пристегнах. - Ужили го пчела.

Гъстите вежди на стареца се стрелнаха нагоре.

- А, така ли било? Сякаш някоя зла фея прошепна на звяра - довери ми. - Подскочи и с четирите крака, право нагоре, после направо лудна. Търчеше из ограждението като оса в буркан. Младокът обаче се държеше - и Алек кимна към Джейми, който измайстори поредната си неприятна физиономия вместо отговор, - докато чудовището не прескочи оградата.

- Прескочил е оградата? Къде е сега? - попитах, докато ставах и отупвах ръце.

- На половината път обратно към ада, предполагам - каза Джейми, като постави крак на земята и внимателно отпусна тежестта си на него. - Да си стои там. - Трепна и отново седна.

- Съмнявам се, че на Дявола му е нужен полуопитомен жребец - отбеляза Алек. Самият той може да се превръща в кон, когато поиска.

- Може би той е Донас - предложих, развеселена.

- Не бих се усъмнил - каза Джейми, още кисел, но настроението му като че ли се пооправяше. - Само че Дяволът обикновено е черен жребец, нали?

- О, да - каза Алек. - Огромен черен жребец, бърз като греховната помисъл, дето прехвърча между момък и девойка.

Усмихна се добронамерено на Джейми и стана, за да си ходи.

- И като говорим за помисли - рече и ми смигна, - момко, да не си стъпил утре в конюшнята. Лежи си и... си почивай.

- Защо - попитах, докато изпровождах с поглед стария отговорник по конете, - всички смятат, че мислим само как да си легнем?

Джейми отново опита да се отпусне на крака си, като се подпираше на тезгяха.

- Първо, женени сме от по-малко от месец. Второ... - Той ми се ухили, клатейки глава. - И преди съм ти казвал, сасенак. Всяка мисъл е изписана на лицето ти.

- Мамицата му - отвърнах.

С изключение на бързо отскачане до лечебницата, за да проверя има ли спешни случаи, прекарах цялата следваща сутрин в грижи за настойчивите нужди на единствения си пациент.

- Предполага се да си почиваш - укорих го в някакъв момент.

- Почивам си. Е, поне глезенът ми. Виждаш ли?

Изпъна дългия си пищял и размърда стъпало. Рязко спря с приглушено „ох“. Свали още подутия си глезен и внимателно го разтърка.

- А така, да видиш ти - казах и свалих крака на пода. - Хайде. Стига си киснал в леглото. Трябва ти свеж въздух.

Той приседна и косата падна над очите му.

- Мислех, че искаш да си почивам.

- Може да си почиваш на открито. Стани. Ще оправя леглото.

Докато се оплакваше колко съм безчувствена и колко малко внимание показвам към тежко ранения, той се облече и поседя достатъчно дълго, за да превържа слабия глезен, преди естествената му жизненост да надделее.

- Навън е малко влажно - каза той и погледна през прозореца, където лекият ръмеж се беше превърнал в порой. - Да се качим на покрива.

- На покрива? Да, разбира се. Нищо по-добро за изкълчен глезен от шест стълбища.

- Пет. Освен това си имам бастун. - Той победоносно извади иззад вратата въпросния „бастун“ - една стара тояга.

- Откъде го взе? - попитах, докато го разглеждах. Отблизо беше още по-очукан, метър твърда дървесина, твърда като диамант.

- Алек ми го зае. Използва го за мулетата - чуква ги между очите, за да внимават.

- Звучи много полезно - рекох и хвърлих многозначителен поглед на парчето дърво. -Трябва да опитам някой път. С теб.

Накрая се появихме на едно закътано местенце, над което висеше крайчец от покрива. Пред нас имаше малък парапет.

- О, прекрасно е! - Въпреки дъжда гледката бе величествена - сребърното езеро се ширеше, скалите отвъд се извисяваха към каменносивото небе като набраздени юмруци.

Джейми се подпря на парапета, за да облекчи ранения си крак.

- Да, така е. От време на време идвах тук, при предните си престои в замъка.

Посочи оттатък езерото, което се къдреше под дъжда.

- Виждаш ли цепнатината между онези две скали?

- В планините ли? Да.

- Оттам е пътят към Лалиброх. Когато ми ставаше самотно за дома, понякога идвах тук и се заглеждах. Представях си как прелитам като гарван през прохода, под мен хълмовете и полята от другата страна на планината, а в края на долината - дома ми.

Докоснах го по ръката.

- Искаш ли да се върнеш, Джейми?

Завъртя глава и ми се усмихна.

- Замислял съм се. Не съм сигурен, че искам, но мисля, че трябва. Не мога да кажа какво ще открием там, сасенак. Но... да. Сега съм женен. Ти си господарката на Брох Туарах. Издирван или не, трябва да се върна, дори само за да оправя нещата там.

У мен се надигнаха вълнение, облекчение и нервност при мисълта да напусна Леох и интригите му.

- Кога заминаваме?

Той се намръщи и затрополи с пръсти по парапета. Камъкът бе потъмнен и влажен от дъжда.

- Е, мисля, че трябва да изчакаме херцога. Възможно е да реши да направи услуга на Колъм, като се застъпи за мен. Ако не успее, може да ми уреди поне амнистия. Тогава ще е много по-безопасно да се върнем.

- Е, да, но...

Той ме изгледа остро.

- Какво има, сасенак?

Поех си дълбоко дъх.

- Джейми... ако ти кажа нещо, ще ми обещаеш ли да не питаш откъде знам?

Хвана ме за ръцете и се вгледа в лицето ми. Дъждът оставаше на миниатюрни капчици в косата му, които се търкаляха по лицето му. Усмихна ми се.

- Казах ти, че няма да те питам за нищо, което не искаш да ми кажеш Да, обещавам.

- Нека седнем. Не бива да стоиш прав на този крак.

Намерихме част от стената, останала суха под покрива, и се настанихме удобно с гръб към стената.

- Добре, сасенак. Какво има? - попита той.

- Херцогът на Сандрингам - рекох. Прехапах устна. - Джейми, не му вярвай. Самата аз не знам всичко за него, но знам... че нещо не наред.

- Значи знаеш за това? - попита ме той изненадан.

Сега аз го зяпнах.

- Значи вече знаеш? Срещал ли си го? - Бях облекчена. Може би тайнствената връзка между Сандрингам и якобитската кауза бе по-добре позната, отколкото подозираха Франк и викарият.

- О, да. Беше тук на посещение, когато бях на шестнайсет. Когато... си тръгнах.

- А защо си си тръгнал? - Заинтригувах се, защото си спомних какво беше казала Гейлис Дънкан при първата ни среща в гората. Странният слух, че Джейми е истинският баща на сина на Колъм. Самата аз знаех, че това няма как да е възможно - но като че ли само аз в замъка бях наясно с това. Може би то беше довело до опита на Дугал да убие Джейми - ако атаката срещу Джейми наистина е била негово дело.

- Не е било заради... заради лейди Летиша, нали? - попитах колебливо.

- Летиша ли? - Изражението му на изумление и шок отпусна нещо, което се бе стегнало под лъжичката ми. И преди не бях смятала, че е истина, но все пак...

- Защо, за Бога, я споменаваш? - попита Джейми. - Живях в замъка година и си спомням само един път, в който сме разговаряли, когато ме привика в покоите си и ме нахока, задето бях повел една игра с момчетата през розовата й градина.

Казах му за твърденията на Гейли и той се засмя, изпускайки пара в хладния, влажен въздух.

- Боже, сякаш имам дързостта!

- Не смяташ, че Колъм е подозирал нещо, нали?

Той тръсна глава решително.

- Не, не мисля, сасенак. Ако му беше хрумнало, нямаше да доживея до седемнайсет, камо ли до преклонните двайсет и три.

Това повече или по-малко потвърди впечатленията ми от Колъм, но въпреки това се поуспокоих. Изражението на Джейми стана замислено, а сините му очи се зареяха към нещо, което само той виждаше.

- Като се замисля, май че не знам дали Колъм знае защо си заминах толкова бързо. И ако Гейлис Дънкан разпространява такива слухове... тази жена е беля, сасенак - клюкарка и кавгаджийка, дори да не е вещица, за каквато я мислят хората. Е, тогава най-добре да му кажа защо си тръгнах.

Вдигна глава към водата, която се лееше обилно от стрехите.

- По-добре да слизаме, сасенак. Малко е мокро.

Надолу поехме по различен маршрут, като прекосихме покрива и заслизахме по външностълбище, водещо към кухненските градини. Поисках да отскубна малко пореч^3 , ако дъждът ми позволеше. Скрихме се под един перваз на прозорец на стената на замъка.

- За какво ти е поречът, сасенак? - попита Джейми, загледан в мършавите увивни растения и растения, омачкани от силния порой.

- Когато е зелен, не ми върши работа. Първо го изсушаваш, а после...

Прекъсна ме ужасяващ шум - лай и викове оттатък градинската стена. Затичах се натам през дъжда, следвана по-бавно от Джейми.

Отец Байн, селският свещеник, тичаше по пътя, а краката му плискаха в локвите, подгонен от глутница кучета. Спъна се в тежкото си расо и падна сред експлозия от капчици и кал. След миг кучетата го наобиколиха с ръмжене.

Над стената до мен прелетя кариран плат и Джейми се озова сред тях, размахвайки тоягата си. Развика се на келтски, като така добавяше към данданията. Ругатните му нямаха много ефект, но тоягата имаше. Когато улучваше някое животно, то рязко проскимтяваше -постепенно глутницата се обърна и избяга към селото.

Джейми отметна запъхтян косата от очите си.

- По-лоши са от вълци - рече той. - Вече бях казал на Колъм за тези. Те вкараха Кобхар в езерото преди два дни. Най-добре да нареди да ги застрелят, преди да убият някого.

Аз приклекнах до падналия свещеник и го огледах. Дъждът се оттичаше от краищата на косата ми и усещах как шалът ми прогизва.

- Е, още не са. Оставили са си зъбите по него, но като цяло е добре.

Расото на отец Байн бе скъсано от едната страна и се подаваше бялото му, неокосмено бедро. По него имаше грозна драскотина, както и следи от зъби, от които се процеждаше кръв. Свещеникът се изправяше на крака. Бе блед като овесена каша. Очевидно раните му не бяха тежки.

- Елате с мен в лечебницата, отче, ще почистя нараняванията - предложих, потискайки усмивката си при вида на дебелия дребен свещеник - расото му плющеше на вятъра и чорапите му се виждаха.

В най-добрия случай лицето на отец Байн приличаше на стиснат юмрук. Сега червените петна по него караха бръчките му да личат още повече. Изгледа ме, сякаш му бях предложила да се съблече публично.

Явно точно така мислеше, защото следващите му думи бяха:

- Какво, човек на Бога да позволи жена да докосва личните му части? Ще ви кажа, мадам, не знам какви неморални деяния са допустими в кръга, в който се движите, но знайте, че тук това не се търпи - не и докато аз се грижа за душите на това паство!

И той се обърна и закуцука обратно, като се мъчеше неуспешно да придържа скъсаните части на расото си.

- Както искате - подвикнах след него. - Ако не ми позволите да прочистя раната, ще забере!

Свещеникът не отвърна, но се попрегърби и заподскача по стълбището на градината като пингвин по парче лед.

- Този човек не харесва много жените, нали?

- Предвид професията му, така е по-добре - отвърна Джейми. - Да отидем да ядем.

След обяд изпратих пациента си в леглото - този път сам, въпреки протестите му, - и слязох в лечебницата. Дъждът правеше работата ми спокойна - хората си стояха на закрито, вместо да мачкат краката си с рала или да падат от покриви.

Прекарах няколко приятни часа, докато обновявах медицинското ръководство на Дейви Бийтън. Точно докато приключвах, един посетител изпълни целия праг.

Примижах в полумрака и видях, че е Алек Макмеън, увит в няколко палта, шалове и парчета конски чул.

По походката ми напомни на Колъм, когато бе дошъл в лечебницата с мен, така че ми стана ясно какъв е проблемът.

- Ревматизъм, нали? - попитах съчувствено, докато той сядаше сковано на единственото ми столче и простена приглушено.

- Да. Влагата направо попива в кокалите ми. Може ли нещо да се направи?

Постави огромната си възлеста длан на масата и позволи на пръстите си да се отпуснат. Ръката му се отвори бавно, като нощно цвете, и разкри мазолестата вътрешност на дланта му. Хванах един от пръстите и го раздвижих леко напред-назад, масажирайки дланта. Сбръчканото лице на стареца се сбърчи за миг, после се отпусна, когато първите болки отминаха.

- Като дърво е - рекох. - Малко уиски и силен масаж е най-добрата ми препоръка. Чаят от вратига помага само донякъде.

Той се засмя и от рамото му паднаха няколко шала.

- Уиски, а? Съмнявах се, моме, но виждам, че от теб ще излезе лекар.

Извадих от скрина с лекарствата една кафява бутилка без етикет. В нея беше запасът ми от дестилационната на Леох. Поставих го на масата пред него заедно с купичка.

- Пий - казах, - след това се съблечи, доколкото ти е удобно, и легни. Ще наклада огъня.

Синьото му око се взря с признателност в бутилката и разкривената му длан бавно посегна към нея.

- По-добре пийни и ти, моме - посъветва ме. - Ще е тежка работа.

Изстена от нещо средно между болка и задоволство, когато се подпрях силно на лявото му рамо, за да го отпусна, след което го повдигнах и завъртях цялата му лява част.

- Жена ми ми мачкаше гърба - отбеляза той, - заради лумбагото. Но това е още по-добре. Хубави, силни ръце имаш, моме. Добър коняр ще излезе от теб.

- Предполагам, че това беше комплимент - рекох сухо и полях още малко от затоплената смес от олио и восък, като после я разстлах по широкия му бял гръб. Между обветрената и покафеняла от слънцето кожа на ръцете му и белите рамене и гръб имаше рязка разлика, белязана от навитите ръкави на ризата, която носеше обикновено.

- Бил си хубав, светъл момък - отбелязах. - Кожата на гърба ти е бяла като моята.

Той се позасмя гърлено и плътта под ръцете ми трепна.

- Никога не би предположила, нали? Да, Елън Макензи веднъж ме видя гол до кръста, докато израждах едно жребче, и ми каза, че Бог сякаш е поставил погрешната глава на тялото ми. Вместо торба млечен пудинг съм имал лице като от резбата над олтара.

Реших, че има предвид преградата между две от частите на параклиса, на която бяха изобразени множество извънредно неприятни на вид демони, измъчващи грешници.

- Елън Макензи сякаш не си е поплювала с оценките - отбелязах. Бях немалко заинтригувана от майката на Джейми. От подхвърлените тук-таме думи си бях изградила образ за баща му Брайън, но той никога не споменаваше майка си и не знаех друго, освен че е починала млада, докато е раждала.

- О, да, остър език имаше Елън, и остър ум. - Развързах крачолите на панталоните му и ги повдигнах нагоре, за да масажирам мускулестите му прасци. - Но и беше достатъчно мила, за да й прощават всички, освен братята й. Но пък тя не им обръщаше много внимание.

- Да. И аз така съм чувала. Избягала е с Брайън, нали? - Притиснах с палци сухожилията зад коляното му и той издаде звук, който у по-малко горделив човек би прозвучал като изписукване.

- О, да. Елън беше най-голямата от децата на Макензи - година-две по-голяма от Колъм - и беше писаното яйце на Джейкъб. Затова толкова време Елън не се омъжи. Не искаше да има нищо общо с Джон Камерън или Малкълм Грант, нито пък с някой от другите главатари, а на баща й не му даваше сърце да я насилва.

Тогава обаче старият Джейкъб се споминал и Колъм вече не бил толкова търпелив към своенравната си сестра. Опитвайки се отчаяно да заздрави хватката си върху клана, той потърсил съюз с Мънро на север и Грант на юг. И двата клана имали млади главатари, подходящи за женихи. Младата Джокаста, едва на петнайсет, склонила да се омъжи за Джон Камерън и заминала на север. Елън, почти стара мома, на двайсет и две, се противяла значително повече.

- Предполагам, че молбата на Грант е била твърдо отказана, предвид как се държеше преди две седмици - отбелязах.

Стария Алек се засмя и смехът му се превърна в удовлетворен стон, когато притиснах по-дълбоко.

- Да. Не чух какво му е казала, но сигурно го е жегнало. Случи се на големия Събор, там се срещнаха. Излязоха в розовата градина и всички очакваха да разберат какво ще се случи. Стъмни се, а хората още чакаха. Стъмни се още, запалиха фенерите, започнаха песните и все така ни знак от Елън или Малкълм Грант.

- Божичко. Кой знае какъв разговор е бил.

Отлях още мазило между раменете му и той изсумтя от удоволствие.

- Така изглеждаше. Много време минаваше, а те все не се връщаха. Колъм започна да се опасява, че Грант е избягал с нея. Против волята й. И наистина изглеждаше така, защото не намериха никого в розовата градина. Тогава ме повика от конюшните и му казах, че хората на Грант наистина са си взели конете и цялата пасмина е отпрашила без думичка.

Разярен, осемнайсетгодишният Дугал скочил на коня си и поел след Грант, без да изчака други, нито да се посъветва с Колъм.

- Когато Колъм разбра, че Дугал е погнал Грант, изпрати мен и още неколцина след него, понеже добре познаваше нрава му и не искаше новият му шурей да загине, преди бракът да бъде признат за официален. Смяташе, че щом не е успял да склони Елън да се омъжи за него, Грант я е отвлякъл, за да я принуди.

Алек млъкна замислено. След малко продължи:

- Дугал виждаше само обидата, разбира се. Но не мисля, че Колъм бе толкова разстроен. Щеше да му реши проблема - а и Грант навярно нямаше да иска зестра от Елън и дори щеше да плати обезщетение на Колъм. - Алек изсумтя цинично. - Колъм никога не пропуска възможност. Лукав и безжалостен, такъв е той. - Синьото му око се завъртя към мен зад прегърбеното рамо. - Имай го предвид, моме.

- Едва ли ще забравя - уверих го мрачно. Спомних си историята на Джейми, как са го наказали по заповед на Колъм, и се зачудих доколко е било отмъщение за разбунтувалата се негова майка.

Но така или иначе Колъм нямал шанс да се възползва от отворилата се възможност. По зазоряване Дугал намерил Малкълм Грант и лагера му край главния път. Всички спели край храстите.

Когато Алек и останалите стигнали дотам по-късно, се заковали на място при вида на Дугал Макензи и Малкълм Грант, голи до кръста и нашарени с рани. Клатушкали се и се препъвали по пътя и току замахвали един към друг, когато били в обсег. Хората на Грант стояли в редица покрай тях като бухали на клон и въртели глави, докато приключващият двубой се пренасял тук и там край тях.

- И двамата пъхтяха като умиращи коне, а от телата им се вдигаше пара. Носът на Грант беше подут двойно, а Дугал почти не виждаше. На гърдите им капеше и засъхваше кръв.

Когато се появили хората на Колъм, тези на Грант скочили с ръце на мечовете си и нещата навярно щели да завършат със сериозно кръвопролитие, ако някой от по-зорките Макензи не забелязал, че Елън Макензи никаква я няма.

- Е, след като поляха Малкълм Грант с вода и го свестиха, успя да ни каже каквото Дугал не искал да чуе. Елън прекарала с него не повече от четвърт час в градината. Не искаше да каже какво точно са си казали, но така се обидил, че поискал да си тръгне незабавно и да не си показва лицето в Залата. Оставил я там и оттогава не я бил виждал, нито искал да чува името й. После се качи на коня - олюляваше се от боя, - и си замина. И оттогава не е приятел на никого от клана Макензи.

Слушах го като хипнотизирана.

- А къде е била Елън през това време?

Стария Алек се засмя със звука на проскърцваща врата на конюшня.

- През девет планини в десета. Но още известно време не успяха да го разберат. Обърнахме към дома, за да открием Колъм пребледнял във вътрешния двор, подпрян на Ангъс Мхор. Елън я нямаше.

Последвало още по-голямо объркване, защото с всичките гости стаите на замъка били пълни, както и всички плевници и кътчета, където може да се спи, включително килерите и кухните. Изглеждало безнадеждно да се разбере кой точно липсва, но Колъм привикал всички слуги и упорито минал по списъците с поканените, питайки кой е бил видян предната вечер, къде и кога. Накрая една помощничка в кухнята си спомнила мъж в един от страничните коридори, точно преди да сервират вечерята.

Забелязала го, защото бил много хубав - висок и едър, с коса като черно морско пале и очи като на котка. Изпроводила го с поглед, за да му се полюбува, и видяла, че посреща някого при една от външните врати - жена, цялата в черно, скрита под наметало с качулка.

- Какво е морско пале? - попитах аз.

Алек ме погледна и по развеселено присви очи.

- Англичаните им викате тюлени. Дълго време след това, въпреки че знаеха истината, хората по селата разказваха как Елън Макензи я отвлекли в морето, да живее с тюлените. Знаеш ли, че морски палета хвърлят кожите си, когато излязат на сушата, и ходят сред нас като хора? Ако намериш кожата им и я скриеш, той - или тя - добави той безпристрастно, -не може да се върне в морето, а трябва да остане с теб на сушата. Разумно е да сториш така, защото жените тюлени са много добри готвачки и отдадени майки.

Замисли се и добави благоразумно:

- При все това Колъм не вярваше много на тези врели-некипели, така и каза. Затова привика гостите един по един и ги разпита виждали ли са мъж с такъв вид. Накрая стигна и до името му, Брайън, но никой не знаеше клана му или фамилията - бил на Игрите, но там просто го наричали Брайън Дху, Брайън Чернокосия.

И известно време имали само това, Макензи нямали представа накъде да се насочат в търсенето. Но и най-добрите ловци трябва да почукат рано или късно на нечия врата, за шепа сол или малко мляко. В крайна сметка до Леох стигнала вест за двамата, защото Елън била девойка с необичайна красота.

- С коса като огън - говореше отнесено Алек, наслаждавайки се на топлината по гърба си. - И очи като на Колъм, сиви, с дълги черни мигли, много красиви, но и такива, че направо те пронизват. Висока - по-висока дори от теб. И толкова красива, че те болят очите, като я гледаш. По-късно дочух, че се видели за пръв път на Събора и мигом решили, че ще се вземат. Затова направили план и избягали под носовете на Колъм Макензи и още триста гости.

Засмя се ненадейно от спомена.

- Накрая Дугал ги открил в колиба на ръба на земите на Фрейзър. Решили, че ще се крият, докато Елън не забременее и не наедрее достатъчно, за да няма съмнение чие е. После Колъм трябвало да благослови брака, независимо дали иска, или не. А никак не искаше, да знаеш. - Алек се ухили. - Докато пътувахте, случайно да видя белега на Дугал, на гърдите му?

Бях го видяла - тънка бяла ивица, която минаваше върху сърцето му, от рамото до ребрата.

- Брайън ли го е сторил?

- Не, Елън - отвърна и се засмя, когато видя изражението ми. - За да попречи на Дугал да пререже гърлото на Брайън. Не бих говорил с Дугал за това на твое място.

- Да, добър съвет.

За щастие планът им проработил и Елън била в петия месец, когато Дугал ги открил.

- Настана голяма дандания, Леох и Боли, замъкът на Фрейзър, си размениха много груби писма, но накрая се разбраха и Елън и Брайън се нанесоха в Лалиброх седмица преди да се роди детето. Ожениха се пред прага - добави, сякаш между другото, - за да я пренесе през него за пръв път като своя жена. След това ми каза, че почти му се скъсал далакът, когато я повдигнал.

- Сякаш добре си ги познавал - рекох. Приключих с процедурата и избърсах мазилото от ръцете си с кърпа.

- О, малко - отвърна Алек, разтопен от масажа. Клепачът му тежеше върху здравото око и лицето му се бе отпуснало и вече не изразяваше лекото неразположение, което му придаваше непрестанния вид на напрежение.

- Познавах Елън добре, разбира се. С Брайън се запознахме години след това, когато доведе момчето - спогодихме се добре. Много разбираше от коне.

Гласът му заглъхна и клепачът се затвори.

Загърнах го с одеяло и се измъкнах на пръсти, като го оставих на сънищата му край огъня.

Качих се в стаята ни с Джейми, само за да го открия в същото състояние като наставника си. Човек, принуден да стои на закрито, може да разнообрази мрачния дъждовен ден само по няколко начина и не исках нито да го будя, нито да спя до него, така че ми оставаха четенето и шиенето. Предвид че във второто не бях дори посредствена, реших да заема книга от библиотеката на Колъм.

В съзвучие със странните архитектурни принципи на Леох - накратко, правите линии не бяха на почит, - стълбището до покоите на Колъм два пъти завиваше под прав ъгъл, като всеки завой завършваше с малка площадка. На втората обикновено стоеше прислужник, готов да изпълнява нарежданията на господаря си или да му помогне да слезе, но днес нямаше никого. Отгоре се чуваха гласове - може би прислужникът беше с Колъм. Спрях пред вратата, несигурна дали да влизам.

- Винаги съм знаел, че си глупак, Дугал, но не те мислех чак за такъв идиот.

Свикнал с домашни учители от малък и спрял да излиза сред бойците и обикновените хора във владенията си, Колъм нямаше тежкия шотландски акцент, който отличаваше речта на Дугал. Културният акцент обаче се пропукваше и двата гласа бяха почти неразличими, натежали от гняв.

- Докато беше на двайсет, очаквах от теб такива неща, но дяволите те взели, човече, на четирийсет и пет си!

- Е, ти не би разбирал много-много от тези неща, нали? - В тона на Дугал личеше грозна подигравка.

- Не - отсече Колъм. - И макар рядко да ми се е случвало да благодаря на Бог, може би се е смилил над мен в това. Хората неслучайно казват, че мозъкът на един мъж спира да работи, когато му стане чепът, и вече им вярвам.

Краката на нечий стол проскърцаха по каменния под.

- Ако братята Макензи имат общо един чеп и един мозък, е, аз се радвам кое от двете съм получил!

Реших, че трети участник в препирнята им щеше да е несъмнено излишен и леко отстъпих от вратата, като се обърнах да се върна по стълбището.

Звукът на шумолящи поли от първата площадка ме спря рязко. Не исках да ме намерят пред стаята на главатаря, затова се обърнах към вратата. Тази площадка беше широка и едната стена бе почти изцяло покрита с гоблен. Краката ми щяха да се виждат, но нямаше какво да се стори.

Спотаена като плъх зад плата, чух стъпките отдолу да се забавят, докато приближаваха вратата. След това спряха в далечния край на площадката, когато неизвестният посетител осъзна, като мен, личния характер на разговора между двамата братя.

- Не - говореше Колъм, вече по-спокоен. - Не, разбира се, че не. Жената е вещица, или каквото там е най-близо до това.

- Да, но... - Думите на Дугал бяха нетърпеливо прекъснати от брат му.

- Казах да се погрижиш, човече. Не го мисли, малки братко, ще се погрижа да има справедливост.

В гласа на Колъм се прокрадваше неохотно съчувствие.

- Ще ти кажа нещо. Писал съм на херцога, че може да ловува в земите над Ерлик - иска да постреля по елени там. Ще изпратя Джейми с него, може би още таи някакво приятелство към момчето...

Дугал го прекъсна с нещо на келтски, явно цинична забележка, защото Колъм се засмя и каза:

- Не, Джейми ми се струва достатъчно голям, за да се грижи за себе си. Но ако херцогът бъде убеден да се застъпи за него пред Негово Величество, това би бил най-добрият му шанс за помилване. Ако искаш, ще кажа на Негова Светлост, че и ти ще отидеш. Помогни на Джейми както искаш, а и няма да си тук, докато оправям нещата.

Оттатък площадката се чу приглушено тупване и рискувах да надзърна. Беше Лери, бледа като варосаната стена зад себе си. Държеше поднос с гарафа - една от купичките бе паднала на покрития с килим под.

- Какво беше това? - чу се резкият глас на Колъм отвътре. Лери остави подноса на маса до вратата, като почти катурна и гарафата в бързината, и изтича надолу по стълбите.

Чувах как Дугал крачи към вратата и знаех, че няма да се измъкна, без да ме види. Едва имах време да се измъкна иззад скривалището и да вдигна падналата купичка, преди вратата да се отвори.

- О, ти ли си? - Дугал звучеше донякъде изненадан. - Това ли е сместа от госпожа Фиц за гърлото на Колъм?

- Да - включих се плавно в ситуацията. - Казва, че се надява скоро Колъм да се чувства по-добре.

- Обещавам. - С по-бавна крачка Колъм се появи до брат си. Усмихна ми се. - Благодари на госпожа Фиц от мое име. А на теб благодаря, задето ми го донесе. Ще поседиш ли с мен, докато го изпия?

От подслушания разговор бях забравила защо съм се качила, но сега си спомних. Дугал се извини и си тръгна, а аз последвах Колъм в библиотеката му и той ми даде пълна свобода сред лавиците.

Още бе зачервен от кавгата, но отговаряше на въпросите ми за книгите с привичното си спокойствие и елегантност. Единствено светналите му очи и леката напрегнатост в стойката го издаваха.

Една-две ботанически книги ми се сториха интересни и си ги заделих, докато прелиствах страниците на дебел роман.

Колъм прекоси стаята до клетката на птиците, несъмнено за да се успокои, както обикновено, с гледката на прекрасните самовглъбени създания сред клоните - всяко си бе напълно самодостатъчно.

Викове привлякоха вниманието ми. От тази височина полята зад замъка се виждаха чак до езерото. Малка група конници яздеха по брега му и викаха превъзбудени, докато дъждът ги шибаше.

Когато приближиха, видях, че са просто момчета, а сред тях се мяркаха и по-малки, почти деца, възседнали понита и притиснати в тях, мъчейки се да не изостават. Запитах се дали Хамиш е с тях и скоро мярнах отличителната ярко рижа коса, която лъщеше в средата на групичката. Беше на гърба на Кобхар.

Бандата пришпори животните към замъка и се упъти към една от неизброимите каменни огради, които деляха полята. Едно след друго няколко от по-големите момчета я прескочиха с безгрижие, породено от дълъг опит.

Кобхар сякаш се поколеба, но несъмнено си въобразявах. Всъщност следваше останалите с желание и нетърпение. Засили се към оградата, приготви се и скочи.

Сякаш го стори както всички преди него, но нещо се случи. Може би ездачът му се поколеба, или бе дръпнал юздите твърде силно, или седлото не бе пристегнато добре. На предните копита не им достигнаха няколко сантиметра и конят, заедно с ездача, се прекатури през стената в най-впечатляващата парабола на обречеността, която бях виждала.

- О, не!

Привлечен от възклицанието, Колъм завъртя глава към прозореца, точно навреме за да види как Кобхар пада тежко на една страна и притиска под себе си дребния Хамиш. Макар и сакат, Колъм светкавично се озова до мен, а в следващия миг се навеждаше през прозореца още преди конят да започне да се изправя.

Вятърът и дъждът нахлуха и обляха кадифеното палто на Колъм. Взирайки се уплашена през рамото му, видях момчетата да се бутат в нетърпението си да помогнат. След като че ли много време групичката се раздели и между тях премина Хамиш, притиснал стомаха си. Поклати глава в отрицание на множеството предложения за помощ и се заклатушка целенасочено към стената, приведе се над нея и повърна обилно. После се отпусна по нея на тревата, изпружил крака, и вдигна лице към дъжда. Когато видях, че отваря уста и изплезва език под капките, поставих длан на рамото на Колъм.

- Добре е - рекох. - Само си е изкарал въздуха.

Колъм затвори очи и въздъхна шумно, а тялото му се отпусна от напрежението. Наблюдавах го със съчувствие.

- Обичаш го като свой, нали? - попитах го.

Сивите очи пламнаха, впити в моите с изумителен израз на уплаха. За миг в стаята се чуваше само тиктакането на стъкления часовник на една от лавиците. След това по носа на Колъм се търкулна капка дъжд и спря блеснала на върха му. Несъзнателно посегнах да я попия с кърпичката си и лицето му се успокои.

- Да - рече простичко.

Накрая казах на Джейми само за плана на Колъм да го изпрати на лов с херцога. Вече бях убедена, че не чувства нищо към Лери освен кавалерско уважение, но не знаех какво ще стори, ако разбере, че чичо му е прелъстил момичето и я е забременил. Явно Колъм нямаше намерение да се възползва от услугите на Гейли Дънкан - чудех се дали момичето ще трябва да се омъжи за Дугал, или Колъм ще й намери друг съпруг, преди бременността й да започне да си личи. Във всеки случай, ако Джейми и Дугал щяха да прекарат няколко дни в ловна хижа, по-добре тази новина да не стои между тях.

- Хм - изсумтя той замислено. - Струва си. Хората много се сближават, докато ловуват по цял ден, а след това цяла вечер пият уиски край огъня.

Привърши с пристягането на роклята ми и се наведе да ме целуне по рамото.

- Не ме мисли - казах аз. Не бях се замисляла, че ще остана сама в замъка, и мисълта ме притесняваше. Но реших да се справя, ако това щеше да му помогне. - Готов ли си за вечеря? - попитах.

Ръката му остана на кръста ми и се обърнах към него.

- Ммм - отвърна след няколко мига. - Бих погладувал.

- Е, аз не бих. Ще трябва да почакаш.

Хвърлих поглед по протежението на масата за вечеря, след което огледах стаята. Вече познавах повечето присъстващи, някои добре. Колко разнородна тайфа, замислих се. Франк щеше да се шашне - толкова много различни лица.

Мислите за Франк бяха като докосване на болен зъб - идваше ми да спра незабавно. Но наближаваше моментът, когато нямаше да мога да отлагам повече, затова върнах ума си към него и преминах с вътрешния си поглед по дългите гладки дъги на веждите му, така както някога минавах по тях с пръсти. Ненадейно пръстите ми поизтръпнаха от спомена за едни други вежди, по-рошави и гъсти, и тъмносините очи под тях.

Бързо се обърнах към най-близкото лице, за да потисна смущаващите мисли. Бе Мърто. Е, той поне не приличаше на нито един от двамата.

Нисък, дребен, но жилав като гибон, а дългите ръце само подсилваха приликата. Имаше ниско чело и тясна челюст, които ми напомняха на пещерните хора и рисунките на Ранния човек от някои от книгите на Франк. Само че не неандерталец. Пикт. Да, това беше. Имаше нещо устойчиво у дребния мъж, което ми напомняше на обветрените, украсени камъни, древни дори в тази епоха, непрестанни стражи по кръстопътища и гробища.

Заинтригувана от идеята, огледах и другите, за да разпозная етническите им корени. Мъжът край огнището, например, Джон Камерън, беше съвсем типичен нормандец, макар и да не бях виждала нормандци - високи скули, високо, тясно чело, дълга горна устна и тъмна галска кожа.

Тук-таме саксонци... а, Лери, идеалният пример. Бледа, синеока, съвсем леко пълничка... Потиснах дребнавото наблюдение. Внимателно избягваше да среща моя поглед или този на Джейми и оживено бъбреше с приятелките си на една от масите по-близо до изхода.

В обратната посока, на следващата маса, седеше Дугал Макензи, както никога отделно от брат си Колъм. Проклет викинг, несъмнено. Висок, широкоплещест, с широки, плоски скули. Лесно си го представях на носа на викингски кораб, а хлътналите му очи искрят от алчност и похот, докато се взира през мъглата към някое сгушено в крайбрежните скали селце.

Край мен посегна едра длан, леко окосмена сякаш с мед, за да вземе комат овесен хляб от подноса. Още един викинг - Джейми. Напомняше ми на легендите на госпожа Беърд, за расата великани, които някога кръстосвали Шотландия и полагали дългите си кости в северните предели на острова.

Разговорът беше на дребни теми, както обикновено - групички хора бърбореха между хапките. Но слухът ми изведнъж улови познато име от близката маса. Сандрингам. Стори ми се, че го изрича Мърто, и се обърнах. Седеше до Нед Гауън, който дъвчеше усилено.

- Сандрингам? А, старият Уили, похитителят на задници - рече Нед замислено.

- Какво?! - Един от по-младите пазачи се задави с бирата си.

- Многопочитаемият ни херцог си пада по момченца, доколкото знам - обясни Нед.

- Мммм - съгласи се Рупърт с пълна уста. Преглътна и добави: - Беше си паднал и по младия Джейми последния път, когато ни посети, ако помня правилно. Кога беше това, Дугал? Трийсет и осма? И девета?

- И седма - отвърна от съседната маса Дугал. Присви очи. - Хубав момък беше на шестнайсет, Джейми.

Джейми кимна и каза през залъка си:

- Да. И бърз.

Когато смехът утихна, Дугал започна да подкача Джейми.

- Не знаех, че си му любимец, Джейми. Не един и двама край херцога са разменили болката отзад за земи и титли.

- Забележи, че нямам нито едното, нито другото - отвърна Джейми с усмивка и останалите отново се запревиваха от смях.

- Какво? Дори не си се доближавал до него? - попита го Рупърт, докато мляскаше.

- Малко повече, отколкото ми се искаше, честно казано.

- А, а колко ти се искаше, а, момко? - Викът долетя от далечния край на масата, от един висок, брадат мъж, когото не познавах, и го посрещнаха още смях и мръснишки подмятания. Джейми се усмихна спокойно и посегна към втори комат.

- Затова ли толкова бързо се изнесе от замъка, обратно при баща ти? - попита Рупърт.

- Да.

- Трябваше да ми кажеш, че имаш проблеми, момко - каза Дугал, като се правеше на загрижен. Джейми изсумтя по шотландски.

- Да, а след това, дърт нехранимайко, щеше да ми сипеш маков сок в бирата някоя вечер и да ме оставиш в леглото на Негова Светлост като подарък.

Масата отново избухна в смях, а Джейми се приведе под хвърления от Дугал лук.

Рупърт примижа срещу Джейми.

- Момко, струва ми се, че скоро преди да си тръгнеш, те видях да влизаш в покоите на херцога по мръкване. Дали нещо не криеш от нас? - Джейми грабна на свой ред една глава лук и го замери с нея. Не улучи и зеленчукът се изтърколи на пода.

- Не - отвърна Джейми през смях. - Още съм девствен. Е, там. Но ако искаш да толкова да знаеш, преди да си легнеш, Рупърт, ще ти кажа.

Сред викове „Кажи! Кажи!“ Джейми бавно си наля халба бира и се изтегна в класическата разказваческа поза. На главната маса Колъм се приведе напред, заинтригуван като конярите и войниците на нашата.

- Така - започна той, - вярно дума Нед. Негова Светлост ми беше хвърлил око, макар на шестнайсет да бях невинен... - Прекъснаха го с няколко мръснишки забележки, но той продължи на по-висок глас: - Както казах, бях невинен и не разбирах от тези неща, така че нямах представа какво иска. Макар че ми беше странно как само ме галеше като пале и все се интересуваше какво държа в кожената си торба. („Или под нея!“ чу се нечий пиянски глас.)

Джейми продължи:

- Още по-странно ми се стори, когато ме видя да се мия в реката и поиска да ми измие гърба. Когато продължи след това, започнах да се смущавам, а когато пъхна ръка под поличката ми - тогава разбрах. Може да съм бил невинен момък, но не и пълен глупак, знаете. Измъкнах се от ситуацията, като се гмурнах целия, с все поличката и кожената торба, и преплувах до другата страна - а Негова Светлост не би искал да си рискува скъпите дрехи в калта и водата. Така или иначе след това много внимавах да не остана насаме с него. Веднъж-дваж ме спипваше я в градината, я в двора, но имах място да се измъкна, преди да стори нещо повече от това да ме целуне по ухото. Другият сериозен случай беше, когато ме издебна сам в конюшнята.

- В моята конюшня? - Старият Алек изглеждаше ужасен. Понадигна се и подвикна към главната маса: - Колъм, тоя да не припарва до кошарите ми! Няма да ми плаши конете, не ме интересува, че е херцог! И момчетата да не закача! - Добави, сякаш между другото.

Джейми продължи, необезпокоен от прекъсването. Двете дъщери на Дугал слушаха в захлас, поотворили усти.

- Та, бях в една от кошарите и нямаше място за маневри. Бях се навел (още мръснишки шеги)... бях се навел над яслите, казвам, и чистех, когато чух нещо зад себе си и преди да се изправя, някой ми замята поличката около кръста и нещо твърдо се притиска в задника ми.

Махна с ръка, за да спре врявата, и продължи:

- Е, не ми се нравеше мисълта някой да ме напъне отзад в конска кошара, но не виждах изход. Просто стиснах зъби и се надявах да не боли много, когато конят - онзи голям черен скопец, Нед, който взе в Брокълбъри и Колъм го продаде на Брейдалбин, - така или иначе на коня не му хареса какви звуци издава Негова Светлост. Повечето коне обичат да им говориш, но този имаше особена неприязън към много високи гласове. Не можех да го изведа на двора, ако там имаше дечурлига, защото се изнервяше от писукането им, започваше да тъпче на едно място и да рие земята. Знаете, че Негова Светлост има доста висок гласец, а тогава беше още по-висок, защото, така да се каже, се беше повъзбудил. Както казах, на коня не му хареса - нито пък не мен,- и започна да тропа и да пръхти. Завъртя се и притисна с тяло Негова Светлост към стената на кошарата. Аз скочих и се примъкнах от другата страна на коня, като оставих Негова Светлост да се измъква както може.

Джейми направи пауза, за да си поеме дъх и да пийне малко бира. Вече си беше спечелил вниманието на цялата стая и обърнатите към него лица сияеха на светлината от факлите. Тук-таме зървах възмущение от тези разкрития за най-могъщия аристократ на английската корона, но основната реакция беше неудържим възторг от скандала. Стори ми се, че херцогът не е най-популярната личност в замъка Леох.

- Та, стигнал толкова близо, така да се каже, Негова Светлост реши, че ще ме има, пък каквото ще да става. На следващия ден каза на Големия Макензи, че телякът му се разболял и иска да ме заеме, за да му помогна да се изкъпе и облече.

Колъм скри лице в лъжлив смут и тълпата се разсмя. Джейми кимна към Рупърт.

- Затова ме видя да влизам в покоите на Негова Светлост. По заповед, може да се каже.

- Можеше да ми кажеш, Джейми. Нямаше да те пусна - подвикна Колъм с упрек.

Джейми сви рамене и се ухили.

- Попречи ми естествената ми свенливост, чичо. Освен това знаех, че се опитваш да се спогодиш с него. Реших, че може да попречи на преговорите ви, ако се принудиш да кажеш на Негова Светлост да не докосва задника на племенника ти.

- Много съобразително, Джейми - отвърна Колъм сухо. - Жертвал си се в името на интересите ми, значи?

Джейми вдигна халбата.

- Винаги мисля за интересите ти, чичо. - Стори ми се, че при все закачливия тон, в думите му имаше остър намек, който не убягна и на Колъм.

Пресуши халбата и я постави на масата.

- Но не - каза Джейми и обърса уста, - в този случай не мислех, че семейният дълг струва толкова скъпо. Отидох до покоите на херцога, защото ми нареди, но само дотам.

- И не те разпори? - попита скептично Рупърт.

Джейми се ухили.

- Да, измъкнах се. Веднага щом чух, отидох при госпожа Фиц и й казах, че имам отчаяна нужда от доза сироп от смокини. Когато ми го даде, видях къде държеше бутилката, така че се върнах малко по-късно и го изпих целия.

Цялата стая избухна в смях, включително госпожа Фиц, която така се зачерви, че помислих, че получава пристъп. Изправи се церемониално, заклатушка се към Джейми и го перна по врата.

- Значи това е станало с лекарството ми, диване такова! - С ръце на хълбоците, тя поклати глава и зелените й обеци заискриха като светулки. - Най-хубавото, което съм правила!

- О, беше много ефикасно - увери я той през смутен смях.

- Не се и съмнявам! Като си помисля какво е сторил с вътрешностите ти целият този сироп. Дано си е струвало. Сигурно за нищо не си ставал дни след това.

Той поклати глава.

- Така е, но това значеше, че не ставам и за Негова Светлост. Никак не се противеше, когато го помолих да си отида. Но знаех, че не мога да го сторя два пъти, затова щом крампите поотминаха, скочих на кон и избягах. Дълго време яздих до дома, защото трябваше да спирам на всеки десет минути, но вечерта на следващия ден си бях вкъщи.

Дугал направи знак за още една кана бира, която се предаде от ръка на ръка до Джейми.

- Да, баща ти ми писа, че си научил достатъчно за живота в замъка за момента - каза той с горчива усмивка. - Стори ми се, че долавям в писмото му особен тон, който тогава не разбрах какво значи.

- Е, дано сте приготвила още смокинов сироп, госпожо Фиц - прекъсна го Рупърт, като я сръчка в ребрата. - Негова Светлост ще пристигне след ден-два. Или разчиташ жена ти да те пази, Джейми? - Изгледа ме преценяващо. - Май ще се наложи ти да я пазиш. Чувам, че прислужникът на херцога не споделя предпочитанията на Негова Светлост, но е също толкова неумолим.

Джейми се изправи от пейката и ми подаде ръка. Прегърна ме през раменете и се усмихна на Рупърт.

- Е, тогава с теб ще трябва да се бием гръб в гръб.

Рупърт ококори очи ужасен.

- Гръб в гръб! - възкликна. - Знаех си, че сме забравили да ти кажем нещо преди сватбата, момко! Нищо чудно, че още не е бременна!

Джейми ме стисна за рамото и ме обърна към арката, откъдето избягахме, сподиряни от смях и вулгарни препоръки.

В тъмния коридор отвън Джейми се опря на камъните и се преви от смях. Неспособна да стоя, и аз приклекнах до него, хилейки се безпомощно.

- Не си му казала, нали? - успя накрая да промълви Джейми.

Поклатих глава.

- Не, разбира се, че не.

Докато още хриптях, подхванах ръката му и той ме изправи. Отпуснах се на гърдите му

- Да видим дали сега ще го направя както трябва. - Обхвана лицето ми с длани и притисна чело в моето. Лицето му беше толкова близо, че очите му се превърнаха в едно голямо яркосиньо петно и усещах дъха му по брадичката си.

- Лице в лице. Така ли? - Веселието отмираше в кръвта ми, заменено от нещо съвсем друго и също толкова силно. Докоснах устните му с език и ръцете ми бяха заети по-надолу

- Лицата не са най-важните части, но се учиш.

На следващия ден в лечебницата слушах търпеливо една старица от селото, някаква роднина на готвача, която доста кавгаджийски описваше симптомите на болно гърло на снаха си, които теоретично имаха нещо общо с нейните оплаквания от ангина, макар да не виждах връзката. На прага падна сянка и прекъсна старицата.

Вдигнах стреснат поглед - в стаята влетяха Джейми и Стария Алек, и двамата с притеснен и превъзбуден вид. Джейми безцеремонно взе от ръцете ми импровизирания инструмент за оглеждане на гърлото и ме вдигна на крака, като стисна дланите ми със своите.

- Какво... - започнах аз, но Алек ме прекъсна. Зяпаше ръцете ми иззад рамото на Джейми, а той му ги показваше.

- Да, много хубаво, но по-нагоре? Достатъчно ли й е дълга ръката?

- Виж. - Джейми изпъна едната ми ръка, сравнявайки я със своята.

- Хм - изсумтя Алек, като я оглеждаше със съмнение, - може и да стане. Да, може и да стане.

- А бихте ли били така добри да ми кажете какви ги вършите? - попитах, но преди да получа отговор, двамата ме изведоха от стаята, а възрастната ми пациентка ни изпроводи с поглед, изпълнен с недоумение.

След няколко мига гледах скептично право в големите, лъскави, кафеникави задни части на кон, на около двайсет сантиметра от лицето ми. Проблемът се изясни пътьом към конюшнята. Джейми говореше, а Стария Алек се включваше със забележки, проклятия и възклицания.

Лосган обикновено раждаше лесно и бе една от най-хубавите кобили на Колъм, но сега имаше проблеми. Това се виждаше и с просто око - лежеше на една страна и от време на време лъскавият й гръден кош се издуваше, а огромното тяло потреперваше. На лакти и колене пред задната й част виждах как вагината й леко се разтваря при всяка контракция, но не се случваше нищо повече - не се показваше копитце, нито влажно носле. Кончето, което и бездруго беше закъсняло, явно се бе завъртяло наопаки или настрани. Алек мислеше второто, Джейми мислеше първото и се запрепираха за миг, преди нетърпеливо да се обърна към тях, за да ги попитам какво очакват от мен.

Джейми ме изгледа, сякаш бях бавноразвиваща се.

- Да обърнеш кончето, разбира се - обясни ми търпеливо. - С предните крака напред, за да се измъкне.

- А, само това? - Погледнах кобилата. Лосган, чието красиво име всъщност значеше „жаба“, имаше фини кости, като за кон, но въпреки това беше огромна. - Да бръкна, значи?

Хвърлих поглед към ръката си. Вероятно щеше да се побере - отворът бе достатъчно голям, - но после какво?

Ръцете и на двамата мъже бяха твърде големи. Родерик, момчето, което обикновено вършеше тази работа, сега, разбира се, бе негоден за това, защото преди два дни бе счупил ръката си и я бях обездвижила. Уили, другият помощник, беше отишъл да го доведе, защото все пак можеше да помогне със съвети и окуражаване. Той пристигна, само по парцаливи панталони, а тялото му се белееше в смътната светлина на конюшнята.

- Тежка работа е - каза той със съмнение в тона, след като му обясниха ситуацията и това, че ще го замествам. - Пипкава. Има си тънкости, но трябва и сила.

- Това не го мисли - уверено рече Джейми. - Клеър е много по-силна от теб, щиглец такъв. Само кажи какво трябва да напипа и какво да прави и ще го обърне за нула време.

Оцених доверието на съпруга си, но не бях ентусиазирана колкото него. Казах си, че няма как да е по-зле от това да помагам при коремна операция и отидох да се преоблека с панталони и груба туника, както и да намажа дясната си ръка до рамото с мазен сапун.

- Е, то се е видяло... - измърморих си и пъхнах ръка.

Имаше много малко място за движение и не бях сигурна какво усещам. Затворих очи, за да се съсредоточа по-добре, и внимателно заопипвах. Имаше гладки части и издатини. Гладките навярно бяха тялото, а другите - крака и глава. Трябваха ми краката, и по-точно предните. Лека-полека свикнах, включително с нуждата да не мърдам, когато настъпи контракция -невероятно силните мускули на матката стискаха ръката ми като менгеме и мачкаха костите ми болезнено, докато контракцията отмине и можех да продължа.

Накрая пръстите ми слепешката откриха нещо, за което бях убедена какво е.

- Пръстите ми са в носа му! - извиках победоносно. - Открих главата!

- Браво, моме, браво! Не пускай! - Алек приклекна нервно до мен и потупа успокоително кобилата, докато започваше поредната контракция. Стиснах зъби от болка и подпрях глава на хълбока на животното. Контракцията поспря, а аз не пусках. Внимателно обходих нагоре с длан и отрих едното око и челото над него, както и прилепнало до главата ухо. Изтърпях още една контракция, след която последвах извивката на врата надолу до рамото.

- Обърнало е глава към нас - докладвах. - Поне тя е в правилната посока.

- Добре. - Джейми галеше кестенявия врат на майката. - Краката сигурно ще са сгънати под гръдния кош. Виж дали можеш да откриеш някое коляно.

И така, продължих, опипвайки слепешката в топлия мрак на коня. Усещах ужасяващата сила на родилните болки и периодичното им отминаване, докато се мъчех да стигна до целта. Имах чувството, че аз самата раждам. Беше тежка работа, по дяволите.

Накрая докоснах копито - усещах заоблената повърхност и острия връх на още неизползвания крайник. Следвайки паникьосаните, често противоречащи си указания на останалите, бутах и дърпах, докато придвижвах тялото на кончето в правилната посока -един крак напред, друг назад, а аз се потях и стенех заедно с кобилата.

И изведнъж се случи. След края на една контракция всичко застана на мястото си. Изчаках неподвижно да дойде следващият напън. При него един малък влажен нос се подаде навън, като избута и ръката ми. Ноздрите се разшириха, сякаш бебето намираше новото усещане за крайно интересно, след което носът изчезна.

- При следващия напън ще стане! - Алек почти танцуваше в екстаз, а поразеното му от артрит тяло се усукваше и подскачаше нагоре-надолу в сламата. - Хайде, Лосган. Хайде, жабчето ми!

Сякаш в отговор, кобилата изпръхтя конвулсивно. Задните й части рязко се стегнаха и кончето се плъзна леко на чистата слама - тънички крачета и огромни уши.

Отпуснах се на сламата, ухилена идиотски. Бях покрита със сапун, слуз и кръв, изтощена и умирисана на недотам приятните части от анатомията на коня. Бях в еуфория.

Уили и Родерик се погрижиха за новороденото създание, като го обтриваха със стиски слама. Извиках радостно с останалите, когато Лосган се обърна и го близна, а след това нежно го побутна с нос, за да се изправи на огромните в сравнение с краката му копитца.

- Страшна работа, моме! Страшна работа! - Алек не можеше да си намери място, докато разтръскваше чистата ми ръка. Ненадейно осъзна, че се олюлявам и не съм никак представителна - обърна се и викна на едно от момчетата да донесе вода. После постави мазолести длани на раменете ми. С изключителна ловкост и внимание започна да ги разтрива, за да отпусне крампите във врата ми.

- Ето, моме, така - каза накрая. - Тежка работа, нали?

Усмихна ми се и след това дари жребчето с цялото си внимание.

- Хубаво момче - загука му - Прекрасно момче, нали? Нали?

Джейми ми помогна да се почистя и преоблека. Не можех да закопчея корсета си и знаех, че цялата ми ръка ще е синя на следващата сутрин, но се чувствах умиротворена и доволна.

Сякаш валя цяла вечност, така че когато най-после изгря ярката зора, примижах срещу нея като новородено къртиче.

- Кожата ти е толкова фина, че виждам как кръвта се движи отдолу - каза Джейми и проследи пътя на един слънчев лъч по корема ми. - Мога да видя пътя на вените ти от ръката до сърцето.

Прокара нежно пръст нагоре от китката ми към сгъвката на лакътя, след това по вътрешната част на ръката ми под рамото и през ключицата.

- Това е субключичната вена - отбелязах, следейки с поглед пътя на пръста му

- Така ли? Да, защото е под ключицата ти. Кажи ми още. - Пръстът продължи бавно надолу - Обичам да слушам как се казват някакви неща на латински. Никога не съм си представял, че ще е толкова приятно да се любя с лекар.

- Това - рекох с престорена превзетост, - е ареола, което знаеш, защото ти казах миналата седмица.

- Да, каза ми - промълви той. - А ето и още една, гледай ти.

Яркорижата му глава се наведе и езикът замени пръста, след което продължи надолу

- Умбиликус - казах и ахнах леко.

- Хм - изсумтя той и устните му по кожата ми се разтеглиха в усмивка. - А това какво е?

- Ти ми кажи - казах, заровила пръсти в косата му Само че той вече нямаше как да говори.

По-късно се бях отпуснала на стола в лечебницата и се припичах сънливо, спомняйки си как се будя на легло от слънчеви лъчи, а чаршафите са ослепително бели, като дюните на африкански плаж. Едната ми ръка беше на гърдата ми и си играех мързеливо със зърното си, наслаждавайки се как набъбва в дланта ми под тънката тъкан на корсета.

- Наслаждаваш се на себе си?

Саркастичният глас от прага ме накара да скоча така рязко, че си ударих главата в един рафт.

- О... - измърморих сърдито. - Гейли. Че кой друг? Какво правиш тук?

Тя се плъзна в лечебницата сякаш на колела. Знаех, че има крака, бях ги виждала. Но не разбирах къде ги поставя, докато крачи.

- Нося на госпожа Фиц шафран от Испания. Трябва й за посещението на херцога.

- Още подправки? - попитах, възвръщайки си доброто настроение. - Ако този човек изяде и половината от това, което му готви, ще трябва да го изтърколят обратно до дома му

- Те и сега биха могли. Чувала съм, че бил топка от плът и кръв.

Тя изостави темата за вида на херцога и ме попита дали искам да я придружа до близките хълмове.

- Трябва ми малко плесен - обясни. Размаха грациозно дългите си гъвкави ръце. - Чудесно мазило за ръце става от нея, ако я свариш в мляко с малко овча вълна.

Вдигнах поглед към цепнатинката-прозорче, където прашинките лудееха в златните лъчи. По ветреца се носеше лек аромат на зрял плод и прясно окосена слама.

- Защо не?

Докато ме чакаше да си събера бутилките и кошниците, Гейли разглеждаше лечебницата и напосоки взимаше неща и ги оставяше където й падне. Спря пред една масичка и взе намръщена един предмет от нея.

- Какво е това?

Спрях се и застанах до нея. Държеше вързопче сухи растения, вързани с три цвята конец: черен, бял и червен.

- Джейми казва, че е зложелание.

- Прав е. Откъде се е взело?

Разказах й как сме открили вързопчето в леглото.

- На следващия ден го открих под прозореца ни, където го изхвърли Джейми. Имах намерение да ти го донеса и да те питам за него, но забравих.

Тя замислено почука с нокът по предните си зъби и поклати глава.

- Не, не бих казала, че знам. Но може би има начин да разбера кой ви го е оставил.

- Наистина ли?

- Да. Ела вкъщи утре сутрин и тогава ще ти кажа.

Отказа да доуточни, завъртя се, разпервайки зеленото си наметало, и ме остави да я следвам както мога.

Поведе ме далеч през хълмовете, в галоп, когато пътят го позволяваше, пеша, когато не можеше да язди. На час езда от селото спряхме край поточе, обградено от върби.

Прекосихме го и се залутахме сред хълмовете. Беряхме останалите къснолетни растения, както и зреещите ранноесенни боровинки и гъстатата жълтеникава плесен по стволовете на дърветата в сенчестите долчинки.

Гейли се скри в папратите над мен, докато аз остъргвах трепетликова кора в кошницата си. Върху фината кора бяха застинали капчици смола, като замръзнала кръв, озарени в наситено червено.

От захласа ми ме изтръгна някакъв звук и вдигнах глава в посоката, откъдето бе дошъл.

Отново се чу - високо проплакване, като скимтене. Сякаш идеше отгоре, от една скална вдлъбнатина на хребета. Оставих кошницата си на земята и се закатерих.

- Гейли! - извиках. - Ела! Някой е оставил бебе там!

Дращенето и ругатните й я предшестваха нагоре по хълма, докато си проправяше път през храсталаците. Беше зачервена, раздразнена и скубеше съчки от косата си.

- Какво, в името Божие... - поде тя, но след това се хвърли напред. - Исусе Христе! Остави го!

Тя грабна бебето от ръцете ми и го остави където го бях намерила, в една вдлъбнатина в скалата. Беше гладка и с формата на купа, по-малко от метър в диаметър. От едната й страна имаше плитка купичка мляко, а в краката на бебето имаше букет диви цветя, вързани с червен конец.

- Но... Болно е! - възпротивих се яростно и отново понечих да взема детето. - Кой би изоставил болно дете?

Болестта си личеше - личицето бе зеленикаво, с тъмни кръгове под очите, а юмручетата махаха изтощено под одеялото. Когато го бях взела на ръце, детето беше отпуснато - чудех се има ли изобщо силата да плаче.

- Родителите му - каза Гейли и ме хвана за лакътя. - Остави го. Да се махаме.

- Родителите му? - изумено попитах. - Но...

- Това е сменено дете - рече тя нетърпеливо. - Остави го и идвай. Веднага!

Повлече ме след себе си и се върнахме сред растителността. По целия път до долу не спрях да се противя. Накрая, когато я принудих да спрем, бяхме зачервени и без дъх.

- Какво искаш да кажеш? Не можем просто да изоставим болно дете на открито. Как така е сменено?

- Не може да не знаеш какво е това. Когато феите откраднат човешко дете, оставят друго на мястото му. Знаеш, че е подменено, защото само плаче и недоволства и не иска да расте.

- Разбира се, че знам - рекох. - Но не може да вярваш на тези глупости.

Хвърли ми странен поглед, изпълнен с подозрение и предпазливост. После изражението й си върна познатия вид на полуразвеселен цинизъм.

- Не, не вярвам - призна. - Но хората тук вярват. - Погледна нервно към склона, но оттам не последваха звуци. - Семейството сигурно е наблизо. Да вървим.

Неохотно й позволих да ме завлече към селото.

- Защо са го оставили там? - попитах, докато седях на скала и свалях чорапите си, за да прегазя един поток. - Да не би да се надяват, че от Малкия народ ще дойдат и ще го излекуват?

Случката дълбоко ме тревожеше - детето изглеждаше много болно. Не знаех какво му има, но навярно можех да помогна.

Можех да оставя Гейли в селото и да се върна. Но трябваше да е скоро - вдигнах глава на изток. Кълбестите дъждовни облаци моравееха. На запад розовият светлик още не се бе разсеял, но едва ли оставаше повече от половин час светлина.

Гейли овеси на врата си върбовата дръжка на кошницата си, набра полите си и пристъпи в потока, като потръпна от водата.

- Не - каза. - Или по-скоро, да. Това е една от фейските могили и е опасно човек да спи тук. Ако оставиш подменено дете за през нощта, феите може да си го приберат и да върнат детето, което са отвлекли.

- Само че няма, защото това не е подменено дете - казах и изсъсках през зъби, когато и аз пристъпих в разтопения сняг. - Това е просто болно дете. Може и да не оцелее!

- Няма да оцелее - отсече тя. - Ще е мъртво до утре. И се моля никой да не ни е видял да го доближаваме.

Рязко спрях, докато се обувах.

- Мъртво! Гейли, връщам се. Не мога да го оставя там.

Отново поех към потока.

Тя ме хвана и бутна по лице в плитката вода. Размахвах ръце и хълцах, докато се изправях на колене, плискайки вода във всички посоки. Гейли също стоеше в потока, с измокрена рокля, и ме гледаше яростно.

- Проклета твърдоглава английска овца! - извика. - Нищо не можеш да направиш! Чуваш ли? Нищо! Детето е мъртво отсега! Няма да ти позволя да рискуваш своя и моя живот, задето ти е щукнала някаква глупост!

Докато сумтеше и ругаеше под нос, тя се пресегна и ме хвана под мишниците, за да се изправя по-лесно.

- Клеър - настоя тя и ме разтресе за раменете. - Слушай ме. Ако доближиш онова дете и то умре - а то ще умре, повярвай ми, виждала съм такива, - семейството ще обвини теб. Не осъзнаваш ли колко е опасно? Не осъзнаваш ли какво ще говорят за теб в селото?

Треперех на студения привечерен ветрец, разкъсана между паниката на Гейли и мисълта за безпомощно дете, което умира само в тъмното с букет диви цветя в краката.

- Не. - Отместих мокрите кичури от лицето си. - Гейли, не. Не мога. Ще внимавам, обещавам, но трябва да отида.

Отскубнах се от ръцете й и се обърнах към отсрещния бряг, след което се запрепъвах сред лъжовните сенки.

Иззад мен Гейли изръмжа безпомощно и тръгна в противоположната посока. Е, поне нямаше повече да ми пречи.

Бързо се стъмваше, а аз напредвах през храстите и плевелите толкова бързо, колкото ми позволяваше увереността. Не бях сигурна, че ще открия правилния хълм, ако скоро се стъмни - наблизо имаше няколко възвишения, които много си приличаха. Със или без феи мисълта да се шляя сама в мрака не ми харесваше. Въпросът как ще се върна в замъка бе нещо, за което щях да мисля после.

Накрая познах хълма по няколкото млади лиственици, които растяха в основата му. Вече беше почти тъмно, а луна нямаше, затова често се спъвах и падах. Листвениците се гушеха една в друга и тихо си шепнеха и проскърцваха.

Скапаното място наистина е обладано от духове, мислех си, докато слушах разговора над главата си и крачех между тънките стъбла. Нямаше да се изненадам да срещна някой призрак зад следващото дърво.

Само че се изненадах. Всъщност си изкарах акъла, когато потъналия в сенки силует се показа и ме хвана. Изпищях пронизително и замахнах.

- Исусе Христе! Какво правиш тук! - отново изкрещях, след което се отпуснах щастлива на гърдите на Джейми.

Хвана ме за лакътя и понечи да ме изведе от малкия лес.

- Дойдох за теб - почти прошепна. - Идвах насам да те взема, защото видях, че се стъмва. Край потока на свети Йоан срещнах Гейлис Дънкан и тя ми каза къде си.

- Но... бебето... - подех, обръщайки се към хълма.

- Мъртво е - каза лаконично. - Първо отидох там.

Последвах го без повече колебания, опечалена, но и облекчена, че няма да ми се наложи да се катеря до върха на омагьосаната могила и да търся обратния път. Потисната от мрака и шепота на дърветата, не продумах, докато отново не прекосихме потока. Още мокра от препирнята с Гейли, не си направих труда да си махам чорапите. Джейми обаче скочи първо върху една скала насред водата, след това към другия бряг, като състезател по дълъг скок.

- Имаш ли представа колко е опасно да си сама в такава нощ, сасенак? - попита ме. Не изглеждаше разгневен, само любопитен.

- Не... искам да кажа, да, съжалявам, ако съм те разтревожила. Но не можех да оставя детето само, просто не можех.

- Знам. - Той ме прегърна. - Имаш добро сърце, сасенак. Но нямаш представа с какво си имаш работа.

- С феи, а? - Бях уморена и разстроена, но се опитах да го скрия с лековатост. - Не ме е страх от суеверия. А ти вярваш ли във феи, подменени деца и прочие?

Той се поколеба.

- Не. Не, не вярвам, но проклет да съм, ако преспя на фейска могила. Но съм образован човек, сасенак. В дома на Дугал имах германец учител, много добър. Научих гръцки, латински и така нататък, а след това на осемнайсет отидох във Франция и... е, поизучих малко история и философия. Видях, че светът е много повече от долчинки, бърда и водните коне в езерата. Но тези хора... - Той махна с ръка към мрака. - Никога не са били на повече от ден ходене от мястото, където са родени, освен за някое голямо събитие като Събор на клана. А това я стане два пъти в живота им, я не. Живеят сред долчинките и езерата и не познават нищо повече от това, което отец Байн им говори в неделната църква. Това - и старите истории.

Отмести от пътя ми един клон, за да се наведа под него. Бяхме на дивечовата пътека, по която бяхме вървели с Гейли, и се успокоих, че Джейми знае пътя, дори в тъмното. По-далеч от могилата говореше с нормален тон и спираше само за да си освободи пътя от някой храст.

- Тези истории не са нищо повече от интересно прекарана вечер с Гуилин, когато седиш в Залата и пиеш рейнско вино. - Вървеше пред мен и гласът му се носеше по нощния въздух, тих и настойчив. - Но тук, а и дори в селото... Съвсем друго е. Хората градят живота си около тези истории. Предполагам, че у някои дори има зрънце истина.

Сетих се за кехлибарените очи на водния кон и се запитах кои ли други истории са верни. Джейми продължи:

- А за някои хора... - и гласът му стана толкова тих, че го чувах трудно. - За родителите на това дете ще е по-лесно да повярват, че е умряло подмененото дете, а тяхното живее вечен живот с феите.

Стигнахме до конете и след половин час вече ни приветстваха светлините на замъка. Никога не бих повярвала, че ще смятам това мрачно здание за стълб на цивилизацията, но точно в този миг светлините ми се струваха фар на познанието.

Чак когато наближихме, осъзнах, че яркостта на светлините ме е впечатлила толкова, защото по цялото протежение на моста сияеха фенери.

- Нещо се е случило. - Обърнах се към Джейми и видях, че не носи обичайната си протрита риза и мръсна поличка. Ризата му беше снежнобяла, а през седлото бе преметнато най-хубавото му - единственото му, - кадифено палто.

- Да. - Той кимна напред. - Затова те взех. Херцогът най-после пристигна.

Херцогът ме изненада леко. Не знам какво точно съм очаквала, но не и сърдечния, грубоват и червендалест мъж, който видях в залата на Леох. Имаше приятно, широко и обветрено лице, със светлосини очи, които винаги примижваха, сякаш се взираше към слънцето, за да проследи полета на някой фазан.

За миг се зачудих дали разказите на Джейми от предния ден не са малко пресилени. Само че се огледах из помещението и видях, че всяко момче под осемнайсет е с предпазливо изражение и не сваля поглед от херцога, който се смееше и говореше оживено с Колъм и Дугал. Значи Джейми не просто е търсел публика, а и е предупреждавал.

Когато ме представиха на херцога, ми беше трудно да остана сериозна. Беше едър, здрав мъжага, от тези, които се надвикваха по кръчмите и налагаха мнението си с мощен глас и непрестанни повторения. Физическото впечатление бе толкова силно, че когато херцогът се приведе над ръката ми и каза: „Очарован съм да срещна сънародничка на това отдалечено място, госпожо“ с гласа на настъпена мишка, трябваше да прехапя буза, за да не се изложа публично.

Изтощени от пътя, херцогът и хората му си легнаха рано. На следващата вечер обаче след вечерята имаше музика и разговори, към които се присъединихме и ние с Джейми. Сандрингам се превземаше за рейнското вино на Колъм и говореше на висок тон за ужасите на пътуването в планинска Шотландия, но и за красотата на пейзажа. Слушахме го внимателно, а аз внимавах да не гледам към Джейми, докато херцогът писукаше за премеждията си.

- Счупихме ос на каретата преди Стърлинг и се закотвихме за три дни - насред проливния дъжд, - докато прислужникът ми да открие ковач, който да поправи проклетията. А половин ден след това улучихме най-зловещата дупка в пътя, която съм виждал, и пак счупихме оста! После на един от конете му падна подкова, трябваше да разтоварим каретата и да вървим до нея - насред калта, - и да водим сакатата кранта. А после...

Историята продължаваше, от злополука към злополука, а мен все повече ме напушваше смях. Опитах се да го удавя с вино - навярно грешка.

- Обаче дивечът, Макензи, дивечът! - възкликна херцогът в някакъв момент и подбели очи в екстаз. - Не можех да повярвам. Нищо чудно, че си сложил такава трапеза. - Потупа големия си стомах. - Кълна се, давам си кучешките зъби, за да хвана елен като този, който видяхме преди два дни. Великолепен звяр, ве-ли-ко-ле-пен. Изскочи от гъсталака точно пред каретата, скъпа - довери ми. - Така стресна конете, че насмалко пак да излезем от пътя!

Колъм вдигна гарафата подканящо и вдигна питащо вежда. Наля в чашите ни и каза:

- Е, може да ви уредим някой лов, Ваша Светлост. Племенникът ми е чудесен ловец.

Изгледа остро Джейми изпод вежди, а той едва доловимо му кимна.

Колъм се отпусна назад, остави гарафата и каза с небрежен тон:

- Чудесно значи. Може би рано следващата седмица. Още не е дошъл сезонът на фазаните, но елени имаме. - Обърна се към Дугал, който се беше облегнал на тапициран стол до него. -Може и брат ми да дойде, ако възнамерявате да пътувате на север. Ще ви покаже земите, за които говорихме преди малко.

- Прекрасно, прекрасно! - Херцогът плесна ръце и потупа Джейми по крака. Мускулите на Джейми се стегнаха, но самият той не помръдна. Усмихна се благовидно, а херцогът остави ръката си малко по-дълго, отколкото се полагаше. После Негова Светлост забеляза, че го гледам, усмихна ми се с весело изражение, което казваше: „Е, струва си човек да опита, нали?“ Пряко волята си отвърнах на усмивката му Изненадах се, но установих, че го харесвам.

Сред вълнението покрай пристигането му бях забравила за предложението на Гейли да ми помогне да разбера кой ни е сложил билките в леглото. А и след сценката при хълма не бях сигурна дали искам да опитвам това, което има да ми предложи.

Но любопитството надделя и когато Колъм поиска Джейми да отиде при семейство Дънкан и да ги покани на пира след два дни, отидох с него.

Затова в четвъртък се озовахме в приемната на Артър Дънкан, където той ни развличаше с нескопосана учтивост, докато съпругата му приключваше с тоалета си на горния етаж. Макар и възстановен от поредния си стомашен пристъп, Артър още не изглеждаше напълно здрав. Като мнозина пълни мъже, които рязко губят тегло, той се бе стопил в лицето, а не в корема, който още издуваше зелената му жилетка. Кожата на бузите и врата му пък беше провиснала.

- Може би бих могла да се кача за малко да помогна на Гейли с косата й - предложих. -Донесла съм й нова панделка.

Предвидливо си носех пакет, за да мога да си намеря причина да поговоря с Гейли. Вече бях на стълбите, преди Артър да успее да се възпротиви.

Тя ме чакаше.

- Хайде - каза тя, - ще се качим в личната ми стая. Но трябва да побързаме. Не се тревожи, няма да отнеме дълго.

Последвах Гейли по тясната усукана стълба. Стъпалата бяха различно високи - при някои трябваше да запрятам пола, за да не се спъна. Реших, че дърводелците от осемнайсети век или са били некадърни, или с интересно чувство за хумор.

Личните покои на Гейли се намираха най-горе, в отдалечено таванско помещение над стаите на прислугата. Вратата се отваряше с огромен ключ, който като че ли тежеше половин килограм, беше дълъг двайсетина сантиметра, а главата му бе украсена с мотив на лоза, увиващата се около цвете. Ако човек го хванеше за обратната страна, можеше да го използва за оръжие. И ключалката, и пантите бяха добре смазани и дебелата врата се отвори безшумно навътре.

Стаичката беше малка, а пространството беше допълнително ограничено от капандурите с фронтони, които минаваха по фасадата на къщата. Всяка стена бе скрита от рафтове, отрупани с буркани, бутилки, стъкленици и мензури. От гредите отгоре висяха всякакви билки, внимателно вързани с разноцветни конци. Главата ми току ги докосваше и от тях се посипваше уханен прахоляк.

По нищо не приличаше на чистата, спретната стая на долния етаж. Беше претъпкана и сумрачна, въпреки капандурите.

На един от рафтовете имаше книги, най-вече стари и парцаливи, а по гърбчетата им не пишеше нещо. Прокарах пръст по кожените подвързии. Повечето бяха от телешка кожа, но две-три бяха подвързани с нещо меко и неприятно мазно на пипане. А една изглеждаше подвързана с рибя кожа. Извадих томче напосоки и го отворих внимателно. Беше написано на ръка, на странна смесица от старофренски и още по-древна форма на латински, но поне заглавието се четеше: L’Grimoire d’le Comte St. Germain.

Затворих книгата и я върнах на рафта с леко изумление. Гримоар. Наръчник за магия. Усещах погледа на Гейли на гърба си. Когато се обърнах, тя ме наблюдаваше с дяволито пламъче в очите, но и с предпазливост. Какво да сторя сега?

- Значи не е просто мълва, така ли? - рекох с усмивка. - Наистина си вещица.

Запитах се докъде ли стигаше увлечението й - дали си вярва, или е просто старателна преструвка, за да разсее скуката от брака с Артър. Също така се запитах каква точно магия практикува - или си мисли, че практикува.

- О, бяла. - Тя се ухили. - Определено бяла.

С горчивина се замислих колко прав е Джейми за лицето ми - сякаш всички можеха да отгатнат мислите ми.

- Е, това е хубаво. Не си падам по танци край кладата в полунощ, яздене на метли и целуване на задника на Сатаната.

Гейли отметна глава и се разсмя.

- Не си падаш да целуваш ничий задник, като гледам - каза тя. - Нито пък аз. Макар че с огненото дяволче в леглото ти и аз бих размислила.

- Това ми напомня - подех, но тя вече се беше извърнала и започваше приготовленията си, като си мърмореше под нос.

Първо провери дали вратата е добре заключена зад нас, след това прекоси стаята до прозореца и затършува в един сандък под перваза за сядане. Извади голяма плитка тава и висока бяла свещ в свещник. След малко намери и износена покривка, която разстла на пода против прахоляк и тресчици.

- Какво ще правиш, Гейли? - попитах, докато оглеждах предметите. Не виждах нищо зловещо в тава, свещ и покривка, но пък и бях, меко казано, начинаеща чародейка.

- Призоваване - отвърна тя, като подръпна краищата на покривката, за да ги подравни с дъските на пода.

- Кого ще призоваваш? - Или може би „какво“.

Гейли се изправи и приглади коса. Фина като на бебе и много гладка, тя се изплъзваше от фибите. Гейли започна да мърмори и накрая ги махна. Косата й се разпиля в лъскав водопад с цвят на богата сметана.

- Ами призраци, видения. Всичко, което би ни потрябвало. Започва по един и същи начин, но билките и думите са различни за всяка разновидност. Сега ни трябва видение, за да разберем кой ви е урочасал. След това ще можем да му върнем зложеланието обратно.

- Хм, ами... - Не исках да съм отмъстителна, но пък бях любопитна. Исках да видя какво представлява призоваването и кой ме е урочасал.

Тя постави тавата насред покривката и наля малко вода от една кана, докато обясняваше:

- Може да използваш всякакъв съд, за да получиш добро отражение, но в гримоара пише, че трябва да е сребърна тавичка. Дори езерце или локва на открито биха свършили работа, но трябва да са уединени. Важно е да вършиш това на спокойствие.

Тя обиколи бързо прозорците, спускайки тежките завеси, докато цялата светлина в стаята изчезна. Почти не виждах дребничката й фигура в сумрака, докато тя не запали свещта. Трепкащото пламъче озаряваше лицето й и хвърляше клиновидни сенки под острия нос и изсечената челюст.

Постави свещта до тавата, от отсрещната страна. Много внимателно напълни тавата до ръба, така че само повърхностното напрежение й пречеше да се разлее. Приведох се и видях, че отражението е много по-добро от това в кое да е огледало в замъка. Сякаш отново четеше мислите ми, Гейли обясни, че освен за призоваване на духове, тавичката върши чудесна работа и при нагласянето на прическата.

- Но не я докосвай, за да не се разлее върху теб - посъветва ме, докато се суетеше с кремъка и огнивото. Нещо у практичния тон на забележката, така прозаичен насред свръхестествените приготовления, ми напомни на някого. Отначало не можех да се досетя, но след миг успях. Разбира се. Макар изящната жена срещу мен да не приличаше по нищо на старомодната дама, надвесена над чайника в кабинета на преподобния Уейкфийлд, тонът бе досущ като на госпожа Греъм.

Може би имаше и друго - отношението им към окултното, прагматизъм, който разглеждаше магията като набор естествени явления, не по-различни от метеорологични. Нещо, с което боравиш внимателно - като с остър кухненски нож, - но не и нещо, от което да се боиш.

Или пък бе ароматът на лавандулова вода. Свободната й рокля винаги миришеше на есенциите, които дестилираше от билките: невен, лайка, дафинов лист, нард, мента, риган. Днес беше лавандула, същата миризма, която се носеше от практичната синя жилетка на госпожа Греъм и от кокалестата й пазва.

А пазвата на Гейли, въпреки дълбокото деколте, не издаваше с нищо костите под нея. За пръв път виждах Гейли Дънкан по-неглиже - обикновено носеше строги рокли, които се закопчаваха високо на шията, както подобаваше на съпругата на обвинител. Изобилието пред очите ми ме изненада - щедри форми, бели почти колкото облеклото й. Добих представа защо мъж като Артър Дънкан се е оженил за девойка без потекло и без пукнат грош. Неволно отместих поглед към старателно надписаните буркани на стената, търсейки селитра.

Гейли избра три бурканчета и изля по малко от всяко във вдлъбнатината на малък метален мангал. Разпали въглените под нея със свещта и духна. Надигна се ароматен дим.

Въздухът в стаичката бе така неподвижен, че сивкавият дим се издигна право нагоре, без да се разсейва, и оформи стълб, подобен по форма на дългата бяла свещ.

Гейли седеше между двата стълба като жрица в храм, свила крака под себе си.

- Така. Мисля, че всичко е готово.

Бързо изтръска няколко парченца розмарин от пръстите си и огледа доволно приготовленията. Черните завеси, обшити с тайнствени символи, скриваха всяка светлина и оставаше само свещта. Пламъкът се отразяваше и разсейваше в тавичката, която мъждукаше, сякаш и тя бе източник на светлина.

- А сега какво? - попитах.

Големите сиви очи лъщяха като водата, блеснали в очакване. Тя махна с ръце над водата и ги скръсти между краката си.

- Седи мирна за малко - каза ми. - Вслушай се в ритъма на сърцето си. Дишай спокойно, бавно и дълбоко.

Въпреки оживеното й изражение гласът й бе бавен и спокоен, за разлика от обикновено.

Послушно изпълних препоръката й и усетих как пулсът ми се забавя заедно с дишането ми. Долових розмарина в дима, но не бях сигурна кои са другите две растения - напръстниче, може би, или петолистник? Стори ми се, че моравите листенца бяха беладона, но каквото и да бяха, състоянието ми едва ли бе резултат само от думите на Гейли. Сякаш нещо притискаше гръдната ми кост и забавяше дишането ми, дори без да си внушавам.

Самата Гейли седеше напълно неподвижна и ме гледаше, без да мига. Кимна веднъж и отново се подчиних - сведох поглед към повърхността на водата.

Тя заговори с равномерен, разговорен тон, който отново ми напомни на госпожа Греъм, която викаше слънцето в каменния кръг.

Думите не бяха на английски, но и по някакъв начин бяха. Бе странен език и чувствах, че би трябвало да го знам, ала сякаш Гейли говореше точно под прага на слуха ми.

Ръцете ми изтръпнаха и понечих да ги помръдна от скута си, ала не можах. Гласът й продължаваше да нарежда, тихо и увещаващо. Сега разбирах какво казва, но още не можех да го облека в думи.

Смътно осъзнах, че съм или под хипноза, или във властта на някакъв наркотик - умът ми опита да се върне към съзнателната мисъл и да устои на натиска на сладкия дим. Виждах отражението си във водата - зеници като карфици, очи, ококорени като на бухал на слънце. През все по-немощните ми мисли премина думата „опиум“.

- Коя си ти? - Не разбрах коя от двете ни зададе въпроса, но усетих как собственото ми гърло се раздвижва и отговорих: - Клеър.

- Кой те изпрати?

- Дойдох сама.

- Защо?

- Не мога да кажа.

- Защо не можеш?

- Защото никой няма да ми повярва.

Гласът в главата ми зазвуча още по-успокояващо, приятелски, примамливо.

- Аз ще ти повярвам. Вярвай ми. Коя си ти?

- Клеър.

Рязък шум развали заклинанието. Гейли се стресна и бутна тавичката с коляно. Отражението се накъдри.

- Гейлис? Скъпа? - Гласът оттатък вратата бе слаб, но и заповеден. - Трябва да тръгваме. Конете са готови, а още не си се облякла.

Мърморейки нещо нецензурно под нос, Гейли стана и отвори прозореца. Нахлулият въздух разсея малко от мъглата в главата ми.

Тя се изправи и ме изгледа преценяващо, след което се приведе да ми помогне да се изправя.

- Е, хайде - каза тя. - Май се позамая? Понякога им се случва така на хората. Най-добре полегни на леглото ми, докато се облека.

Лежах в спалнята й на долния етаж със затворени очи и слушах шумоленето от стаичката й за преобличане, чудейки се откъде се бе взело всичко това. Нямаше нищо общо със зложеланието и изпращача, със сигурност. Само със самоличността ми. Умът ми лека-полека се проясни и ми хрумна, че Гейли може би е шпионин на Колъм. В настоящото си положение чуваше за делата и тайните на всички наоколо. Кой, ако не Колъм, би се интересувал от произхода ми?

Какво ли щеше да се случи, ако Артър не ни беше прекъснал? Дали щях да чуя нейде из ароматната мъглица обичайните думи на хипнотизатора: „Когато се събудиш, няма да помниш нищо“? Но помнех и не спирах да се питам.

Във всеки случай нямах възможност да попитам Гейли. Вратата се отвори и влезе Дънкан. Прекоси стаята, почука веднъж и влезе в стаичката за преобличане.

Отвътре се чу слабичък уплашен писък, а после - мъртвешка тишина.

Артър се появи на прага, ококорен и невиждащ, така пребледнял, че сякаш беше получил пристъп. Скокнах на крака и забързах към него, докато той се подпираше на касата.

Преди да стигна обаче, той се отдръпна от вратата и излезе, като се олюляваше леко. Подмина ме, сякаш ме нямаше.

И аз почуках.

- Гейли! Добре ли си?

След секунда тишина тя ми отвърна напълно спокойно:

- Да, разбира се. Сега излизам.

Когато най-после слязохме в приемната, Артър като че ли се бе посъвзел и пиеше бренди с Джейми. Изглеждаше разсеян, сякаш мислеше за друго, но посрещна жена си с комплимент за вида й и изпрати коняра за животните.

Пирът тъкмо започваше, когато пристигнахме, а обвинителят и съпругата му бяха отведени до почетните си места на главната маса. С Джейми бяхме с по-нисък статут, така че седнахме при Рупърт и Нед Гауън.

Госпожа Фиц бе надминала себе си и грееше от задоволство, докато отвсякъде я обсипваха с комплименти за храната, питиетата и подготовката.

Наистина беше вкусно. Никога не бях опитвала печен фазан, пълнен с киснати в мед кестени, и си взимах трето парче, когато Нед Гауън, наблюдавайки с интерес апетита ми, ме попита дали съм опитала прасенцето.

Отговорът ми бе прекъснат от движение в другия край на залата. Колъм бе станал от масата и вървеше към мен, съпроводен от Стария Алек Макмеън.

- Виждам, че способностите ви нямат граници, госпожо Фрейзър - отбеляза главатарят и се поклони леко. На красивото му лице имаше широка усмивка.

- Превързвате рани, лекувате болежки и израждате кончета. Скоро ще ви викаме и да възкресявате мъртъвци, предполагам.

Всички край нас се позасмяха, макар един-двама от мъжете да хвърлиха неспокойни погледи към отец Байн, който се тъпчеше с печено овнешко в ъгъла.

- Във всеки случай - продължи Колъм и бръкна в единия си джоб - позволете ми да ви дам нещо в знак на благодарност.

Подаде ми малка дървена кутийка, резбована със знака на Макензи. Не бях осъзнала колко ценен кон е Лосган и наум благодарих на доброжелателните духове, отговорни за случилото се, че нищо не се беше объркало.

- О, няма нужда! - възкликнах и опитах да върна подаръка. - Не съм направила нищо изключително. Просто имам късмет, че ръцете ми са малки.

- При все това. - Колъм бе непреклонен. - Ако предпочитате, смятайте го за малък сватбен подарък, но искам да го приемете.

Джейми ми кимна и аз неохотно поех кутийката и я отворих. Вътре имаше прекрасна броеница от черен кехлибар. Всяко мънисто бе старателно оформено, а кръстът -инкрустиран със сребро.

- Прекрасна е - рекох. Наистина беше, макар и да нямах представа какво ще правя с нея. Номинално се водех католичка, но ме бе отгледал чичо Ламб, агностик до мозъка на костите си, така че имах много смътна идея за смисъла на броеницата. Въпреки това благодарих сърдечно на Колъм и подадох броеницата на Джейми, за да ми я пази в кожената си торба.

Направих реверанс към Колъм и установих със задоволство, че овладявам странната поза, без да падам по нос. Той отвори уста, вероятно за да ми пожелае приятна вечер, но го прекъсна ненадеен трясък иззад мен. Обърнах се, но видях само гърбове и глави - хората бяха наскачали от пейките, за да се скупчат около причината за данданията. Колъм с мъка си проправи път покрай масата, като разпъди тълпата с нетърпеливо махване. Хората отстъпиха пред него и на пода вече се виждаше Артър Дънкан, който конвулсивно размахваше крайници и така отблъскваше протегнатите ръце. Жена му си проби път през мърморещото множество и клекна на пода, като се опита да подпре главата му на скута си. Поразеният риеше с пети по пода и изопна гръб, като хриптеше и издаваше звуци на душащ се човек.

Гейли вдигна зелените си очи и нервно огледа тълпата, сякаш търсеше някого. Предположих, че търси мен, затова намерих пътя на най-малкото съпротивление и пропълзях под масата на лакти и колене.

Стигнах до нея и хванах лицето на съпруга й между ръцете си. Опитах се да отворя устата му - струваше ми се, че се е задавил с храна.

Челюстта бе здраво стисната, а устните синееха, по тях имаше пенлива слюнка, която не бе симптом на задушаване. По всичко останало обаче личеше, че е така - гръдният кош се свиваше напразно.

- Бързо, да го обърнем настрани - обадих се на висок глас. Неколцина посегнаха да помогнат и туловището му застана на една страна, с гръб към мен. Глухо задумках с основата на дланта си между плешките му. Огромният гръб потрепваше от ударите, но запушеното гърло не се освобождаваше.

Сграбчих тлъстото му рамо и го обърнах отново по гръб. Гейли се приведе до втренченото в нищото лице, викаше името на Артър, масажираше гърлото му. Той подбели очи, а петите му отслабиха ударите си. Ръцете, разкривили пръсти в агония, рязко се простряха встрани и плеснаха в лицето един от приведените наблюдатели.

Хриптенето рязко спря и Артър се отпусна като торба ечемик върху каменния под. Панически затърсих пулс на една от китките и с крайчеца на окото си забелязах, че Гейли прави същото, впивайки пръсти в дебелата гуша под челюстта.

И двете търсехме напразно. Сърцето на Артър Дънкан, измъчено от годините тласкане на кръв през охраненото му тяло, най-сетне се беше предало.

Опитах всички възкресителни техники, които познавах, макар и да знаех, че ще са безполезни: размахвах ръцете му, сърдечен масаж, дори дишане уста в уста, колкото и да ми беше неприятно. Но без резултат. Артър Дънкан бе мъртъв.

Изправих уморено гръб и се поотдръпнах, докато отец Байн, гледайки ме сурово, падна на колене до обвинителя и бързо се зае да му дава последно причастие. Гърбът и ръцете ме боляха, а по лицето ми пробягваха тръпки. Врявата край мен ми се струваше необичайно приглушена, сякаш от претъпканата зала ме делеше завеса. Затворих очи и прокарах длан по устните си, опитвайки се да изтрия вкуса на смърт.

Въпреки смъртта на обвинителя и последвалите обреди и формалности около погребението ловът на херцога бе отложен с не повече от седмица.

Когато осъзнах колко скоро ще тръгне Джейми, се потиснах дълбоко - усетих с какво нетърпение го чакам за вечеря след работата за деня, как подскача сърцето ми, когато го зърна неочаквано, и колко разчитам на компанията му и на солидното му, успокоително присъствие насред сложния живот в замъка. А и, честно казано, обичах силата му и в леглото ни всяка нощ, и да се будя сутрин от усмихнатите му целувки и рошавата му коса. Заминаването му вещаеше само пустота за мен.

Той ме държеше в обятията си, а главата ми подпираше брадичката му.

- Ще ми липсваш, Джейми - рекох тихо.

Той ме прегърна по-силно и се засмя горчиво.

- И ти на мен, сасенак. Не съм го очаквал, честно казано, но ще ме боли да те оставя тук.

Леко погали гърба ми, прокарвайки пръсти по прешлените ми, един по един.

- Джейми... нали ще внимаваш?

Доловихразвеселеното боботене в гръдния му кош, когато ме попита:

- С кое? С херцога или с коня?

За мое учудване, и притеснение, възнамеряваше да язди Донас на лова. Представях си как конят се хвърля от някоя скала просто от проклетия или прегазва Джейми под смъртоносните си копита.

- И с двете - рекох сухо. - Ако конят те хвърли и счупиш крак, ще останеш на милостта на херцога.

- Така е. Но и Дугал ще е там.

Изсумтях.

- Той ще ти счупи другия крак, за по-сигурно.

Джейми се засмя и се наведе да ме целуне.

- Ще внимавам, мо дюин. А ти ще ми обещаеш ли същото?

- Да - и наистина го мислех. - Имаш предвид човека, който ми е оставил зложеланието?

Веселието му се стопи.

- Може би. Не мисля, че си в опасност, иначе нямаше да тръгна. Но все пак... а, и стой настрана от Гейлис Дънкан.

- Какво? Защо? - Поотдръпнах се, за да погледна лицето му. Беше тъмна нощ и не го виждах, но тонът определено бе сериозен.

- Позната е като вещица, а историите за нея... е, станаха много по-лоши, откак умря съпругът й. Не те искам край нея, сасенак.

- Сериозно ли мислиш, че е вещица? - попитах. Силните му ръце обхванаха дупето ми и той ме придърпа към себе си. Прегърнах го, наслаждавайки се на мускулестото му тяло.

- Не - каза след кратък размисъл. - Но това какво аз мисля няма значение. Обещаваш ли?

- Добре. - Всъщност не изпитвах големи угризения. След случката с подмененото дете и призоваването нямах голямо желание да посещавам Гейли. Допрях устни до зърното на Джейми и го близнах. Той проскимтя и ме придърпа по-близо.

- Отвори крака - прошепна. - Искам да съм сигурен, че ще ме помниш, докато ме няма.

Малко по-късно се събудих от студ. Размахах сънливо ръка, за да се завия, но не намерих одеялото. Ненадейно то падна върху мен от само себе си. Надигнах се на лакът изненадана.

- Съжалявам - каза Джейми. - Не исках да те събудя.

- Какво правиш? Защо си буден? - Примижах през рамо. Още беше тъмно, но очите ми свикнаха и видях, че изражението му е срамежливо и смутено. Беше напълно буден и седеше на столче до леглото, с наметката си върху раменете.

- Ами... просто, сънувах, че си изгубена и не мога да те намеря. Събудих се и... пригця ми се да те погледам, това е. Да те запазя в ума си и да те помня, докато ме няма. Без да искам, съм те отвил. Съжалявам.

- Няма нищо. - Ногцга бе студена и безмълвна. Сякаш на света бяхме само ние. - Идвай в леглото. Сигурно и ти замръзваш.

Той се плъзна до мен и се сви до гърба ми. Погали ме от врата до раменете, после продължи с извивките на гърба ми и по-надолу.

- Мо дюин - изрече тихо. - Но сега си мо аиргеадак. Сребърната ми. Имаш луна в косата, а кожата ти е бяло кадифе. Калман геал. Бяла гълъбица.

Притиснах се към него подканящо, а той се настани с въздишка, докато твърдостта му ме изпълваше. Държеше ме здраво към гърдите си и се движеше с мен, бавно, дълбоко. Ахнах слабо и той отпусна хватката си.

- Съжалявам - промълви. - Не исках да те нараня. Но искам да съм в теб, да остана в теб, дълбоко в теб. Искам със семето си да ти оставя усещането, че съм бил в теб. Искам да те държа в прегръдките си до съмване и да си тръгна, докато спиш, и още да усещам формите ти в ръцете си.

Притиснах се по-плътно.

- Няма да ме нараниш.

След като Джейми си тръгна, ме налегна тегоба. Грижих се за пациенти в лечебницата, ровех по градините и се разсейвах, като се шляех из библиотеката на Колъм, но цялото това празно време ми тежеше.

Вече от две седмици бях сама, когато срещнах Лери в коридора пред кухните. Предните дни я заглеждах скришом, след като станах свидетел на паниката й пред покоите на Колъм. Изглеждаше относително весела, макар и все още да й личеше напрегнатостта. Разсеяна, лесно менеше настроението си - нищо чудно, горкото дете.

Но този ден изглеждаше превъзбудена.

- Госпожо Фрейзър! Имам съобщение за вас.

Вдовицата Дънкан й казала, че е болна и искала да ме види.

Поколебах се, защото си спомних предупреждението на Джейми, но двойната сила на съчувствието и отегчението ме засили към селцето още след час, с кутията с лекарства на седлото зад мен.

Домът на Дънкан излъчваше изоставеност, безредие, плъзнало през цялата къща. Никой не ми отвори, когато почуках, а щом отворих вратата, антрето и всекидневната тънеха в книги и мръсни чаши, смачкани черги и прах по мебелите. Не се появи прислужник, когато подвикнах, а кухнята беше празна и в същия безпорядък като цялата къща.

Все по-не спокойна, се качих на втория етаж. Спалнята също беше празна, но дочух слабо протътряне от килера за алкохол оттатък площадката.

Вътре Гейли се бе изтегнала на удобен стол, подпряла крака на тезгяха - пияна. На тезгяха имаше чаша и гарафа, а стаята миришеше на бренди.

- Какво има? - попитах. - Не си ли болна?

Тя ми се оцъкли изумена.

- Болна? Аз? Не. Всички слуги си тръгнаха, в къщата няма храна, но има много бренди. Ще пийнеш ли?

Тя се обърна към гарафата. Сграбчих я за ръкава.

- Не си ли искала да ме видиш?

-Не.

- Защо тогава... - Отвън се чу далечно боботене, като мърморене на великан. И преди го бях чувала и тогава дланите ми се бяха изпотили при мисълта да се изправя срещу тълпата, от която идеше.

Обърсах ръце в полата си. Боботенето наближаваше и нямаше нито време, нито нужда от въпроси.

1 Цитат от четвърто действие на шекспировата трагедия Макбет. Фразата завършва със „...значи, злото е на път!“. - Бел. прев.

2 „Благодаря, приятелю“. - Бел. прев.

3 Borago officinalis, познато като „лечебна краставица“ е едногодишна билка идваща от Сирия.

25. МАГЬОСНИЦА ЖЕНА ДА НЕ ОСТАВИШ^1

Навлечените с грубо сукно рамене пред мен се разделиха, но от другата страна имаше само тъмнина. Лакътят ми се удари в нещо дървено и ръката ми изтръпна. Някой грубо ме изблъска през някакъв праг. Паднах по очи в черна смрад, оживяла от движението на невидими форми. Изпищях и размахах крайници, опитвайки се да се откопча от безбройните крачка и нападението на нещо по-голямо, което проскимтя и ме халоса здраво по бедрото.

Успях да се претърколя, но след по-малко от метър се ударих в пръстена стена и върху главата ми се посипа дъжд от пръст. Сгуших се до нея, опитвайки се да сподавя собственото си хълцане, за да чуя какво още е затворено с мен в смрадливата дупка. Беше голямо, дишаше тежко, но не ръмжеше. Прасе?

- Кой е? - разнесе се глас от пълния мрак, уплашен, но силен, предизвикващ. - Клеър, ти ли си?

- Гейли! - възкликнах и опипом се примъкнах към нея, докато сключим пръсти. Прегърнахме се здраво и се залюляхме в полумрака.

- Тук има ли и друго, освен нас? - попитах, като се оглеждах предпазливо. Дори вече свикнала с мрака, не виждах почти нищо. Някъде отгоре идваха слаби лъчи, но сенките край нас стигаха поне до раменете ни - почти не виждах лицето на Гейли, само на сантиметри от моето.

Тя се засмя с разтреперан глас.

- Няколко мишки, мисля, и други вредители. И смрад, която може да убие пор.

- Това го забелязах. Къде сме, за Бога?

- Тук хвърлят крадците. Назад!

Отгоре нещо проскърца и се изля дневна светлина. Притиснах се към стената, тъкмо навреме, за да избегна дъжда от кал и мръсотия от малкия отвор на затвора ни. Последва последно слабо тупване. Гейли се приведе и вдигна нещо. Отворът не се скри и различих малкия самун, мухлясал и омазан с мръсотия. Тя го отупа плахо с една гънка на полата си.

- Вечеря - каза. - Гладна ли си?

Дупката над нас остана отворена и празна, с изключение на нещата, с които от време на време ни замеряха минувачите. Вмъкна се слаб дъждец, а след него и любопитните пръсти на вятъра. Беше студено, влажно и изключително депресиращо. Навярно подходящо за хората, за които бе предназначено. Крадци, бездомници, богохулници, прелюбодейци... и вещици.

С Гейли се подпирахме на стената и се гушехме една в друга, без да говорим. Нямаше и какво да се каже, нито какво да се направи, освен да се въоръжим с търпение.

Дупката лека-полека притъмняваше с идването на нощта и накрая съвсем изчезна.

- Колко ли дълго ще ни държат?

Гейли се размърда и опъна крака, така че малкият овал от сутрешна светлина падна върху раираната й ленена рокля. Беше бяло-розова, макар и не в момента.

- Не дълго - каза тя. - Ще чакат църковните обвинители. Артър пишеше писма преди около месец, за да наминат на рутинна проверка. Втората седмица на октомври. Би трябвало да пристигнат всеки момент.

Тя разтърка ръце, за да ги стопли, постави ги на коленете си, насред каренцето слънчева светлина.

- Разкажи ми за обвинителите - казах. - Какво точно ще се случи?

- Не мога да знам. Не съм виждала съд на вещици, макар да съм чувала, разбира се. - Тя направи пауза за миг, мислеше. - Няма да очакват това. Щяха да дойдат, за да отсъдят за някакви имотни неразбории. Така че поне няма да водят бодач на вещици.

- Какво?

- Вещиците не усещат болка - обясни Гейли. - Нито кървят, когато ги убодеш.

Бодачът на вещици, оборудван с най-различни карфици, ланцети и други остри пособия, трябвало да провери дали това е така. Смътно си спомнях нещо такова от книгите на Франк, но бях решила, че е обичайно за седемнайсети век, не за този. От друга страна, помислих си горчиво, Крейнсмюир не беше точно център на света.

- Е, тогава не е хубаво, че няма да има бодач - казах, макар и да потръпнах леко. - Можем лесно да преминем този тест. Поне аз - добавих саркастично. - Подозирам, че от теб ще тече ледена вода.

- Не съм сигурна - отвърна тя замислено, като пренебрегна обидата. - Чувала съм за специални карфици, свивали се, когато ги притиснеш до кожата.

- Но защо? Защо някой нарочно ще доказва, че сме вещици?

Слънцето вече преваляше, но следобедната светлина обливаше дупката ни с мътно сияние. По лицето на Гейли се четеше единствено съжаление за наивността ми.

- Още нищо не разбираш, нали? Искат да ни убият. Няма значение какво е обвинението, какви са доказателствата. Ще горим.

Предната нощ шокът от нападението на тълпата и мизерното ни обкръжение не ми оставиха повече от това да се сгуша в Гейли и да чакам изгрева. С новия ден обаче започнах да си връщам самообладанието.

- Защо, Гейли? - попитах я, задъхана от напрежение. - Знаеш ли?

Въздухът в дупката беше наситен със смрадта на гнило, мръсотии и влажна почва, а пръстените стени сякаш се сближаваха, като в зле изкопан гроб.

По-скоро усетих, отколкото видях как свива рамене - стълбът светлина над нас се движеше заедно със слънцето и сега огряваше стените на затвора ни, като ни оставяше сред студен, лепкав мрак.

- Ако ти е някаква утеха - рече Гейли сухо, - съмнявам се, че са възнамерявали да хванат теб. Проблемът е между мен и Колъм - ти имаше нещастието да си с мен, когато дойдоха от селото. Ако беше в замъка, щеше да си в безопасност, нищо че си сасенак.

Думата „сасенак“, изречена в обичайния си пренебрежителен смисъл, предизвика рязък копнеж по мъжа, който ме наричаше така галено. Обвих с ръце тялото си, за да възпра някак самотата и страха.

- Защо дойде? - попита Гейли.

- Мислех, че си ме повикала. Едно от момичетата ми предаде съобщение, уж от теб.

- Аха. Лери, нали?

Облегнах се на мръсната стена въпреки отвращението си. Гейли долови движението ми и се примъкна по-близо. Приятели, врагове - при все това си бяхме единствените източници на топлина.

- Как разбра, че е била Лери?

- Тя е оставила зложеланието под възглавницата ти - отвърна Гейли. - От самото начало ти казах, че има такива, които ще ти завидят за червенокосия. Мислела си е, че без теб отново ще има шанс с него.

Онемях и няколко секунди безуспешно се мъчех да продумам.

- Но... как би могла!

Смехът на Гейли дрезгавееше от студа и жаждата, но още беше звънък.

- Който забележи как те гледа младежът, ще го разбере. Но тя вероятно не познава света достатъчно, за да усети. Нека преспи с един-двама и ще узнае, но не и сега.

- Не това имах предвид! - избухнах. - Не иска Джейми. Момичето е бременно от Дугал Макензи.

- Какво?! - Тя впи пръсти в ръката ми. - Откъде ти хрумна подобно нещо?

Казах й, че съм видяла Лери на стълбището пред стаята на Колъм, и й разказах за заключенията си.

Гейли изсумтя.

- Пфу! Чула е Колъм и Дугал да говорят за мен, затова е пребледняла. Помислила е, че Колъм е разбрал как е дошла при мен за зложеланието. Би я бичувал до кръв за такова нещо. Не позволява небогоугодни неща във владенията си.

- Ти си й дала зложеланието?

Гейли изправи рязко гръб.

- Не съм й го дала. Продадох й го.

Опитах се да я погледна в очите насред сгъстяващия се мрак.

- Какво е разликата, за Бога?!

- Съвсем ясна - отвърна тя нетърпеливо. - Беше си търговия. А аз не издавам тайни на клиенти. Освен това не ми каза за кого е. А и се опитах да те предупредя.

- Да, много благодаря - рекох саркастично. - Но... - Мозъкът ми кипеше, опитвайки се да преподреди представите ми в светлината на новата информация. - Но ако тя е оставила китката под възглавницата ми, значи е искала Джейми. Това обяснява защо ме изпрати при теб сега. Ами Дугал.

Гейли се поколеба, после сякаш взе някакво решение.

- Момичето не е бременно от Дугал Макензи.

- Откъде си толкова сигурна?

Тя потърси ръката ми в мрака. После постави дланта ми на корема си.

- Защото бременната съм аз.

- Ти.

- Аз. - Говореше простовато, без обичайната си превзетост. - Какво е казал Колъм... „Ще се погрижа за нея?“, нещо такова, нали? Е, явно това е решението му на проблема.

Дълго време мълчах и премислях.

- Гейли - рекох накрая, - тези стомашни болки на съпруга ти...

Тя въздъхна.

- Бял арсеник. Мислех, че ще го довърши, преди детето да започне да си личи, но той издържа повече, отколкото мислех, че е възможно.

Спомних си погледа на ужас и осъзнаване на лицето на Артър Дънкан, когато изскочи от дрешника на жена си в последния си ден на земята.

- Разбирам - казах. - Не е знаел, че си бременна, докато не те е видял полугола, в деня на банкета. А когато е разбрал... предполагам, е имал основания да смята, че не е от него.

Тя се позасмя слабо.

- Селитрата ми струваше скъпо, но пък се изплати до последното петаче^2 .

Потреперих и се свих по-плътно до стената.

- Затова си рискувала да го убиеш пред хора, на банкета. Щял е да те нарече прелюбодейка и отровителка. Дали е знаел, че го тровиш?

- О, знаеше. Не би ми го признал, не би го признал дори на себе си. Но знаеше. Седяхме в двата края на масата и го питах: „Искаш ли още яхния с треска, скъпи? Или още малко бира?“ И той ме гледаше с ония очи като варени яйца и казваше, че не иска, нямал апетит. Ставаше от масата и по-късно го чувах как в кухнята тайничко нагъва край долапа, мислейки си, че е в безопасност, стига да не взема нищо от мен.

Гласът й бе лековат и развеселен, все едно споделяше сочна клюка. Отново потреперих и се отдръпнах от създанието, с което споделях мрака.

- Не разбра, че е у тоника, който пиеше. Не приемаше нищо, което аз правех, а поръчваше от Лондон. За безбожни пари. - В гласа й се промъкна неприязън от разхищението. - В напитката поначало имаше арсеник и той не усещаше разлика във вкуса, когато добавях още.

Винаги бях чувала, че слабостта на убийците е в самолюбието им. Явно беше вярно - тя продължаваше да говори, като не обръщаше внимание на положението, в което се намира, и гордо описваше постиженията си.

- Беше рисковано да го убия пред толкова много хора, но трябваше да измисля нещо бързо.

Значи не е било арсеник. Спомних си сините устни на обвинителя и как изтръпнаха моите, когато го докоснах. Бърза и смъртоносна отрова.

А си мислех, че Дугал си признава за връзка с Лери. Но в този случай, дори Колъм да не одобряваше, можеше лесно да ожени брат си за девойката - тя беше неомъжена, а той вдовец.

Но прелюбодейство със съпругата на обвинителя? Това беше съвсем различно нещо. Спомних си колко са тежки наказанията за прелюбодейство. Колъм не можеше да потисне мълва от такъв калибър, но и не виждах как ще осъди брат си на бичуване или заточение. А за Гейли убийството на мъжа й може да й се е сторило по-разумно решение, пред това да я жигосат по лицето и да я хвърлят в затвора за няколко години, където щеше да мачка коноп по дванайсет часа на ден.

Значи е взела предпазни мерки, както и Колъм. И ето ме и мен, между чука и наковалнята.

- Но... детето? - попитах. - Би могла да...

Тя се изсмя мрачно.

- Случват се непредвидени неща, дружке. И на най-добрите сред нас. А щом се случи... - Тя сви рамене. - Щях да се отърва от бебето, но помислих, че може да го накарам да се ожени за мен, когато Артър умре.

В мен назря ужасно подозрение.

- Но тогава жената на Дугал е била още жива... Гейлис?

Роклята й прошумоля, когато тя тръсна глава, а един от кичурите й лъсна за миг.

- Щях и от нея да се отърва, но Бог ми спести усилията. Тогава ми се стори знак от провидението. Всичко щеше да се подреди чудесно, ако не беше Колъм Макензи.

Разтърках лактите си, за да се стопля. Вече говорех само колкото да се разсейвам.

- Дугал ли искаше, или само положението и парите му

- О, имах достатъчно пари - каза тя със задоволство. - Знаех къде Артър държи ключа за всичките си документи. А човекът пишеше четливо, лесно подправих подписа му През последните две години успях да си присвоя близо десет хиляди паунда.

- Но за какво?!

- За Шотландия.

- Какво? - За миг ми се стори, че не съм доразбрала. След това реших, че една от нас малко не е в ред и това не бях аз. - Как така Шотландия?

Не бях сигурна колко точно е полудяла, може би бременността й влияеше така.

- Не се бой, не съм луда.

Циничното веселие в гласа й ме накара да се изчервя и да благодаря за мрака.

- Така ли? - попитах засегната. - По собствено признание си извършила измама, кражба и убийство. По-благосклонно от моя страна би било да те смятам за луда, защото ако не си...

- Нито луда, нито извратена - каза тя решително. - Аз съм патриот.

Слънцето изгря. Издишах рязко.

- Якобит. Ти си якобит.

Беше. Това обясняваше какво ли не. Защо Дугал, който бе като огледало на мненията на брат си, бе показал такава предприемчивост в полза на дома Стюард. И защо Гейлис Дънкан, така способна да впримчи всеки мъж, бе избрала двама толкова различни мъже като Артър Дънкан и Дугал Макензи. Единият - за парите, а другият - заради властта и влиянието му върху мнението на хората.

- Колъм щеше да е най-подходящ - продължаваше тя. - Жалко. Нещастието му е и мое. Той трябваше да е мой - единствения, когото виждах като подходящ за мен. Заедно можехме... е, какво да се прави. Само него исках и само него не можех да имам с методите на свое разположение.

- Затова си взела Дугал.

- О, да. - Беше потънала в мислите си. - Силен, с някаква власт. С някакво имущество. Хората се вслушват в него. Но не е нищо повече от краката и члена - и тя се позасмя - на Колъм Макензи. Колъм е силният. Почти колкото мен.

Самохвалството й ме дразнеше.

- Колъм има неща, които ти липсват. Например някакво съчувствие.

- А, да. Направо до мозъка на костите си - отвърна тя с ирония. - Сякаш му е от полза.

Смъртта нашепва в ухото му - и отдалеч се вижда. Ако живее още две години, пак ще е много.

- А ти колко ще живееш? - попитах.

Тя обърна иронията към себе си, ала гласът й не трепна.

- Малко по-малко, предполагам. Няма значение. Успях да постигна много - десет хиляди паунда към Франция, целият регион в полза на принц Чарлз. Когато въстанието се случи, ще знам, че съм помогнала. Ако доживея дотогава.

Тя се намираше почти точно под дупката в покрива. Вече бях свикнала достатъчно с мрака, за да я отлича като блед силует, неспокоен призрак. Рязко се обърна към мен.

- Каквото и да се случи оттук нататък, не съжалявам за нищо, Клеър.

- Единствено за това, че имаш само един живот, който да отдадеш на страната си? -попитах иронично.

- Добре казано.

- Направо чудесно.

Когато се смрачи, спряхме с разговорите. Чернотата на дупката бе осезаема сила, която притискаше дробовете ми и ги задръстваше с миризмата на смърт. Свих се на кълбо опрях глава на коленете си и се предадох на дрямката, на ръба между измръзването и паниката.

- Обичаш ли го? - попита Гейли ненадейно.

Вдигнах стреснато глава. Нямах представа кое време е - отгоре светеше една звезда, но светлината й не ни достигаше.

- Кого, Джейми?

- Че кого друг? - попита сухо. - Него викаш насън.

- Не знаех, че го правя.

- Е, обичаш ли го?

Студът предизвикваше сънливост, почти ступор, но гласът на Гейли ме извади донякъде от него.

Стиснах колене и се залюлях напред-назад. През дупката вече се виждаше кадифеният мрак на ранната нощ. Обвинителите щяха да пристигнат до ден-два. Беше вече късно за увъртания, било то пред Гейли или пред мен самата. Трудно ми бе да призная пред себе си, че може съвсем скоро да умра, но ми ставаше все по-ясен подтикът на осъдените на смърт да се покаят, преди да бъде изпълнена присъдата им.

- Наистина, имам предвид - настояваше Гейли. - А не просто защото го желаеш. Знам, че е така, и с теб, и с него, но това е обичайно. Обичаш ли го?

Обичах ли го? Отвъд щенията на плътта? Дупката обезличаваше, караше ме да се чувствам като в изповедалня, а душа на прага на смъртта нямаше време за лъжи.

- Да - отвърнах и отново положих глава на коленете си.

Дълго време никоя от нас не продума и отново се зареях по границите на съня, когато я чух да проговаря пак, сякаш на себе си.

- Значи е възможно - рече замислено.

Обвинителите пристигнаха след ден. Чухме спохождащото ги оживление - виковете на селяните, тропота на коне по главната улица. Суетнята стихна, когато върволицата отмина и се насочи към площада.

- Дойдоха - каза Гейли.

Несъзнателно се хванахме за ръце - враждите ни отстъпиха пред страха.

- Е - опитах се да прозвуча смело, - предполагам, че е по-добре да ни изгорят, отколкото да ни оставят да измръзнем.

Но помръзнахме още ден. Чак след това, по обед, отвориха вратата на затвора ни и ни изведоха, за да ни съдят.

Несъмнено за да може да присъства цялата тълпа, събитието щеше да се случи на площада пред дома на Дънкан. Видях как Гейли вдига глава към ромбоидните прозорци на всекидневната, след това се извръща безизразно.

Обвинителите бяха двама, седнали на тапицирани табуретки зад донесена специално за случая маса. Единият беше извънредно висок и слаб, а другият нисък и набит. Веднага се сетих за главните герои от един американски комикс. Понеже не знаех как се казват мъжете, ги кръстих наум Мът и Джеф.

Присъстваха повечето жители на селото. Зърнах мнозина от някогашните си пациенти. Обитателите на замъка обаче ги нямаше.

Джон Макрей, тъмничарят на Крейнсмюир, прочете обвинение срещу лицата Гейлис Дънкан и Клеър Фрейзър, обвинени от Църковния съд във вещерство.

- Ще бъдат изложени доказателства, че обвинените са причинили смъртта на Артър Дънкан чрез вещерство - зачете Макрей със силен, ясен глас. - Че са причинили помятането на Джанет Робинсън, че са причинили потъването на лодката на Томас Макензи и са хвърлили върху Крейнсмюир прокоба, болест на червата...

Продължи доста дълго. Колъм се бе подготвил добре.

След това извикаха свидетелите. Повечето бяха непознати селяни - нямаше мои пациенти, за което бях благодарна.

Показанията на мнозина бяха просто безумни, а други очевидно бяха подкупени, но някои звучаха достоверно. Например показанията на Джанет Робинсън, довлачена от баща си с морава синина на лицето. Тя призна, че е заченала от женен мъж и се е домогнала до услугите на Гейлис Дънкан, за да се отърве от детето.

- Даде ми да пия отвара и ми каза три пъти да повторя едно заклинание, по новолуние -измърмори момичето, докато мяташе изпълнен със страх поглед ту към баща си, ту към Гейлис, сякаш не знаеше от кого да се страхува повече. - Каза, че така ще ми дойде.

- И така ли се случи? - попита с интерес Джеф.

- Отначало не, Ваша Чест. - Момичето заклати нервно глава. - Но пих отново и започна.

- Започнало?! Девойчето почти умря! - включи се една възрастна жена, очевидно майка й. - Каза ми само защото се беше уплашила.

Жената с охота започна да дава кървави подробности и с мъка й затвориха устата, за да се изкажат и останалите свидетели.

Като че ли никой от тях нямаше кой знае какво да каже по мой адрес, освен че съм присъствала при смъртта на Артър Дънкан и че съм го докоснала. Започнах да мисля, че всичко това наистина няма общо с мен. Може би щях да се спася. Или поне така си мислех, докато не се появи жената от хълма.

Когато застана отпред, слаба, прегърбена женица с жълта забрадка, усетих, че сме в сериозна беда. Не бе от селяните - никой не я познаваше. Беше боса и прашна от извървения път.

- Имате ли обвинение срещу някоя от жените тук? - попита високият слаб съдия.

Жената се страхуваше - не смееше да вдигне очи и да погледне съдиите. Но кимна и тълпата се смълча.

Говореше тихо и Мът я помоли да повтори.

Със съпруга й имали болно дете. Родило се здраво, но после отслабнало, спряло да расте. Решили, че е подменено от феите, и го сложили в Столчето на феите на хълма Кроик Горм. Наблюдавали, за да си вземат детето, когато им го върнат феите, но вместо това видели двете жени, надвесени над него. Вдигнали детето и започнали да мълвят странни заклинания.

Жената закърши ръце под престилката си.

- Цяла нощ гледахме, господа. И когато се стъмни, дойде огромен демон, цял черен, без звук и гък, и се наведе над младенеца.

Последва шепот от изпълнената със страхопочитание тълпа и усетих как косъмчетата по тила ми настръхват, макар да знаех, че демонът е Джейми, който е отишъл да провери дали детето е живо. Подготвих се за края на разказа.

- Зазори се и с мъжа ми отидохме да видим. И намерихме замененото, мъртво на хълма, и ни следа от нашия малчо.

Тя не издържа и скри лице в престилката си.

Сякаш жената бе някакъв знак мъката да започне и за мен, тълпата се раздели, за да пусне Питър говедаря. Изстенах наум, когато го видях. Бях усетила как емоциите на тълпата се обръщат против мен в последните минути - трябваше ми само този човек да излезе и да разкаже за водния кон.

Наслаждавайки се на мига си известност, той изпъна гръб и изпъна показалец към мен.

- Ей тази тук е истинска вещица, господа! С двете си очи я видях да призовава воден кон от водите на Злото езеро, за да изпълни повелята й! Огромно създание, като бор високо, с врат като синя змия, очи като ябълки, дето с един поглед могат да ти изцедят душата.

Съдиите изглеждаха впечатлени от тези показания и си зашептяха, докато Питър ме гледаше яростно с поглед, който сякаш казваше: „Сега ще видиш!“

Накрая дебелият съдия прекрати съвещанието и направи знак на Джон Макрей.

- Тъмничар! - Съдията се обърна и посочи Питър. - Изведи този оттук и го заключи на позорния стълб за публично пиянство. Това е тежък съд. Нямаме време за обвиненията на безумец, на когото му се привиждат водни коне, когато се напие!

Говедарят беше толкова вцепенен, че дори не се възпротиви, когато Макрей го хвана за ръката и го изведе. Само ме изгледа паникьосано. Не устоях да му махна за довиждане.

След това кратко разсейване на напрежението обаче нещата бързо се влошиха. Една след друга се заизреждаха жени и девойки, които си купували отвари и амулети от Гейлис, за да причинят някому болест, да се отърват от нежелана бременност или да накарат някого да се влюби в тях. Всички без изключение се кълняха, че магиите са проработили - впечатляващо като за знахарка, замислих се цинично. Никой не ме замеси в тази част от обвинението, но няколко от тях казаха - с право, - че често са ме виждали в стаята с билките на Гейлис, да й помагам в приготвянето на цярове.

Но пък още толкова хора излязоха отпред и потвърдиха, че съм ги излекувала по най-обикновени начини, без никакви заклинания, амулети и тем подобни вещерски прийоми.

Предвид натиска да бъдем осъдени, тези хора бяха проявили сериозно самообладание, за да свидетелстват в моя полза - и им бях благодарна за това.

От дългото стоене ме боляха краката - съдиите разполагаха с някакви удобства, но не и ние. Когато обаче се появи следващият свидетел, съвсем забравих за краката си.

С усет към драматичното, който си съперничеше с този на Колъм, отец Байн отвори рязко вратите на църквицата си и се появи на площада, подпирайки се на дъбова тояга. Бавно стигна до средата на площада, наклони глава към съдиите и се обърна, за да огледа тълпата, докато погледът му не превърна шума на множеството в тихо, неспокойно мърморене. Когато заговори, сякаш бичуваше събралите се.

- Съд връз вас е туй, люде на Крейнсмюир! „Пред лицето Му върви пораза, а по стъпкитеМу - палещ вятър.“3 Да, оставихте се да ви изкусят встрани от праведния път! Посяхте вятър и сега сред вас върлува бурята!

Втренчих се в отеца, изумена от дар словото му. Или може би реториката му се удаваше само в криза. Той продължи:

- Поразата ще ви оглозга и ще загинете за греховете си, ако не се покаете! Въвели сте всред себе си блудницата вавилонска... - това навярно бях аз, предвид как ме изгледа - и сте продали душите си на Врага, та тъй да скътате английската усойница в пазвата си. И сега мъстта на Всемогъщия Бог е сред вас. „За да те спаси от жената на другиго, от чуждата, която подслажда думите си, която е оставила другаря на младостта си и е забравила завета на своя

Бог. Домът й води към смърт, и пътеките й - към мъртъвци“4 Покайте се, люде, преди да стане късно! Паднете ничком, думам, и измолете прошка! Изхвърлете английската блудница и се отречете от съглашението със Сатаната!

Той сграбчи броеницата от колана си и размаха голямото дървено разпятие към мен.

Колкото и да бе интересно всичко това, Мът ставаше неспокоен. Може би професионална завист.

- Хм, ваше преподобие - каза той и му се поклони леко, - имате ли доказателства срещу тези жени?

- Имам. - След експлозията от ораторско майсторство Байн вече се бе поуспокоил. Изпъна заплашително показалец към мен и пряко волята си почти пристъпих назад. - По пладне преди две седмици, във вторник, срещнах тази жена в градините на замъка Леох. С неестествените си сили тя насъска глутница хрътки срещу мен, те ме събориха и бях в смъртна опасност. Ранен в крака, аз се опитах да избягам. Жената се опита да ме примами с греховната си сладострастност, но когато устоях, тя ме прокле.

- Що за проклети безсмислици! - възкликнах възмутено. - Това е най-абсурдното преувеличение, което съм чувала.

Отецът обходи с поглед наблюдателите, после го прикова към мен, помътнял и лъскав от треска.

- Отричаш ли, жено, че изрече тези думи? „Ела с мен, свещенико, или раната ти ще загние и гнояса?“

- Е, карай по-леко с подбора на думи... но да, нещо такова - признах.

Стиснах зъби победоносно, той отметна долната част на расото си. Бедрото му бе обвито с превръзка, оцапана със засъхнала кръв и пожълтяла от гной. Плътта около раната се бе

надула под превръзката, а по крака се разклоняваха зловещи на вид червени ивици.

- Исусе Христе, човече! Кръвта ти е отровена. Трябва някой да се погрижи за това, или ще умреш.

Шокираните хора от тълпата си зашепнаха. Дори Мът и Джеф изглеждаха стреснати.

Отец Байн бавно поклати глава.

- Чувате ли я? - попита той множеството. - Наглостта на жената не познава граници. Проклина ме със смърт, човек на Бога, пред самия Църковен съд!

Превъзбудените звуци от тълпата се усилиха. Отец Байн отново проговори, като повиши глас, за да го чуват по-добре.

- Оставям ви да отсъдите според собствените си очи и уши, и заповедта Божия: „Магьосница жена да не оставиш!“.

Драматичните доказателства на отец Байн сложиха край на показанията. Явно никой не искаше да се съревновава с това изпълнение. Съдиите обявиха кратка почивка и получиха храна и напитки от странноприемницата. За обвинените нямаше подобни удобства.

Подръпнах пробно кожените ремъци, с които бях вързана. Проскърцаха, но не поддадоха и на сантиметър. Това, помислих си, опитвайки се да изтласкам на заден план паниката, е моментът, когато напетият млад герой разделя тълпата с коня си, изблъсква уплашените селяни и спасява припадничавата героиня.

Но моят собствен напет юнак пиеше бира по горите заедно със застаряващ гей благородник и колеше невинни сърни. Малко вероятно беше, помислих си и стиснах зъби, Джейми да се върне навреме, дори за да събере пепелта ми и да я погребе, преди вятърът да я разнесе по четирите посоки.

Вглъбена в нарастващия си страх, отначало не чух тропота на копита. Едва когато жуженето на тълпата и обърнатите в противоположната посока глави привлякоха вниманието ми, дочух ритмичния звук, ехтящ по камъните на главната улица.

Възклицанията станаха по-силни и тълпата се раздели, за да пусне ездача, когото все още не можех да видя. Въпреки доскорошното си отчаяние почувствах слаба, нелогична надежда. Ами ако Джейми се беше върнал по-рано? Може би херцогът е бил твърде настоятелен или сърните - твърде малко. Надигнах се на пръсти, за да видя лицето на наближаващия ездач.

Хората се бутаха, за да пуснат коня, който подаде дългия си нос между двама мъже най-отпред. Пред изумените погледи на всички - включително и моя, - от коня слезе мършавият Нед Гауън.

Джеф го огледа изумен.

- А вие, сър, сте? - Несъмнено неохотната му вежливост бе породена от сребърните токи на обувките на Нед, както и от кадифеното му палто - работата за главатаря на Макензи се отплащаше добре.

- Казвам се Едуард Гауън, Ваша Светлост - изрече той ясно. - Адвокат.

Мът се прегърби и се поразмърда на табуретката. Дългото му тяло явно вече усещаше напрежението от часовете седене на едно място. Изгледах го втренчено, пожелавайки му да получи херния. Ако щях да изгоря, задето урочасвах хората, нека поне ми се получи веднъж.

- Адвокат ли? - избоботи той. - И какво ви води тук?

Сивата адвокатска перука на Нед Гауън се наклони в извънредно прецизен официален поклон.

- Дошъл съм да предложа услугите си на госпожа Фрейзър, Ваша Светлост - каза той, -изтънчена дама, която със собствените си очи съм виждал да прилага лечебното изкуство с внимание и милосърдие, които не отстъпват на познанията и майсторството й.

Много добре, помислих си. От самото начало започва да движи нещата в наша полза. В другия край на площада Гейли се поусмихна, наполовина възхитено, наполовина подигравателно. Нед Гауън бе необичаен чаровен принц, но точно сега не бях придирчива. Какъвто закрилник дойде - такъв.

С поклон към съдиите и още един, не по-малко церемониален, към мен самата, Нед Гауън изпъна гръб, както му бе привично, вкара палци в гайките на панталона си и се подготви с цялата романтичност на старото си галантно сърце да се бори, използвайки най-силното оръжие на закона - смазващата скука.

Определено бе скучен. Със смъртоносната точност на автоматизирана месомелачка той взимаше под внимание всяко обвинение и го разкъсваше с острието на законите и прецедентите.

Бе благородно представление. Говореше. Говореше. И още - спираше сякаш само за да получи допълнителни въпроси от мъжете на скамейката, но всъщност просто си поемаше дъх за поредния порой от думи.

Дребният възрастен мъж държеше живота ми в ръцете си, а бъдещето ми зависеше изцяло от красноречието му Би трябвало да не пропускам и думичка от пледоарията му Вместо това най-неблагодарно се прозявах, неспособна да покрия уста, и пристъпвах от крак на крак, молейки се да ме изгорят и да се свършва с това мъчение.

Тълпата сякаш се чувстваше по същия начин, а вълненията от сутринта отстъпиха пред отегчението, докато малкият спретнат гласец на господин Гауън не спираше да бае. Хората се разотиваха, сетили се ненадейно за неиздоените си крави и неизметените си подове, уверени, че няма да последва нищо интересно, докато този глас не млъкне.

Когато Нед Гауън най-после приключи с първоначалното изложение, вече се смрачаваше -тантурестият съдия, когото бях нарекла Джеф, обяви, че съдът ще се събере отново на сутринта.

След като известно време се съвещава с Нед Гауън и Джон Макрей, той позволи да ме отведат в странноприемницата, съпроводена от двама едри селяни. Хвърлих поглед през рамо - отвеждаха Гейли в обратната посока. Тя вървеше бавно и отмерено, отказваше да я пришпорват и пренебрегваше обкръжението си.

В тъмната стаичка в пристройката на хана най-сетне премахнаха ремъците от китките ми и донесоха свещ. Пристигна Нед, с бутилка бира и поднос с месо и хляб.

- Имам само няколко минутки с теб, скъпа, и ми струваха скъпо, затова слушай внимателно. - Дребният мъж се приведе съзаклятнически към мен. Очите му бяха ясни и не изглеждаше преуморен, въпреки леко поразместената перука.

- Господин Гауън, така се радвам да ви видя - рекох искрено.

- Да, да, скъпа, но сега нямаме време. - Потупа ръката ми благосклонно, но и забързано.

- Успях да ги убедя да разгледат случая ти отделно от този на вещ... на госпожа Дънкан. Това може да ни е от помощ. Явно не са имали намерение да арестуват и теб, а си била затворена само защото си била при нея.

- И все пак - продължи той - има опасност за теб, няма да го крия. Настроенията в селото не са много ласкави. Какво те е прихванало - попита необичайно разгорещен, - та да докоснеш онова дете? - Отворих уста, но той махна с ръка. - Няма значение. Трябва да използваме факта, че си англичанка, но не защото това те прави странна, а защото те прави невежа, и да си спечелим възможно повече време. То работи в наша полза, защото най-зловещите от тези процедури се случват насред истерия, когато доказателствата биват пренебрегнати в името на това да се утоли кръвожадността на тълпата.

Кръвожадност. Точно тази емоция бях видяла по лицата в тълпата. Тук-таме се мяркаше съмнение или съчувствие, но да застанеш срещу разяреното множество се иска силен характер, а в Крейнсмюир липсваха такива. Не, поправих се. Имаше един - този дребен единбургски адвокат, корав като пословичния стар ботуш, на който така приличаше.

- Колкото повече протакаме - каза той благоразумно, - толкова по-малко склонни ще са останалите да действат прибързано. Така че - и той постави длани на коленете си - твоята роля утре е да мълчиш. Ще говоря само аз и дано, в името на Бога, това да е достатъчно.

- Струва ми се добра идея - казах и уморено опитах да се усмихна. Погледнах към входната врата на хана, откъдето се чуваха силни гласове. Господин Гауън забеляза и кимна.

- Да. След малко те оставям. Ще преспиш тук.

Той се огледа със съмнение. Помещението се използваше най-вече за съхранение на излишни предмети и запаси, беше студено и тъмно, но и многократно по-добро в сравнение с онази дупка.

Вратата се отвори и от мрака се оформи силуетът на ханджията, който се взираше в нас на бледата трепкаща светлина на свещта. Господин Гауън стана, но го хванах за ръкава. Исках да узная нещо.

- Господин Гауън... Колъм ли ви изпрати?

Той се поколеба, но въпреки професията си оставаше безупречно честен.

- Не. - Той се смути и добави: - Дойдох... сам.

Нахлузи шапката на главата си и се обърна към вратата с едно бързо „Лека вечер“, преди да се скрие сред тълпата в претъпкания хан.

Не се бяха готвили за отсядането ми, имаше само малка стомна вино и хляб - този път чист, - върху една от бъчвите, а на земята бе сгънато старо одеяло.

Увих се в него и седнах на една от по-малките каци, за да ям и да помисля.

Значи не го беше изпратил Колъм. Дали изобщо знаеше, че господин Гауън смята да идва? Сигурно беше забранил на когото и да било да слиза в селото, за да не се замесва в лова на вещици. Човек можеше да усети с кожата си вълните на страх и истерия в селото - усещах ги отвъд стените на нищожното си убежище.

В главното помещение на хана избухна някакъв шум и ме разсея. Може би просто отлагахме неизбежното. Но на ръба на смъртта бях благодарна дори за един час повече живот. Увих се в одеялото, дръпнах го над главата си, за да не чувам звуците от хана, и се помъчих да не чувствам нищо друго, освен благодарност.

След извънредно неспокойна нощ ме събудиха по зазоряване и отново ме отведоха на площада, макар съдиите да пристигнаха едва час след това.

Спретнати и добре хапнали, те се заеха за работа. Джеф се обърна към Джон Макрей, който се бе върнал на мястото си зад обвинените.

- Неспособни сме да преценим вината по силата на досега изложените доказателства.

Новосъбралата се тълпа избухна в негодувание - явно сами бяха стигнали до присъда, но

Мът ги укроти с очи като свредели, които насочи право към младежите най-отпред. Те млъкнаха като кучета, полети с ледена вода. Редът бе възстановен и той обърна ъгловатото си лице към тъмничаря.

- Проводете затворниците към езерото, ако обичате.

Тълпата отново се разшумя, този път от доволно очакване, и най-лошите ми подозрения се потвърдиха. Джон Макрей хвана под ръка мен и Гейли, но получи и много помощ Освирепели пръсти сграбчваха роклята ми, щипеха ме и ме бутаха. Някакъв идиот бе донесъл барабан и сега удряше по него. Тълпата напяваше нещо като химн в ритъма, но не разбирах думите насред подвикванията. Не исках и да знам.

Върволицата се понесе по една ливада, надолу към брега на езерото, където се намираше малък дървен кей. Стигнахме до края му, където вече ни чакаха двамата съдии. Джеф се обърна към тълпата по брега.

- Извадете въжетата! - Последва нов шум от тълпата, а хората се споглеждаха очаквателно, докато някой не се появи с две парчета въже. Макрей ги взе и ме приближи неохотно. Погледна към съдиите, което сякаш му даде кураж.

- Бъдете така добра да си свалите обувките, госпожо - нареди ми той.

- Какво по дяв... Защо? - Скръстих ръце.

Той премигна, явно неподготвен за отпора ми, но един от съдиите го изпревари.

- Това е процедурата за водния съд. Обвинената във вещерство ще бъде завързана с две въжета, от левия палец на ръката до десния на крака, и обратно. А след това...

Той хвърли красноречив поглед към водите на езерото. В калта на брега стояха боси двама рибари, навили крачолите на панталоните си, привързани с коноп. Единият ми се ухили и хвърли малък камък към стоманеносивата повърхност. Той подскочи веднъж и потъна.

- Когато влезе във водата - намеси се ниският съдия, - виновната вещица ще се понесе по нея, защото чистота на течността ще отхвърли покварената й особа. Невинната ще потъне.

- Значи имам избор да ме осъдите като вещица или да ме оневините и да ме удавите -сопнах се. - Не, благодаря!

Стиснах лакти, опитвайки се да потисна тръпките, вече постоянна част от плътта ми.

Ниският съдия се наду като уплашена жаба.

- Няма да говориш пред съда без разрешение, жено! Как смееш да отказваш законен разпит?

- Как смея да откажа да ме удавите? Лесно!

Твърде късно зърнах Гейли, която тръскаше диво глава, така че косата й се вееше покрай лицето.

Съдията се обърна към Макрей.

- Съблечи я и я бичувай - каза с равен тон.

През пелената от изумление чух дружно ахване, може би от шок - а всъщност от предвкусване на добро зрелище. Разбрах какво значи омраза. Не тяхната. Моята.

Не си направиха труда да ме върнат на площада. Нямах почти нищо за губене, така че ги затрудних, доколкото можах.

Груби ръце ме заблъскаха напред, дърпайки блузата и корсета ми.

- Пусни ме, скапано говедо! - извиках и изритах грубиянина там, където знаех, че най-много ще го заболи. Той се свлече със стон, но бързо бе скрит от кипящото множество на разкривени от викове лица. Сграбчиха ме за ръцете и ме задърпаха напред, като ме повдигаха над падналите в хаоса хора.

Някой ме удари в стомаха и ми изкара въздуха. Корсетът ми бе станал на парчета, затова не падна и остатъкът от него. Никога не съм страдала от особена свенливост, но полугола сред подигравките на тази тълпа и с потни длани на гърдите ми, се изпълних с омраза и омерзение, каквито дори не бях си представяла.

Джон Макрей върза ръцете ми пред тялото, като остави около метър свободно въже. Имаше достойнството да изглежда засрамен, но не смееше да вдигне поглед и бе ясно, че не мога да очаквам нито помощ, нито пощада - той бе на милостта на тълпата, също както и аз.

Гейли навярно минаваше през същото - зърнах платиненорусата й коса, развята на внезапно появилия се вятър. Макрей прехвърли свободното въже през един клон и ръцете ми се опънаха над главата. Стиснах зъби и яростта си - само с нея можех да се сражавам срещу страха си. Атмосферата беше наситена с бездиханно очакване, сред което току се дочуваше превъзбудена реч или подвикване.

- Давай, Джон! - извика един мъж. - Дай й да разбере!

Джон Макрей, наясно с театралния аспект на професията си, направи пауза, хванал бича на нивото на кръста си, и огледа тълпата. Направи крачка напред и внимателно ме намести с лице към дървото - почти докосвах кората. Отстъпи назад, вдигна бича и замахна.

Шокът бе по-лош от болката. Едва след няколко удара всъщност осъзнах, че тъмничарят се старае да ми спести по-голямата част от наказанието. Но един-два удара бяха достатъчно силни, за да разранят кожата - почувствах рязкото жило на ударите.

Бях стиснала здраво очи, притиснала буза към дървото, опитвах се да си се представям другаде. Внезапно обаче чух нещо, което ме върна веднага.

- Клеър!

Въжето около китките ми се поотпусна достатъчно, за да се извърна рязко с лице към тълпата. Ненадейното ми движение попречи на следващия удар на тъмничаря, който улучи единствено въздуха, изгуби равновесие и си удари главата в един клон. Това имаше много добър ефект върху множеството, което го заля с обиди и подигравки.

Косата ми падаше в очите, залепнала към лицето ми от сълзи, пот и мръсотията от затвора. Тръснах глава и хвърлих поглед настрани. Той потвърди чутото.

Джейми се блъскаше през тълпата с поморавяло от ярост лице и безскрупулно се възползваше от размерите си.

Чувствах се като американският генерал Маколиф при Бастон^5, който току-що е зърнал Трета армия на Патън, дошла да го избави. Въпреки ужасния риск за Гейли, за мен и вече и за Джейми, никога не съм била толкова щастлива да видя някого.

- Мъжът на вещицата! Женихът й! Смрадлив Фрейзър! - Подобни епитети се разнесоха сред останалите обиди към мен и Гейли. - Хванете го и него! Изгорете ги! Всичките ги изгорете!

Истерията на тълпата, временно разсеяна от залитането на Макрей, отново се издигаше до трескави височини. Джейми бе спрял, възпрепятстван от увисналите на ръцете му помощници на тъмничаря. Опита се да стигне до колана си и единият от мъжете го удари силно в стомаха.

Джейми се попреви, но се изправи мигновено и заби лакът в лицето на нападателя си. Освободил едната си ръка, той пренебрегна отчаяните опити на другия мъж да го възпре. Взе нещо от кожената си торба и го хвърли, като извика:

- Клеър! Не мърдай!

Няма и накъде, помислих си замаяно. Видях пред лицето си размазано петно и понечих да се отдръпна, но спрях тъкмо навреме. Размазаното петно се спусна над мен, изтрака и ме удари в ухото, а черните мъниста на броеницата почти се нанизаха на врата ми. Или не съвсем - висеше накриво, закачена наполовина на врата ми и наполовина на дясното ми ухо.

Тръснах глава с насълзени от удара очи и огърлицата се намести на врата ми, а разпятието се люшна между голите ми гърди.

Лицата от предния ред се взираха в мен със смесица от ужас и озадаченост. Ненадейната тишина подейства и на тези зад тях и ревът постепенно утихна. Гласът на Джейми обикновено не бе висок дори когато се гневеше, но сега отекна в тишината - силен и рязък.

- Свалете я!

Тези край мен се бяха отдалечили, а тълпата се раздели пред него. Тъмничарят го гледаше зяпнал и вцепенен.

- Казах, свали я! Веднага!

Тъмничарят най-после се отърси от апокалиптичното видение на червенокосата смърт пред него, размърда се и потърси камата на колана си. Прерязаното въже се раздели рязко и ръцете ми се отпуснаха безсилно. Боляха ме от напрежението. Препънах се и щях да падна, но силна, позната длан ме сграбчи за лакътя и ме вдигна на крака. След това лицето ми срещна гърдите на Джейми и нищо друго не ме интересуваше.

Може би съм загубила съзнание или просто така ми се струваше от огромното облекчение. Ръката на Джейми ме придържаше през кръста, а наметката му бе върху раменете ми и най-сетне нещо ме скриваше от погледите на селяните. Глъчта отново се надигаше, но не бе налудничавата кръвожадна радост от преди.

Гласът на Мът - или може би Джеф? - се чуваше насред объркването.

- Кой си ти? Как смееш да се месиш в този съд?

По-скоро усетих, отколкото видях как тълпата се бута напред. Джейми бе едър и въоръжен, но сам. Свих се в него под гънките на наметката му Дясната му ръка ме притисна по-здраво, а лявата посегна към ножницата. Сребристосиньото острие просъска заплашително и остана извадено наполовина, а хората най-отпред рязко спряха.

Съдиите бяха от друг сой. Иззад гърба на Джейми виждах, че Джеф го гледа свирепо. Мът изглеждаше по-скоро объркан, отколкото раздразнен.

- Смееш да извадиш оръжие срещу Божията справедливост? - сопна се тантурестият съдия.

Джейми извади целия меч и заби бляскавата стомана в земята. Дръжката трептеше от силата на движението.

- Вадя го в защита на тази жена и на истината - каза той. - Ако някой понечи да сложи ръка върху кое да е от двете, ще отговаря пред мен, а след това пред Бог, в този ред.

Съдията премигна, сякаш неспособен да повярва на ушите си, след което отново се впусна в атака.

- Нямате място сред този съд, сър! Искам незабавно да предадете затворничката. Със собственото ви поведение ще се разправим скоро!

Джейми огледа хладно съдиите. Под бузата ми сърцето му биеше яростно, но ръцете му бяха непоклатими - едната върху дръжката на меча, другата върху камата в колана.

- Колкото до това, сър, врекох се пред Божи олтар да защитавам тази жена. Ако ми казвате, че смятате собствения си авторитет над този на Всевишния, нека отбележа, че не споделям мнението ви, сър.

Последвалото мълчание се наруши, когато някой се изхили смутено, последван от неколцина други. Симпатията на тълпата определено не бе на наша страна, но инерцията, повлякла ни към катастрофалния изход, за момента бе овладяна.

Джейми постави длан на рамото ми и ме обърна. Не можех да понеса лицата в множеството, но знаех, че трябва да се обърна към тях. Вирнах брадичка, доколкото можах, а очите ми се съсредоточиха оттатък хората, в малка лодка насред езерото. Взирах се в нея, докато не ми се насълзиха очите.

Джейми завъртя наметката върху мен, като я смъкна колкото да се виждат раменете и вратът ми. Докосна черната броеница и я залюля леко.

- Този камък изгаря плътта на вещиците, нали? - попита той съдиите. - Още повече -кръстът на Исус. Но вижте.

Подхвана мънистата с показалец и вдигна разпятието. Кожата ми не бе наранена, само мръсна от пленничеството. Тълпата ахна и се разшумя.

Кураж, стоманено самообладание и инстинкт към показността. Колъм Макензи с право се тревожеше от амбициите на Джейми. И предвид боязънта му от това, че мога да разкрия кой е бащата на Хамиш, или поне да посея съмнение, бе разбираемо и защо беше сторил това на мен. Разбираемо, но непростимо.

Настроението на тълпата бе крайно несигурно. Кръвожадността се разсейваше, но все още можеше да ни залее, ако получеше тласък. Мът и Джеф се спогледаха нерешително - сепнати от последния развой, за момента бяха изгубили контрол над ситуацията.

Гейлис Дънкан излезе от окопа и право в огъня. Нямам представа дали тогава все още е имало шанс за нея. Във всеки случай тя преметна предизвикателно коса през рамо и се прости с живота си.

- Тази жена не е вещица - рече простичко. - Но аз съм.

Показното на Джейми, колкото и да бе добро, не можеше да се мери с това. Последвалият рев удави напълно гласовете на съдиите, които се мъчеха да задават въпроси.

По нищо не личеше какво мисли, както винаги - челото й бе ясно и гладко, а големите зелени очи сияеха сякаш развеселено. Стоеше с дрипите си, изпънала гръб, омазана с мръсотия, вперила поглед надолу към обвинителите си. Когато хората се поукротиха, тя заговори, като не благоволи да повиши тон и така накара всички да млъкнат, за да я чуват.

- Аз, Гейлис Дънкан, признавам, че съм вещица и булка на Сатаната. - Последваха нови викове и тя изчака със съвършено търпение да спрат. - Подучена от своя Властелин, убих с вещерство своя съпруг Артър Дънкан.

Стрелна ме косо с поглед и се поусмихна. След това очите й се извиха към жената с жълтата забрадка, но не промениха изражението си.

- От злоба направих магия на подмененото дете, та да умре и човешкото дете да остане с феите.

Тя се завъртя и ме посочи.

- Възползвах се от невежата Клеър Фрейзър и я използвах за целите си. Но тя нито участваше, нито дори знаеше какво правя, нито пък служи на моя Властелин.

Тълпата отново мърмореше, хората се бутаха, за да погледнат по-отблизо. Тя протегна ръце към тях с дланите навън.

- Назад! - Ясният й глас изплющя като камшик, с приблизително същия ефект. Тя отметна глава към небето и застина, сякаш слушаше.

- Чуйте! - провикна се. - Чуйте вятъра, що го предшества! Страхувайте се, люде на Крейнсмюир! Властелинът ми иде на крилете на вятъра!

Сведе глава и изпищя високо и страховито, победоносно. Очите й не мигаха и не трепваха, като в транс.

Вятърът наистина се усилваше - откъм далечния край на езерото по небето препускаха буреносни облаци. Хората се заоглеждаха неспокойно. Неколцина се отделиха от краищата на тълпата и избягаха.

Гейли започна да се върти - косата й се ветрееше бясно, ръката й бе изпъната нагоре като на балерина. Наблюдавах я стъписана.

Косата й криеше лицето. При последното завъртане обаче тя я отметна, така че ясно видях изражението й. Маската на транса бе изчезнала, а устата й оформи една-едничка дума. След това Гейли отново се обърна към тълпата и продължи да крещи.

Думата беше „Бягайте!“

Ненадейно спря да се върти и с вид на диво тържество сграбчи остатъците от корсета си и го скъса отпред. Достатъчно, за да покаже на всички тайната, която бях научила, свита до нея в дните ни на пленничество - тайната, която Артър Дънкан бе научил часове преди смъртта си. Парчетата плат изпопадаха, откривайки шестмесечната й бременност.

Бях напълно неспособна да помръдна, но Джейми не се колеба. Сграбчи ме с една ръка, стиснал меча с другата, и се хвърли в тълпата, разблъсквайки хората с лакти, колене и дръжката на оръжието, за да се добере до ръба на езерото. Свирна пронизително през зъби.

Прехласнати по зрелището под дъба, отначало малцина осъзнаха какво се случва. След това, когато завикаха и започнаха да посягат към нас, по коравата пръст над брега отекнаха копита.

Донас не харесваше хората и много искаше да го покаже. Ухапа първата ръка, понечила да хване сбруите му, и мъжът падна назад с викове и окървавена ръка. Конят се изправи на задните си крака, изцвили и размаха копита във въздуха. Неколцината насочили се към него смелчаци внезапно изгубиха интерес.

Джейми ме метна на седлото като торба със зърно и се качи с плавно движение. Разчисти път със свирепи махове на меча си и обърна Донас през тълпата. Хората се втурнаха да се спасяват от яростните атаки на зъби, копита и острие, а ние успяхме да наберем скорост и да оставим зад себе си езерото, селото и Леох. От удара в седлото нямах дъх, за да говоря, за да крещя.

Защото не се бях вцепенила от издутия корем на Гейли, а от нещо друго, което ме смрази до мозъка на костите. Докато тя се въртеше, изпънала ръце, видях това, което и тя бе видяла, когато ме съблякоха. Белег на едната й ръка. В тази епоха бе знак на вещица, на маг, а всъщност бе болезнено обикновен белег от ваксинация срещу едра шарка.

Дъжд трополеше по водата и облекчаваше болката от подутото ми лице и претритите китки. Загребах шепа вода от потока и пих бавно и с благодарност.

Джейми изчезна за няколко минути и се върна с тъмнозелени сплеснати листа. Бе сдъвкал няколко и изплю кашата в дланта си. Натъпка още листа в устата си и ме обърна с гръб към себе си. Разтърка внимателно гърба ми със сдъвканите листа и щипещата болка значително намаля.

- Какво е това? - попитах в опит да си върна самообладанието. Още треперех и подсмърчах, но сълзите от безпомощност вече пресъхваха.

- Пореч - отвърна той приглушено заради листата в устата си. Изплю и тях и ги наложи на гърба ми. - Не само ти знаеш природни цярове, сасенак.

- Какво е... какво е на вкус? - попитах, преглъщайки с мъка риданията.

- Отвратително - отвърна той лаконично. Привърши и леко постави наметката си върху раменете ми.

- Няма... - Той се поколеба, но продължи: - Прорезите не са дълбоки и няма да... останат. -Говореше смутено и малко рязко, но ме докосваше изключително внимателно и отново се разплаках.

- Съжалявам - измърморих, докато бършех нос с крайче на наметката. - Не знам какво ми става. Не знам защо не мога да спра да плача.

Той сви рамене.

- Предполагам, че досега никой не се е опитвал да те нарани нарочно, сасенак. Сега си стресната не само от болката, но и от това.

Той повдигна леко наметката върху гърба ми.

- И аз бях така, моме - каза без особена емоция. - После повърнах и плаках, докато ме почистваха. След това треперих.

Избърса лицето ми внимателно и сложи ръка под брадичката ми, за да повдигне лицето ми към своето.

- А когато спрях да треперя, сасенак - каза тихо той, - благодарих на Бог за болката, защото значеше, че съм още жив. - Пусна ме и ми кимна. - Когато стигнеш до този етап, кажи ми. Имам какво още да ти споделя.

Изправи се и стигна до брега на поточето, за да измие окървавената кърпичка в студена вода.

- Какво те върна? - попитах, когато отново дойде при мен. Успях да спра да плача, но още треперех и се сгуших по-плътно в наметката.

- Алек Макмеън - каза той с усмивка. - Казах му да те наблюдава, докато ме няма. Когато селяните отвлекли теб и госпожа Дънкан, той яздил цяла нощ и цял ден, за да ме открие. След това и аз яздих така, сякаш дяволът ме гонеше. Боже, какъв кон!

Той вдигна глава към склона и изгледа Донас, вързан за дърво в горния край на брега -гърбът му лъщеше като кована мед.

- Ще трябва да го преместя - рече Джейми замислено. - Съмнявам се, че някой ще ме последва, но не сме чак толкова далеч от Крейнсмюир. Можеш ли да ходиш?

Последвах го по стръмния хълм с големи затруднения - под краката ми се претъркулваха малки камъчета и папрати, а бодливи храсти се залавяха за дрехата ми. До върха на склона имаше малък лес от елши, толкова близо една до друга, че по-ниските клонове се сплитаха и оформяха зелен покрив над папратите по земята. Джейми повдигна клоните достатъчно, за да се промъкна там, след това внимателно върна избутаните клони и папрати по местата им. Отстъпи назад и огледа преценяващо скривалището, като кимаше доволно.

- Да, така става. Тук никой няма да те открие. - Понечи да тръгне към Донас, но се обърна към мен. - Опитай да поспиш, ако можеш, и не се тревожи, ако не се върна бързо. Ще половувам. Нямаме храна, а не искам да привличам внимание, като се отбивам до някоя колиба. Скрий се с карето и се увери, че покрива дрехата ти - бялото личи отдалеч.

Храната ми се струваше нещо излишно - имах чувството, че никога повече няма да ям. Но сънят бе друго. Гърбът и ръцете още ме боляха, китките ми още пареха от въжето и цялата бях охлузена и насинена - само че изтощена от страх, болка и изтощение, заспах почти незабавно, а острият аромат на папратите ме обгръщаше като тамян.

Събудих се, когато някой ме сграбчи за глезена. Сепнах се и се надигнах рязко, като забих глава в гъвкавите клони отгоре. Върху ми се посипаха листа и съчки и аз размахах диво ръце, опитвайки се да освободя косата си от тях. Издраскана, чорлава и раздразнена, се измъкнах от прикритието, а развеселеният Джейми клечеше наблизо и ме гледаше. Бе почти по залез -слънцето бе вече наполовина скрито зад ручея и скалистата урва тънеше в сенки. От скалите край водата се носеше миризмата на печено, както и димът от малък огън. На шишове от заострени зелени клонки бяха набучени два заека.

Джейми ми подаде ръка, за да ми помогне да сляза по склона. Надменно отказах и поех надолу сама, като се препънах само веднъж в крайчеца на наметката. Гаденето вече бе изчезнало и нападнах яростно месото.

- След като хапнем, ще се качим в гората, сасенак - каза Джейми и откъсна един крак. - Не искам да спим край водата. Няма да мога да чуя нищо през ромоленето.

Не разговаряхме особено много. Ужасът от сутринта и мисълта какво сме оставили зад себе си ни потискаха. Освен това аз скърбях дълбоко. Не само се бях простила с възможността да науча повече за това защо и как съм се озовала тук, но бях изгубила и приятел. Единствения ми приятел. Твърде често се усъмнявах в мотивите на Гейли, но не се съмнявах, че тази сутрин тя бе спасила живота ми. Знаеше, че е обречена, и бе дала всичко от себе си, за да имам възможност да избягам. Огънят, почти невидим на светло, сияеше все по-ярко, колкото повече мракът обземаше всичко край нас. Вгледах се в пламъците и погледът ми попадна върху препечената кожа и кафявите кости на зайците. От един строшен кокал в огъня капна кръв, просъска и се изпари в нищото. Месото рязко заседна в гърлото ми. Оставих бързо къса заешко и се извърнах да повърна.

Не говорихме много, докато излизахме от урвата. Намерихме си удобно място в края на една горска поляна. Край нас се издигаха вълнообразни хълмове, но Джейми беше подбрал по-височина с добра гледка от пътя към селото. Косите лъчи на залеза за миг усилиха цветовете край нас, които грейнаха като светлина в скъпоценен камък - ярки смарагди в долчинките, красив помръкнал аметист сред пирена, горящия рубин на кучешкото грозде по върховете на хълмовете. Спомних си, че кучешкото грозде прогонвало вещиците. Далеч пред нас контурите на замъка Леох личаха слабо в полите на Бен Аден. Бързо се скриха, когато светлината отмря.

Джейми стъкна огън на едно закътано местенце и седна до него. Дъждът бе преминал в лек ръмеж, който изпълваше въздуха с капчици. Полепваха по миглите ми и рисуваха дъги пред погледа ми, щом се вгледах в пламъците.

Той също дълго се взира в огъня. Накрая вдигна глава към мен, обхванал коленете си с длани.

- Преди ти бях казал, че няма да питам за неща, които не искаш да ми кажеш сама. И сега не бих, но трябва да знам. В името на твоята и моята безопасност. - Поколеба се. - Клеър, ако досега си била честна с мен, нека е тъй и сега. Вещица ли си?

Зяпнах.

- Вещица? Не... Не може да ме питаш сериозно!

Бях решила, че се шегува, но уви. Сграбчи ме за раменете и ме стисна здраво, втренчен в очите ми, сякаш можеше да изтръгне отговор със силата на волята си.

- Трябва да попитам, Клеър! А ти трябва да ми кажеш!

- А ако бях? - попитах с пресъхнала уста. - Ако вярваше, че съм вещица? Все така ли щеше да ме защитиш?

- Бих застанал до теб на кладата! - почти изрева той. - И после в Ада и отвъд, ако се наложи. Но нека Бог има милост над моята и твоята душа, кажи ми истината!

Напрежението ме победи. Откъснах се от хватката му и изтичах в другия край на поляната - не можех да търпя откритото пространство. Вкопчих се в едно дърво - прегърнах го, впих нокти в него, притиснах лице и се предадох на истеричен смях.

Лицето на Джейми, бяло и застинало в шок, се подаде иззад дървото. Смътно осъзнах, че сигурно звуча извънредно вещерски и направих огромно усилие, за да спра. Запъхтяна се втренчих в него.

- Да - рекох и заотстъпвах, като току се изсмивах неудържимо. - Да, вещица съм! За вас не може да не съм. Никога не съм имала едра шарка, но мога да премина през стая, тъпкана с умиращи, и да не я прихвана. Мога да се грижа за болните, да дишам въздуха им, да докосвам телата им и болестта няма да докосне мен. Нито холерата, нито тетанус, нито дифтерит. И вие си мислите, че е магия, защото никога не сте чували за такова нещо като ваксина, а няма как иначе да ви го обясня.

- Нещата, които знам... - Спрях да отстъпвам и застанах неподвижно, като дишах тежко и се мъчех да се овладея. - Знам всичко за Джон Рандал, защото ми казаха всичко за него. Знам кога е роден, кога ще умре, знам какво е сторил и какво ще направи, знам за Сандрингам, защото... защото Франк ми каза. Той знае за Рандал, защото... о, Боже!

Отново ми се догади и затворих очи, за да спрат да се въртят звездите над мен.

- А Колъм... мисли, че съм вещица, защото знам, че Хамиш не е негов. Знам... че не може да има деца. Но той си мисли, че знам кой точно е бащата... отначало реших, че си ти, но след това разбрах, че няма как и...

Пелтечех, бранех се срещу световъртежа със звука на собствения си глас.

- Всичко, което съм ти казвала за себе си, е вярно. - Кимах истерично, сякаш за да уверя и самата себе си. - Всичко. Нямам семейство, нямам история. Още не съм се случила. Знаеш ли кога съм родена? - Вдигнах глава. Знаех, че косата ми стърчи във всички посоки, а очите ми блуждаят, но не ме интересуваше. - На двайсети октомври, в лето Господне 1918-о. Чуваш ли? Чуваш ли? - Той само премигваше и не помръдваше, сякаш не бе чул и думичка. - Казах, хиляда деветстотин и осемнайсета! След почти двеста години! Чуваш ли?

Вече виках и той кимна бавно.

- Чувам - рече тихо.

- Да, чуваш! - избухнах. - И мислиш, че съм ненормална. Нали? Признай си! Това си мислиш Трябва да мислиш така, защото няма как да си ме обясниш. Не можеш да повярваш, не можеш дори да посмееш да допуснеш.. О, Джейми... - Губех контрол над изражението си. Цялото това време криех истината, абсолютно убедена, че няма как да я споделя никому, и сега осъзнавах, че мога да кажа на Джейми, на възлюбения си съпруг, когото обичах над всички и всичко друго, и той не искаше... не можеше да ми повярва.

- Скалите. Хълма на феите. Каменният кръг. Камъните на Мерлин. Оттам дойдох. - Давех се, ридаех и речта ми започна да губи смисъл. - Имало едно време, но всъщност винаги са двеста години. В приказките са винаги двеста години... но в приказките хората винаги се връщат. Аз не можах.

Извърнах се, олюлях се и опитах да намеря опора. Седнах прегърбена на скалата и оброних глава. В гората бе много тихо. Тишината продължи толкова дълго, че малките нощни птички си върнаха куража и отново се заеха да писукат, докато гонеха последните летни насекоми.

Накрая вдигнах очи - бях решила, че просто е станал и ме е оставил, смазан от думите ми. Но още седеше пред мен, стиснал колене, свел глава, сякаш замислен.

Косъмчетата по ръцете му бяха щръкнали като медни жички, като тези по врата на уплашено куче. Боеше се от мен.

- Джейми - промълвих и усетих как сърцето ми се къса от пълна самота. - О, Джейми.

Седнах на земята и се свих на топка, за да обхвана с плътта си сърцевината на болката си.

Вече нищо нямаше значение и се разридах безнадеждно.

Усетих дланите му върху раменете си и той ме надигна, за да видя лицето му През пелената от сълзи зърнах изражението му - бойното му изражение, борба, преминала точката на върховно усилие и превърнала се в покой и убеденост.

- Вярвам ти - рече твърдо. - Все още не разбирам съвсем, но ти вярвам, Клеър. Вярвам ти! Чуй ме! Между нас има само истина и каквото и да ми кажеш, ще повярвам.

Пораздруса ме леко и продължи:

- Няма значение какво е. Казала си ми. Засега стига. Не мърдай, мо дюин. Положи глава тук и спи. По-късно ще ми кажеш останалото. Ще ти повярвам.

Още плачех и не разбирах какво ми говори. Задърпах се, но той ме сгуши по-плътно в себе си и постави главата ми върху гънките на наметката си, като непрестанно повтаряше:

- Вярвам ти, вярвам ти.

Накрая, от чисто изтощение, се успокоих достатъчно, за да го погледна и да кажа:

- Но не може да ми вярваш.

Той ми се усмихна. Устните му трепереха леко, но се усмихна.

- Няма ти да ми казваш какво не мога, сасенак. - Направи пауза. - На колко си години? Никога не съм те питал.

Въпросът прозвуча толкова безумно, че ми трябваше минута да се сетя.

- На двайсет и седем... или двайсет и осем. - Това сякаш го сепна. На двайсет и осем жените от тази епоха бяха почти на средна възраст.

- О... - Той си пое дълбоко дъх. - Мислех, че си колкото мен или по-млада.

За миг не помръдна, но после отново ме погледна и каза:

- Честит рожден ден, сасенак.

Няколко секунди само го гледах глуповато.

- Какво?

- Честит рожден ден. Днес е двайсети октомври.

- Така ли? Изгубила съм представа... - смотолевих. Отново треперех, от студ, от шок, от тирадата си. Джейми ме придърпа към себе си и приглади косата ми, подпря главата ми на гърдите си. Отново се разплаках, но от облекчение. В това състояние на ума бе логично да реша, че щом е научил истинската ми възраст и още ме иска, всичко ще е наред.

Джейми ме вдигна и ме отнесе до огъня, където бе поставил седлото си. Приседна и се облегна на него, като още ме държеше в скута си.

Дълго след това продума:

- Така. Разкажи ми.

Разказах му всичко, на пресекулки, но свързано. Изтощението притъпяваше всичко у мен, но все пак се чувствах удовлетворена, като заек, надбягал лисица, и открил временен подслон под някой дънер.

Не е пълна сигурност, но поне е някакъв отдих. Казах му и за Франк.

- Франк - рече Джейми тихо. - Значи все пак не е мъртъв.

- Още не е роден. - Отново се надигна малка вълна истерия, но съумях да я овладея. - Нито пък аз.

Успях да си възвърна самообладанието с помощта на Джейми, който ме галеше и потупваше леко, докато мълвеше успокоителни слова на келтски.

- Когато те спасих от Рандал при форт Уилям - каза внезапно, - си се опитвала да се върнеш. При камъните. И... при Франк. Затова не ме дочака в горичката.

- Да.

- А аз те набих след това. - Едва го издума с пропит от съжаление глас.

- Нямаше как да знаеш. Нямаше как да ти кажа. - Много ми се спеше.

- Да, нямало е как. - Той придърпа наметката, така че да ме покрива по-добре, и я втъкна внимателно под раменете ми. - Поспи сега, мо дюин. Никой няма да те нарани, тук съм.

Свих се в рамото му и позволих на преумореното си съзнание да потъне в забвение. Насилих се да изплувам само за да попитам:

- Наистина ли ми вярваш, Джейми?

Той въздъхна и ми се усмихна горчиво.

- Да, вярвам ти, сасенак. Но щеше да е много по-лесно, ако просто беше вещица.

Заспах дълбоко и се събудих схваната и с ужасно главоболие. Джейми пазеше в кожената си торба малко овес и ме накара да ям драмах - овес със студена вода. Едва го преглъщах, но хапнах малко.

Обгрижваше ме бавно и внимателно, но почти не говореше. След закуска бързо събра всичко от малкия бивак и оседла Донас.

Още вцепенена и телом, и духом, дори не попитах къде отиваме. Стигаше ми, седнала зад него, да подпра лице на широкия му гръб и да се оставя движенията на коня да ме унесат.

Слязохме от склоновете покрай езерото Мадох, през хладната утрин, към ръба на сивата вода, равна като тава. Диви патици полетяха в нестройни ята от тръстиките и закръжаха над мочурищата, като крякаха силно, за да събудят успалите се под тях живи твари. Подмина ни и добре подреден клин от гъски, които надаваха сърцераздирателния си зов.

Сивата мъгла се вдигна по обед на втория ден и ливадите с прещип и метличина се озариха от слабо слънце. На няколко километра от езерото излязохме на тесен път и свихме на северозапад. Отново се заизкачвахме към ниските хълмчета, които се превърнаха в скалисти чукари. Оттук минаваха малцина, а ние благоразумно се скривахме сред храстите, чуехме ли тропот на копита.

Растителността премина в борови гори. Дишах дълбоко свежия смолист аромат, макар привечер да стана много хладно. Спряхме на малка полянка, далеч от пътя. Събрахме на едно място борови иглички и одеяла и се сгушихме за топлина, покрити с едно от одеялата и наметката на Джейми.

Малко по-късно той ме събуди и прави любов с мен, бавно и внимателно, без да говори. Наблюдавах блещукащите звезди през плетеницата черни клони и заспах отново с приятната му тежест върху себе си.

На сутринта Джейми изглеждаше по-весел, или поне по-спокоен, сякаш бе стигнал до трудно решение. Обеща ми горещ чай за вечерта, което не бе особена утеха в ледения студ. Сънливо го последвах към пътя, като отупах от роклята си борови иглички и паячета. С напредването на деня тясната пътека почти се скри сред гъсти туфи власатка и продължаваше на зигзаг покрай по-големите скали.

Дотогава не обръщах особено внимание на обкръжението си, докато сънливо се наслаждавах на растящата топлина на слънцето, но погледът ми ненадейно попадна върху познато скално образувание и ме изтръгна от апатията. Знаех къде сме. И защо.

- Джейми!

Той се обърна.

- Не знаеше ли?

- Че идваме тук? Не, разбира се. - Започна да ми става лошо. Краиг на Дун не бе на повече от километър-два - виждах гърбицата му през остатъците от сутрешната мъгла.

Преглътнах с мъка. От шест месеца се опитвах да стигна дотук. Сега исках да съм другаде. Каменният кръг на върха на хълма не се виждаше от основата му, но сякаш излъчваше небясним ужас, който се пресягаше към мен.

Далеч преди върха теренът стана твърде неудобен за Донас. Слязохме и го вързахме за един недорасъл бор. Продължихме пеша.

Пъхтях и се потях, докато стигнем до гранитния ръб на върха - Джейми не показваше с нищо, че се е уморил, само вратът му леко се бе зачервил. Тук над боровете бе тихо, но вятърът настойчиво се промъкваше в скалните цепнатини. Покрай нас се стрелкаха лястовици, издигаха се рязко на някое въздушно течение, подгонили насекомите, и пикираха като бомбардировачи.

Джейми ме хвана за ръка и ме издърпа на последното естествено стъпало преди каменната площадка. Не ме пусна, а ме приближи към себе си и се взря в мен, сякаш запаметяваше чертите ми.

- Защо? - започнах задъхана.

- Това е мястото ти - каза пресипнало той. - Нали?

- Да. - Загледах като в унес каменния кръг. - Изглежда същият.

Джейми ме последва до кръга. Хвана ме под ръка и отидохме до раздвоената скала.

- Тази ли е? - попита.

- Да. - Опитах да се отдръпна. - Внимателно! Не го доближавай!

Той гледаше ту мен, ту скалата с очевидно недоверие. Може би с право. Внезапно се усъмних в истинността на собствената си история.

- Аз... не знам нищо за него. Може би това, каквото и да е... се е затворило зад мен. Може би работи само в определени дни. Първият път беше около майския фестивал.

Джейми хвърли поглед през рамо на слънцето, блед диск зад дебел слой облаци.

- Сега е почти Вси светии - каза. - Подходящо, нали? - Потрепери неволно, въпреки шегата. - Когато... си дошла, какво си правила?

Опитах се да си спомня. Обля ме ледена тръпка и скръстих ръце под мишниците си.

- Обикалях кръга, разглеждах разни неща. Просто напосоки, нямаше никаква мисъл и цел. След това стигнах до раздвоената скала и дочух жужене, като от пчели...

Все още се чуваше. Почти отскочих назад, сякаш бях чула змия.

- И тогава? - Свистенето се загнездваше в главата ми, но гласът му бе по-остър от него.

- Поставих длан на скалата.

- Ами направи го. - Побутна ме напред и когато не реагирах, хвана китката ми и опря ръката ми на кафяво-сивата повърхност.

Хаосът ме сграбчи.

Слънцето спря да се върти бясно пред погледа ми, а свистенето, извисило се до писък, заглъхна. Замени го друг звук, Джейми, който ме викаше по име.

Чувствах се твърде слаба, за да стана или да отворя очи, но махнах немощно с ръка, за да му покажа, че съм жива.

- Добре съм - промълвих.

- Добре ли си? О, Боже, Клеър! - Притисна ме към гърдите си. - Исусе! Помислих, че си умряла. Започна... започна да... да чезнеш някак. Имаше най-ужасяващото изражение, сякаш си се уплашила наистина до смърт. Издърпах те от камъка. Спрях те, не биваше... съжалявам, моме.

Открехнах клепачи досатъчно, за да видя лицето му над себе си, разкривено от шок и страх.

- Всичко е наред. - Още говорех с мъка, дезориентирана и изчерпана, но си връщах присъствие на духа. Опитах да се усмихна, но устата ми сякаш само трепна леко.

- Поне... знаем... че още работи.

- О, Боже! Да, да... работи.

Погледът му към камъка преливаше от страх и омраза.

Отдръпна се, колкото да намокри кърпичката си от една дъждовна локва в каменна вдлъбнатина наблизо. Намокри лицето ми, като не спираше да мърмори успокояващо и да ми се извинява. Успях да си върна достатъчно сили, за да се понадигна.

- До самия край не ми вярваше, нали? - Макар и смачкана, се чувствах и донякъде отмъстена. - Е, вярно е.

- Да, вярно е. - Той седна до мен и няколко минути не откъсна поглед от камъка. Междувременно обтривах лице с мокрия плат и още не смеех да правя резки движения. Внезапно Джейми скочи на крака, отиде до скалата и я плесна с ръка.

Не се случи абслютно нищо и след минута той отпусна рамене и се върна при мен.

- Може би работи само при жени - казах, опитвайки се да мисля. - В преданията са винаги жени. Или пък съм само аз.

- Е, не съм аз. По-добре да се уверя все пак.

- Джейми! Внимавай! - извиках, но безполезно.

Той се върна при камъка, отново го удари с длан, след това с рамо, мина през процепа, върна се, но за него камъните бяха просто монолит. А аз се разтрепервах дори само от мисълта отново да доближа този портал на лудостта.

И все пак. Когато бях започнала да се предавам на хаоса, мислех за Франк. И го бях усетила, сигурна бях. Някъде в бездната имаше точица светлина и там бе той. Знаех обаче, че има и друга точица светлина, която седеше неподвижна до мен и се взираше в камъка, а по бузите му се стичаше пот въпреки хладния ден.

Накрая се обърна към мен и ме стисна за ръцете. Приближи ги до устните си и целуна всяка церемониално.

- Милейди - каза едва чуто. - Моя... Клеър. Няма смисъл да протакаме. Нека се разделим сега.

Устата ми бе изтръпнала и не можех да продумам, но изражението ми, както обикновено, явно е било лесно за разчитане.

- Клеър - каза той трескаво, - оттатък това... нещо те чака твоето време. Там имаш дом, имаш място. Всичко, с което си свикнала. И... и Франк.

- Да - отвърнах, - и Франк.

Джейми ме хвана за раменете и ме изправи на крака. Пораздруса ме умолително.

- От тази страна няма нищо за теб, моме! Нищо освен насилие и опасности. Върви! -Побутна ме с лице към каменния кръг. Обърнах се към него и на свой ред стиснах ръцете му

- Наистина ли няма нищо за мен тук? - Задържах погледа му, като не му позволих да се извърне.

Той леко се измъкна от ръцете ми, без да ми отвърне, и застана на няколко крачки от мен. Изведнъж се превърна във фигура от друго време на фона на мъгливите поля и хълмове, а животът в лицето му - като че ли игра на скалните сенки, като притиснато върху платно под пластове боя, смътен спомен на художник за отдавна забравени места и страсти, превърнали се в прах.

Взрях се в очите му и през болката и копнежа в тях той отново доби вид на човек от плът и кръв, истински, тук, любовник, съпруг.

Страданието отново се бе изписало по лицето ми и той се поколеба, обърна се на изток и посочи надолу по склона.

- Виждаш ли онова място, зад онези дъбове? Малко по-нататък от тях.

Видях дъбовете и видях какво сочи, полуразрушена колиба на зловещия хълм.

- Ще отида там и ще остана до вечерта. За да се уверя... да се уверя, че си преминала.

Погледна ме, но не понечи да ме докосне. Затвори очи, сякаш не можеше да понесе да ме вижда повече.

- Сбогом - рече и се обърна.

Известно време го изпровождах с поглед, вцепенена, но после се сетих нещо. Трябваше да му го кажа. Извиках го.

- Джейми!

Той спря, свел глава. След миг се обърна и лицето му беше пребледняло, изопнато, а устните му бяха почти посинели.

- Да?

- Трябва да ти кажа... да ти кажа нещо, преди да си тръгна.

Той затвори очи, стори ми се, че се олюля, но може би просто вятърът подръпваше поличката му.

- Няма нужда. Не. Хайде, върви, моме. Не бива да се бавиш още. Върви.

Ала не можа да се обърне, преди да го стисна за ръкава.

- Джейми! Чуй ме! Трябва!

Той поклати глава безсилно и вдигна ръка, може би за да ме избута от себе си.

- Клеър... не. Не мога.

Вятърът навлажняваше очите му.

- За въстанието става въпрос. - Тръснах ръката му. - Джейми, слушай. Принц Чарли... армията му. Колъм е прав! Чуваш ли ме, Джейми? Колъм е прав, не Дугал.

- А? Какво искаш да кажеш? - Бях привлякла вниманието му. Потърка лице с ръкава си и очите му пак станаха проницателни и ясни. Вятърът свистеше в ушите ми.

- Принц Чарли. Ще има въстание, Дугал е прав за това, но то ще се провали. Известно време армиите на Чарли ще побеждават, но всичко ще приключи с клане. Всичко ще свърши при Кулоден. Клановете... - Спомних си клановите камъни, канарите, пръснати на полето, всяка с името на клана, чиито хора са били изтребени в този ден. Поех си дълбоко дъх и стиснах ръката му, за да запазя равновесие - беше студена като на труп. Потреперих и затворих очи, за да се концентрирам върху думите си.

- Всички планинци - всички кланове под знамената на Чарли - ще бъдат избити. Стотици, хиляди ще умрат при Кулоден. Останалите ще бъдат изловени и избити. Клановете ще бъдат смазани и няма да се надигнат отново. Не по твое време, не и по мое.

Отворих очи - взираше се безизразно в мен.

- Джейми, не се меси! - замолих се. - Ако можеш, махни и хората си оттам, но в името на Бог... Джейми, ако... - Щях да кажа „Джейми, ако ме обичаш“, но не можех. След броени часове щях да го изгубя завинаги и щом досега не му бях говорила за любовта си, не можех да започна тепърва. - Просто не ходи във Франция - казах тихо. - Отиди в Америка, в Испания, в Италия. Но в името на хората, които те обичат, Джейми, не стъпвай в Кулоден.

Той не откъсваше поглед от лицето ми. Зачудих се дали изобщо ме е чул.

- Джейми? Чу ли ме? Разбираш ли ме?

След няколко секунди той кимна несигурно.

- Да - промълви, отново едва чуто. - Да, разбрах.

Пусна ръката ми и каза:

- Бог с теб... мо дюин.

Пристъпи от скалния ръб и си проправи път по склона, като крачеше през туфите трева и се залавяше за клоните, за да не падне. Не се обръщаше назад. Накрая се скри сред дъбовете с бавна стъпка, като тежко ранен човек, който знае, че не бива да спира, но усеща как животът му изтича през пръстите върху раната.

Коленете ми трепереха. Седнах върху гранита с кръстосани крака. Лястовичките все тъй се стрелкаха над главата ми. Долу едва се подаваше покривът на колибата, в която сега се помещаваше миналото ми. Зад гърба ми се издигаха разполовеният камък и бъдещето ми.

Цял следобед просто седях. Опитах се да се отърся от всяка емоция и да си служа с разума си. Джейми със сигурност го бе използвал, докато ме убеждаваше да се върна: у дома, в безопасност, при Франк. Дори малките битови удобства силно ми липсваха от време на време, например горещите вани и канализацията, а и дума да не ставаше за по-важни неща като истински медицински грижи и удобно пътуване.

Но макар и да бях готова да призная неудобствата и направо опасностите на това място, трябваше да призная и че харесвам много негови страни. Пътуванията бяха неудобни, но пейзажът все още не бе загрозен от вездесъщия бетон, нито пък от шумните смрадливи автомобили, които криеха собствени опасности. Животът бе много по-прост, такива бяха и хората. Не по-малко интелигентни, но много по-директни - с няколко сияйни изключения като Колъм Макензи, помислих си мрачно.

Заради заниманията на чичо Ламб бях живяла на най-различни места, много от които по-примитивни и неудобни от това. Лесно се нагаждах към подобни условия и „цивилизацията“ не ми липсваше дотолкова, когато бях далеч от нея, макар също толкова бързо да свиквах с неща като електрически печки и душове. Потреперих от студения вятър и обгърнах тялото си с ръце, вперила поглед в скалата.

Разумът не ми помагаше особено. Обърнах се към емоциите и започнах с голямо нежелание да възстановявам подробностите от двата си брака - първо с Франк, след това с Джейми. Накрая останах съсипана и ридаеща, а сълзите леденееха върху бузите ми.

Добре, ако разумът и емоциите не помагаха, оставаше дългът. Бях се врекла на Франк и вярвах в обета си до дъното на душата си. Бях дала обет и на Джейми с намерението да го наруша при първа възможност. А кой от двата обета бих предала сега? Останах седнала, докато слънцето се търкаляше все по-ниско в небето, а лястовиците се изпокриха по гнездата си.

Вечерницата се разгоря сред черните клони на боровете и заключих, че в тази ситуация мисленето е безполезно. Трябваше да разчим да друго - на какво, не бях сигурна. Обърнах се към раздвоената канара и направих крачка, след това втора, трета. Спрях, обърнах се и опитах в другата посока. След още няколко стъпки и преди да осъзная какво съм решила, вече бях на половината път надолу по склона, тъпчех туфите трева, подхлъзвах се и падах по сипеите.

Когато стигнах до колибата, останала без дъх от страх, че вече си е заминал, видът на пасящия Донас, вързан наблизо, ме успокои безмерно. Конят надигна глава и ме изгледа с неприязън. Пристъпвайки тихо, стигнах до вратата и я открехнах.

Беше в голямата стая и спеше на тясна дъбова пейка. Лежеше по гръб, както обикновено, със сплетени на корема пръсти и поотворена уста. Последните слънчеви лъчи от прозореца зад мен очертаваха лицето му като метална маска - по златистата кожа лъщяха сребристите следи на засъхнали сълзи, а четината с цвят на мед по бузите му просветваше.

Погледах го, изпълнена с неизразима нежност. Много тихо и внимателно отидох до пейката и се настаних до него. Обърна се към мен насън, както често правеше, придърпа ме към себе си и отпусна буза върху косата ми. Посегна да отмести един кичур от носа си и миг по-късно рязко се сепна, когато осъзна, че съм там. Изтърколихме се на пода, Джейми върху мен.

Нямаше никакво съмнение, че е човек от плът и кръв, а не образ от платно. Опитах се да го избутам от себе си с коляно.

- Махни се! Не мога да дишам!

Вместо това той само влоши положението, като ме целуна страстно. За миг пренебрегнах липсата на кислород и се съсредоточих върху по-важните неща.

Дълго време стояхме прегърнати, без да продумаме. Накрая той промълви в косата ми едно-единствено „Защо?“.

Целунах го по мократа солена буза. Сърцето му биеше в ребрата ми и не ми се щеше нищо друго, освен да останем така завинаги, да не се движим, да не правим любов, просто да дишаме един и същи въздух.

- Трябваше - отвърнах. Позасмях се пресипнало. - Нямаш представа колко малко ми оставаше да предпочета горещите вани.

И тогава се разплаках и се поразтреперих, защото осъзнах, че всъщност изборът ми се бе случил едва преди мигове, а и защото радостта от мъжа в прегръдките ми се смесваше със скръбта за този, когото нямаше да видя никога вече.

Джейми ме държеше здраво и ме засланяше с тялото си, сякаш ме пазеше от рева и притегателната мощ на каменния кръг. Накрая не ми останаха повече сълзи и останах изтощена, опряла глава на гърдите му Вече се беше стъмнило съвсем, но той не ме пускаше и мълвеше тихи слова, като на уплашеното от нощта дете. Не искахме да се пускаме, дори за да запалим огън или свещ

Накрая той се изправи, вдигна ме и ме отнесе на пейката. Там седна, а аз - в скута му Вратата бе отворена и над долината пред нас започваха да излизат звездите.

- Знаеш ли - казах сънливо, - че на светлината на тези звезди са й нужни хиляди години, за да ни достигне? Някои от звездите, които виждаме, може вече да са мъртви, но няма как да знаем, защото още виждаме светлината им.

- Така ли? - отвърна той, докато галеше гърба ми. - Не знаех това.

В някакъв момент заспах, без да усетя, но се поразбудих, когато ме постави внимателно на пода, на легло, скалъпено от одеяла от седлото на коня. Легна до мен и отново ме обгърна с ръце.

- Отпусни глава, поспи, моме - прошепна. - На сутринта ще те отведа у дома.

Тръгнахме на път точно преди зазоряване и слънцето ни посрещна надолу по пътеката,

водеща по-далеч от Краиг на Дун, който нямахме търпение да оставим зад себе си.

- Къде отиваме, Джейми? - попитах, възрадвана от мисълта, че мога да мисля за бъдеще с него, макар и да се бях простила с последния шанс да се върна при мъжа, който ме беше обичал. (Който щеше да ме обича?)

Джейми дръпна юздите и погледна през рамо в далечината. Каменният кръг не се виждаше оттук, но скалистият склон се издигаше не по-малко заплашително, настръхнал от канари и храсталаци. Оттук разпадащите се стени на колибата приличаха също на част от естествения пейзаж, костелива става, щръкнала от гранитния юмрук на хълма.

- Ще ми се да се бях бил с него за теб - каза внезапно Джейми, като премести поглед върху мен. Сините му очи тъмнееха в контражур, сериозни и задълбочени.

Усмихнах му се.

- Битката не беше твоя, а моя. Но ти въпреки това спечели.

Подадох му ръка и той я стисна.

- Да, но нямах това предвид. Ако се бях бил с него и бях спечелил, нямаше да се чувствам виновен. Ако изобщо...

- Няма повече „ако“- рекох твърдо. - Всичките „ако“ ми минаха през главата вчера и все пак съм с теб.

- Слава Богу - каза той с усмивка, - и Бог да ти е на помощ. - Добави: - Макар че още не разбирам защо.

Прегърнах го през кръста, докато конят се приплъзваше надолу по склона.

- Защото не мога без теб, Джейми Фрейзър, чисто и просто. Нищо повече. Сега къде ме водиш?

Джейми се изви в седлото, за да погледне отново нагоре по склона.

- По целия път нагоре по хълма се молих. Не за да останеш, не мисля, че е редно. Но се молих да имам силата да те отпратя. - Поклати глава, без да откъсва очи от възвишението. -Казах: „Боже, ако досега не си ме дарявал със смелост, направи го сега. Нека имам смелостта да не падна на колене и да не прося да остане.“ - Усмихна ми се за секунда. - Най-трудното нещо, което някога съм правил, сасенак.

Обърна се напред и поведе коня на изток. Сутринта, необичайно за това време на годината, бе бляскава и ранното слънце позлатяваше всичко, като чертаеше тънък огнен контур по юздите, по извивката на конския врат и по лицето и широките рамене на Джейми.

Той си пое дълбоко дъх и кимна към полето напред и към далечен проход между две огромни отвесни скали.

- Сега, предполагам, мога да сторя второто най-трудно нещо. - Попришпори леко коня и му изцъка с език. - Отиваме си у дома, сасенак. В Лалиброх.

1 Библия, Изход, гл. 22, стих 18. - Бел. прев.

2 Субстанцията е известна с това, че потиска нагона. - Бел. прев.

3 Библия, Авакум, гл. 3, стих 5. - Бел. прев.

4 Библия, Притчи Соломонови, гл. 2, стихове 16-18. - Бел. прев.

5 Сражението при френския град Бастон е едно от най-тежките за американската армия по време на Втората световна война. - Бел. прев.

ЧАСТ ПЕТА

ЛАЛИБРОХ

26. ЗАВРЪЩАНЕТО НА ГОСПОДАРЯ

Отначало бяхме толкова щастливи да сме заедно и далеч от Леох, че не разговаряхме кой знае колко. През бърдото Донас можеше да ни носи без затруднения и аз бях прегърнала Джейми през кръста, щастлива, че усещам сгряната от слънцето мускулеста плът. Каквито и проблеми да срещахме, а знаех, че са много - бяхме заедно. Завинаги. Това стигаше.

Когато първият шок от радостта ни премина в топлината на предишната ни задружност, отново се разговорихме. Започнахме с пейзажа, откъдето минавахме. След това предпазливо преминахме към мен и откъде идвах. Джейми се прехласваше по описанията ми на модерния начин на живот, макар и да виждах, че му звучи до голяма степен като вълшебна приказка. Най-много му харесваха автомобилите, танковете и самолетите и ме караше да му ги описвам отново и отново, в най-големи подробности. Негласно се бяхме разбрали да не споменаваме Франк.

След това отново преминахме към разговори за настоящата реалност - Колъм, замъка, лова на елени и херцога.

- Изглежда приятен - отбеляза Джейми. Когато теренът стана неудобен, той слезе от коня и закрачихме, което правеше разговорите по-лесни.

- И аз така си помислих - отвърнах. - Но...

- О, да, не може да имаш вяра на това как изглежда някой - съгласи се той. - Но двамата добре се разбирахме. Често говорихме цяла вечер край огъня. Много по-умен е, отколкото изглежда, например - знае как го кара да изглежда гласът му и мисля, че го използва, за да се прави на глупец, а през цялото време умът му работи усилено.

- Хм. От това се боя. А ти... каза ли му?

Той сви рамене.

- Донякъде. Знае името ми, разбира се, от първото си посещение.

Засмях се, когато си спомних разказа му.

- А говорихте ли за едно време?

Той се усмихна широко, а крайчетата на косата му се понесоха край лицето му на есенния ветрец.

- Малко. Попита ме още ли имам нервен стомах. Гледах да не се издавам и му отговорих, че като цяло нямам, но точно сега май пак нещо се разболявам. Той се засмя и каза, че се надява това да не е голям проблем за прекрасната ми съпруга.

И аз се засмях. Точно в момента делата на херцога не ми се струваха особено важни, но един ден може би щяха да бъдат.

- Споделих му малко - продължи Джеми. - Че съм извън закона, но не съм виновен, макар и да нямам големи шансове да го докажа. Изглеждаше загрижен, но внимавах да не му споделям много от обстоятелствата, да не говорим за това, че има награда за главата ми. Още не бях решил дали да му доверя останалото, когато... е, старият Алек влетя като подгонен от орда демони и с Мърто поехме натам, откъдето беше дошъл.

- А къде е Мърто? След като се е върнал с теб.

Надявах се, че дребният мъж не се е сблъскал с Колъм или селяните в Крейнсмюир.

- Тръгна с мен, но неговото животно не можеше да се мери с Донас. Да, страхотно момче си ти, Донас.

Тупна червеникавия врат на коня, а животното изцвили и тръсна грива. Джейми ме погледна с усмивка.

- Не го мисли Мърто. Веселият скорец може и сам да се грижи за себе си.

- Весел скорец? Мърто? - Определението ми се струваше напълно неподходящо. - Мисля, че никога не съм го виждала да се усмихва. А ти?

- О, да. Поне дваж.

- А откога го познаваш?

- Двайсет и три години. Той ми е кръстник.

- А. Е, това обяснява някои неща. Не мислех, че ще тръгне да ме спасява заради мен самата.

Джейми ме потупа по крака.

- Разбира се, че ще тръгне. Харесва те.

- Ще го приема на доверие.

Бяхме стигнали до темата на скорошните събития, затова поех дълбоко дъх и попитах нещо, което много ме вълнуваше.

- Джейми?

- Да?

- Гейлис Дънкан. Ще... ще я изгорят ли наистина?

Той се понамръщи и кимна.

- Предполагам. Но не и преди да се роди детето. Това ли те терзае?

- Едно от нещата е. Джейми, погледни. - Опитах се да вдигна тежкия ръкав на роклята си, не успях и се задоволих просто да оголя рамо, за да покажа белега си от ваксинацията.

- Боже милостиви - каза бавно той, когато му обясних. - Значи затова... от твоето време ли е?

Свих рамене.

- Не знам. Мога само да кажа, че е родена някъде след 1920-а. Тогава навлиза масовата ваксинация. - Погледнах през рамо, но ниските облаци скриваха скалите и ни деляха от Леох. - Но сега едва ли ще разбера.

Джейми хвана Донас за юздите и го поведе встрани, в малка борова горичка, покрай едно поточе. Хвана ме през кръста и ме свали от коня.

- Не тъжи за нея - каза твърдо. - Тя е лоша жена. Убийца, ако не вещица. Убила е съпруга си, нали?

- Да - отвърнах и потреперих, като си спомних стъкления поглед на мъртвия Артър Дънкан.

- Но все така не разбирам защо ще го убива. - Той поклати глава объркан. - Имаше пари, добра позиция в обществото. Едва ли я е биел.

Стрелнах го с поглед, невярващо и раздразнено.

- Това ли е твоето определение за добър съпруг?

- Ами... да. Какво още може да иска от него?

- Какво още? - Толкова се изненадах, че известно време само се взирах в него, а след това просто седнах на тревата и се разсмях.

- Какво е толкова смешно? Досега си говорихме за убийства. - Но и той се усмихна и ме прегърна през раменете.

- Просто си мислех - казах, като още сумтях развеселена, - ако определението ти за добър съпруг е такъв с пари и позиция, който не бие жена си... тогава ти какъв си?

- О... - Той се ухили. - Е, сасенак, никога не съм твърдял, че съм добър съпруг. Нито пък си го твърдяла ти. Мисля, че ме нарече „садист“, както и други неща, които не смея да повторя. Но не и добър съпруг.

- Добре. Тогава ще се въздържа да те отровя с цианид.

- Цианид? - Той повдигна вежди. - Какво е това?

- Това, което уби Артър Дънкан. Страшно бърза и мощна отрова. Често се среща в моето време, но не и тук. - Облизах се замислено. - Вкусих я от устните му и съвсем малко бе достатъчно, за да изтръпне цялото ми лице. Действа почти незабавно, както видя. Още тогава трябваше да се досетя за Гейли. Сигурно го е приготвила от костилки на праскови или череши, макар да е било страшно много работа.

- А каза ли ти защо го е направила?

Въздъхнах и разтрих стъпала. При бягството от езерото бях изгубила обувките си и лесно ми се образуваха мазоли, за разлика от Джейми.

- И това, и още много. Ако в дисагите имаш нещо за ядене, донеси го и ще ти разкажа всичко.

На следващия ден навлязохме в долината Брох Туарах. Докато слизахме от възвишенията, зърнах самотен ездач в далечината. Движеше се горе-долу в нашата посока. Бе първият човек, когото виждах след Крейнсмюир.

Изглежда, благоденстваше - бе пълен, с широка бяла връзка и добро на вид сиво палто от шевиот, а фракът покриваше почти целите му бричове.

Пътувахме от по-малко от седмица, спяхме на открито, миехме се в студените води на потоците и се хранехме добре със зайците и рибата, които Джейми улавяше, както и с растенията, които намирах аз. Диетата ни бе по-добра, отколкото в замъка, а и доста по-разнообразна, макар и понякога да не бе ясно кога ще ядем.

Но ако животът сред природата осигуряваше добра храна, никак не помагаше за външния вид и бързо огледах и двама ни, докато господинът на коня се поколеба намръщен и смени посоката, за да ни огледа по-отблизо.

Джейми бе настоял да върви през по-голямата част от пътя, за да щади коня, изглеждаше жестоко опърпан - чорапи, оцапани догоре с червеникав прахоляк, резервна риза, прокъсана от бодли, а от лицето му страховито стърчеше едноседмична брада.

Косата му беше пораснала достатъчно, за да стига на места до раменете му. Обикновено я връзваше в плитка или на опашка, но сега нямаше как, а и в нея се намираха множество парченца листа и съчки. Лицето му бе обветрено и загоряло, обувките му бяха скъсани от ходене, а от колана му се подаваха мечът и камата - приличаше на див планинец от главата до петите.

Аз с нищо не му отстъпвах. Макар и покрита благоприлично от хубавата риза на Джейми, както и от останките на моята, бях боса, с наметката му на главата. Приличах на циганка. -Заради прекомерната влага и липсата на четка или гребен, косата ми бе избуяла във всички посоки. При престоя ми в замъка беше пораснала и се носеше над раменете ми като парче заплетена прежда. Влизаше в очите ми всеки път, когато вятърът духаше зад нас, както в случая.

Като отметнах няколко нахални кичура, се вгледах във внимателно приближаващия господин в сиво. Джейми спря коня и зачака да се приближи достатъчно, за да говорят.

- Това е Джок Греъм - каза ми, - от Мурх Нардах.

Мъжът стигна на няколко метра от нас, дръпна юздите и ни огледа внимателно. Очите му, потънали в тлъстини, се присвиха подозрително срещу Джейми, но ненадейно се ококориха.

- Лалиброх? - попита невярващо.

Джейми кимна щедро. С напълно неоснователен тон на собственическа гордост, той сложи ръка на бедрото ми и каза:

- И дама на Лалиброх.

Джок Греъм зяпна леко, но бързо затвори уста и доби изражение на объркване и уважение.

- Хм... милейди... - запелтечи и се сети да си свали шапката и да ми се поклони. - Значи ще се връщате у дома? - Опитваше се да не ме зяпа в захлас. Кракът ми бе открит до коляното през процеп в скъсаната дреха, и оцапан с бъзов сок.

- Да. - Джейми завъртя глава назад, към прохода в хълма, който явно бе входът към Брох Туарах. - Наминавал ли си скоро там, Джок?

Греъм отдели с мъка очи от мен и погледна Джейми.

- А? А, да. Да, бях. Всички са добре. Сигурно ще се радват да ви видят. Е, върви тогава, Фрейзър.

Бързо смушки коня си и пое нагоре по долината. На стотина метра от нас спря. Обърна се в седлото, надигна се на стремената и сложи ръце около устата си. Провикването му бе тъничко, но отчетливо.

- Добре дошли у дома!

Скри се зад едно възвишение.

Брох Туарах значеше „обърната на север кула“. От страната на планината над нас „кулата“ не изглеждаше по-различна от купчина скали, като тези в основаната на хълмовете, откъдето бяхме минали.

Преминахме през тесен процеп между две скали. Оттам нататък теренът стана по-равен. Пътят ни водеше през поля и пръснати тук-там колибки - накрая попаднахме на път, който се виеше право към къщата.

Беше по-голяма, отколкото очаквах - хубава, на три етажа, от бял камък. Прозорците бяха обрамчени с недялани сиви камъни, имаше и висок скосен покрив с няколко комина и още няколко малки варосани здания край нея, като пиленца край кокошка. На едно възвишение зад къщата се издигаше двайсетметрова каменна кула, а върхът й бе конусовиден като шапка

на вещица, опасана с три реда бойници.

Когато наближихме, от една от пристройките се разнесе ужасен шум, Донас се вдигна на два крака и изцвили. Не ме биваше да яздя и съответно паднах, като се приземих унизително в прахта на пътя. Джейми, с по-добър поглед върху важните неща, сграбчи юздата на коня и ме остави да се оправям сама.

Докато се окопитя, кучетата почти ме бяха връхлетели - лаеха, ръмжаха и оголваха зъби. В ужасените ми очи ми се струваха поне десетина. Джейми се провикна:

- Бран! Люк! Шеас!

Кучетата рязко спряха объркани на метър-два от мен. Затъпкаха на едно място и ръмжаха несигурно, докато той не се обади отново:

- Шеас, мо маеси! На място, негодяи дребни!

Изпълниха заповедта, а опашката на най-голямото махна питащо веднъж-дваж.

- Клеър. Ела вземи коня. Няма да им позволи да го доближат, а и бездруго искат мен. Върви бавно, няма да те наранят. - Говореше небрежно, за да не плаши животните. Аз бях в друго настроение, но внимателно доближих Донас. Той тръсна глава и подбели очи, когато сграбчих юздата, само че не бях в настроение да му търпя характера - дръпнах рязко юздата и стиснах оглавника.

Устните му се отдръпнаха от зъбите, но дръпнах по-силно. Приближих лице до хвърлящото искри златисто око и отвърнах със също толкова яростен поглед.

- Да не си посмял! - предупредих го. - Или ще свършиш като закуска за кучетата и няма да си мръдна и пръста, за да те спася.

Междувременно Джейми бавно вървеше към кучетата, изпънал юмрук. Бяха ми се сторили повече, но се оказаха четири - дребен кафеникав териер, две чорлави овчарки и чудовищен черно-кафяв мастиф, като излязъл от „Баскервилското куче“.

Това олигавено чудовище проточи врат, по-дебел от кръста ми, и леко подуши кокалчетата на Джейми. Дебелата като корабно въже опашка се размаха все по-енергично. После животното отметна глава и излая щастливо, хвърли се върху господаря си и го просна на пътя.

- „Главата, в която Одисей се завръща от Троянската война и го познава вярната му хрътка“ - изрецитирах на Донас, който изцвили, изразявайки мнение я за Омир, я за недостойните демонстрации на емоция, на които ставаше свидетел.

Джейми се смееше, рошеше козината на кучетата и ги дърпаше за ушите, а те се опитваха едновременно да оближат лицето му Накрая си спечели достатъчно пространство, за да се изправи, макар и да не му бе лесно, да остане прав край тях.

- Е, някой поне е доволен да ме види - каза той ухилен и потупа едно от животните по главата. - Това е Люк - и посочи териера, - а тези двамата са Елфин и Марс. Братя, страхотни овчарски кучета. А това е Бран. - Той постави длан на огромната черна глава.

- Аха... - Посегнах много внимателно със свита ръка към носа му, за да ме подуши. - Какво е той?

- За лов на елени е. - Той почеса животното зад ушите и изрецитира:

И тъй Фингал кучетата си избра:

очите остри като тръни, уши-листа,

гърди като на кон, краката здрави като сърпове,

опашка и глава далеч една от друга.

- Ако това е всичко нужно, значи имаш точно каквото му е трябвало на Фингал - рекох, докато оглеждах Бран. - Ако опашката и главата му бяха по-далеч една от друга, би могъл направо да го яхнеш.

- Това и правех като малък. Не с Бран, а с дядо му Неърн.

Потупа хрътката за последно и се изправи, вперил поглед в къщата. Взе юздата на раздразнения Донас и го обърна надолу по хълма.

- „Главата, в която Одисей се връща у дома, предрешен като просяк...“ - цитира той на гръцки, явно чул думите ми отпреди малко. - А сега... - Прегъна решително яката си. -Предполагам, че е време да отида и да се разправя с кадидат-женихите на Пенелопа.

Когато стигнахме до двойната врата - кучетата пъхтяха по петите ни, - Джейми се поколеба.

- Да почукаме ли? - попитах нервно. Той ме изгледа изумен.

- Това е домът ми. - Бутна вратата навътре.

Поведе ме през къщата, като не обръщаше внимание на неколцината стреснати слуги, които подминахме - през антрето, след това през малък арсенал и накрая във всекидневната. Насред нея имаше широка камина с лъскава полица, а тук-там блещукаха сребро и стъкло. За миг ми се стори, че стаята е празна. След това долових слабо движение в единия ъгъл, близо до камината.

Момичето беше много по-дребно, отколкото очаквах. С брат като Джейми бях подготвена за жена с моя ръст или дори по-висока, но тази край огъня нямаше дори метър и шейсет. С гръб към нас посегна за нещо на рафта и краищата на пояса на роклята й докоснаха пода.

Джейми се вцепени, когато я видя, и промълви:

- Джени.

Жената се обърна и зърнах вежди като изписани с мастило и ококорени сини очи насред бяло като платно лице. Тя се спусна към брат си.

- Джейми!

Колкото и да бе дребна, той се разлюля, когато се хвърли на врата му Инстинктивно я прегърна през раменете и за миг останаха така, тя - заровила лице в ризата му, а той -внимателно подхванал я в основата на врата. В изражението му се четяха толкова несигурност и радостен копнеж, че се почувствах натрапник.

Тя се притисна още по-плътно в него и промълви нещо на келтски - емоцията в изражението му се превърна в шок. Хвана я за ръцете и я отдръпна от себе си, свел поглед.

Лицата им много си приличаха - същите странно скосени тъмносини очи и изпъкнали скули. Същите тънки, малко въздълги носове. Тя обаче имаше тъмна, къдрава коса, която бе привързана със зелена панделка.

Беше прекрасна - красиво оформени черти и алабастрова кожа. Също така беше много бременна.

Джейми бе пребледнял чак до устните.

- Джени - шепнеше и клатеше глава. - О, Джени. Мо кри^1.

На прага се появи малко дете и тя се отдели от брат си, без да забележи колко е смутен. Хвана мъника за ръка и го поведе в стаята, като му нашепваше да не се притеснява. Той крачеше неохотно, с палче в уста, и ни гледаше иззад полите на майка си.

Очевидно бе, че му е майка. Имаше нейната гъста, къдрава черна коса и формата на раменете й, макар по лице да не приличаше на нея.

- Това е малкият Джейми - каза Джени, вперила горд поглед в детето. - А това е чичо ти Джейми, мо кри, на когото те кръстих.

- На мен? Кръстила си го на мен? - Джейми заприлича на боксьор, комуто току-що са изкарали въздуха. Направи крачка-две назад, спъна се в един стол и седна на него, сякаш не можеше да се държи на крака. Скри лице в шепи.

Сестра му вече усещаше, че нещо не е наред. Докосна го плахо по рамото.

- Джейми? Какво има, скъпи? Лошо ли ти е?

Той вдигна глава и видях сълзите в очите му.

- Трябваше ли така, Джени? Нима малко съм страдал за това, което стана - което позволих да стане, - та да кръстиш и копелето от Рандал на мен, за да чувствам и да виждам упреците на съдбата, додето съм жив?

Лицето на Джени, и бездруго бледо, изгуби всякакъв цвят.

- Копелето на Рандал? - повтори неразбиращо. - Джон Рандал? Капитанът на червените мундири?

- Да, той. Кой друг, за Бога! Сигурно го помниш, нали?

Джейми се бе оживил достатъчно, за да си върне обичайния саркастичен маниер. Сестра му го изгледа пронизващо, вдигнала вежда.

- Полудял ли си, човече? Или на връщане си изпил някой мях повече?

- Не биваше да се връщам - промърмори той. Надигна се и се опита да я подмине, без да я докосва. Тя се изпречи на пътя му и го хвана за лакътя.

- Братко, поправи ме, ако бъркам - започна бавно, - но имам силното впечатление, че според теб съм се обезчестила с този капитан Рандал, а аз самата пък се питам какви червеи ти шават в мозъка, та да говориш така.

- Червеи, тъй ли? - Джейми се обърна към нея с разкривена от горчивина уста. - Ще ми се да беше така - ще ми се да бях в гроба и да гниех, а не да докарам сестра си дотук. - Сграбчи я за раменете и я пораздруса, като повиши тон: - Защо, Джени, защо? Унижението да се съсипваш заради мен ми стига, за да ме убие. Но това...

Отпусна ръце в жест на отчаяние, който обхващаше и корема й.

Извъртя се рязко към вратата и една възрастна жена, за чиито поли се бе хванало детето и която слухтеше жадно, се отдръпна стресната.

- Не биваше да идвам. Отивам си.

- Нищо такова няма да правиш, Джейми Фрейзър - остро рече сестра му. - Не и преди да ме изслушаш. Сядай и ще ти разкажа за капитан Рандал, щом толкова искаш да знаеш.

- Не искам да знам! Не ща да чувам! - Тя се приближи към него, а той се завъртя към прозореца пред двора. Тя го последва, повтаряйки името му, но той я отблъсна силно.

- Не! Не ми говори! Не мога да го понеса!

- А, тъй ли било? - Тя изгледа брат си, който стоеше разкрачен до прозореца и се подпираше на перваза. Прехапа устна и като че ли се замисли. После се приведе мълниеносно и стрелна ръка под поличката му като атакуваща змия.

Джейми изрева от негодувание и се изпъна като летва. Опита да се извърне, но застина -явно беше стиснала по-здраво.

- Има разумни мъже - каза ми тя с лукава усмивка - и покорни животни. А тези, които не са нито едното, нито другото, можеш да ги вразумиш само ако ги хванеш за топките. Сега ще ме слушаш ли като нормален човек - рече тя на брат си, - или да завъртя ръка?

Джейми стоеше неподвижен и дишаше тежко през зъби.

- Ще слушам, а после ще ти извия вратлето, Джанет! Пусни ме!

Тя изпълни нареждането и той незабавно се извъртя към нея.

- Какво си мислиш, че правиш?! Посрамваш ме пред жена ми!

Джени остана невъзмутима. Отпусна се на пети и язвителният й поглед прескочи между мен и брат й.

- Е, ако ти е жена, подозирам, че е по-запозната с топките ти от мен. Аз самата не съм ги виждала, откакто порасна достатъчно, за да се подмиваш сам. Понаедрели са... малко.

Лицето на Джейми премина през няколко притеснителни фази, както повелява сблъсъкът на цивилизованото поведение с примитивния импулс на по-малкия брат да удари един шамар на сестра си. Накрая цивилизацията победи и той процеди с каквото достойнство съумя да събере:

- Остави топките ми на мира. И понеже ти няма да мирясаш, докато не чуя всичко, разкажи ми за Рандал. Кажи ми защо не се подчини на заповедта ми и избра да обезчестиш и себе си, и семейството си.

Джени постави ръце на кръста и се изправи напълно, готова за схватка. По-бавно от него губеше самообладание, но и нейният фитил не беше дълъг.

- Не съм се била подчинила на заповедта ти, тъй ли? Това ли те яде, Джейми? Знаеш най-добре от всички и ако не те слушаме, ще се погубим и поробим, тъй ли? - Подскочи от гняв. - И ако бях те послушала в онзи ден, щеше да си мъртъв на двора, татко щеше да виси на въжето или да гние в затвора, задето е убил Рандал, а земите ни щяха да станат част от Короната. А аз, останала без семейство и имот, щях да прося по пътищата.

Джейми вече моравееше.

- Значи избра да се продадеш, вместо да просиш! По-скоро бих умрял, удавен в кръвта си, и бих видял баща си и земите си в Ада, и ти го знаеш!

- Да, знам! Ти си мухльо, Джейми, винаги си бил! - разярена отвърна сестра му

- Ти ли ще ме ругаеш! Не ти стига да си съсипеш доброто име и моето, но продължаваш да се позориш и да разнасяш срама си пред всички!

- Няма да ми говориш така, Джеймс Фрейзър, брат или не! Какво искаш да кажеш с този срам и позор? Глупак такъв...

- Какво искам да кажа? Разнасяш се насам-натам, издута като разгневена жаба! - И оформи с ръка дъга пред корема си.

Тя отстъпи крачка назад и го зашлеви с всичка сила. Ударът отметна главата му наляво и остави бял отпечатък на бузата му. Той бавно вдигна ръка към лицето си и се взря немигащо в сестра си. Нейните очи искряха яростно, а гърдите й се надигаха и спадаха учестено. Тя занарежда през стиснати зъби:

- Жаба, тъй ли било? Долен страхливец, смелостта не ти стига за нищо повече от това да ме оставиш тук, да те мисля за мъртъв или в затвора, да не знам нищичко за теб, а един ден ми идваш, че и с жена, сядаш ми в стаята и започваш да ме наричаш жаба, уличница и...

- Не съм те нарекъл уличница, но трябва! Как може да...

Въпреки разликата в ръста им двамата почти бяха опрели носове и си съскаха в опит да не се чуват из цялото имение. Опитът им се провали, ако можех да съдя по лицата, подаващи се откъм кухнята, коридора и прозореца. Господарят на Брох Туарах бе направил прелюбопитно завръщане.

Реших да ги оставя да се оправят без мен и безшумно излязох в коридора. Кимнах смутено на възрастната жена и продължих към двора. Там имаше градинска беседка с пейка. Седнах и се огледах.

До беседката се намираше малка оградена със стени цветна градина, където цъфтяха последните летни рози. Оттатък нея, Джейми ми беше споделил по пътя, бе гълъбарникът. Над отвора в тавана му постоянно прелитаха разнородни по цвят и размери гълъби.

Знаех, че има обор, както и барака за силаж - навярно от другата страна на къщата, заедно с хамбара, кокошарника, градината за плодове и зеленчуци и неупотребявания параклис. От тази страна имаше още една малка каменна сграда, за чиято функция не можех да се досетя. Оттам подухваше есенният вятър - вдишах дълбоко и ме възнагради богатият аромат на хмел и бирена мая. Значи това беше пивоварната.

Пътят оттатък портата водеше нагоре, през малък хълм. Там се показа групичка мъже, не повече от силуети на привечерната светлина. Известно време сякаш се сбогуваха помежду си и надолу по хълма тръгна само един от тях, а останалите поеха през полята към няколкото колибки в далечината.

Ясно личеше, че мъжът куца силно. Когато мина през портата, видях защо - липсваше десният му крак до коляното и на негово място носеше дървена протеза.

Въпреки накуцването се движеше като младеж. Всъщност, когато приближи беседката, видях, че навярно не е навършил и трийсет. Беше висок почти колкото Джейми, но много по-слаб, почти мършав.

Спря в началото на беседката, подпрян на решетката, и се вгледа в мен с интерес. Гъста кафява коса падаше над високото му чело, а в хлътналите кафяви очи се четяха търпение и благост.

Джейми и сестра му повишаваха тон непрестанно. Прозорците стояха отворени заради топлото време и спорът се чуваше добре, макар че не всички думи бяха ясни.

- Вреслива кучка! - долетя гласът на Джейми.

- Нямаш дори благоприличие да... - Отговорът на сестра му се изгуби насред силен повей на вятъра.

Новодошлият кимна към къщата.

- А, Джейми се е върнал, значи.

Кимнах в отговор, несигурна дали да се представя. Нямаше значение - младежът се усмихна и наклони глава към мен.

- Аз съм Иън Мъри, съпругът на Джени. А ти си... хм...

- Пачаврата сасенак, за която се ожени Джейми - довърших. - Казвам се Клеър. Е, значи сте научили?

Той се засмя, а през това време умът ми препускаше. Съпругът на Джени?

- О, да, научихме. От Джо Ор, който пък научил от калайджия в Ардри. Сред планините тайни няма задълго. Сигурно знаеш, дори да сте женени само от месец. Джени от седмици се чуди каква си.

- Курва! - изрева Джейми отвътре. Съпругът на Джени не обърна внимание, а продължи да ме оглежда с приятелско любопитство.

- Много си хубава. Харесваш ли Джейми?

- Ами... да. Да, харесвам го много - отвърнах постресната. Бях започнала да свиквам с прямотата на повечето планинци, но още ме хващаше неподготвена от време на време.

Той сви устни и кимна, сякаш бях улучила верния отговор, след което седна до мен.

- Дай им още няколко минути. - Той махна към къщата, откъдето виковете вече се носеха на келтски. Сякаш изобщо не го вълнуваше причината за свадата. - Фрейзър не слушат никого, когато са такива. Навикат ли се, може би има шанс човек да ги вразуми, но не и преди това.

- Да, забелязала съм - отвърнах сухо и той отново се засмя.

- Значи вече имаш опит? Чухме как Дугал е накарал Джейми да те вземе. Но Джени каза, че на Джейми му трябва повече от един Дугал Макензи, за да стори нещо, което не му е по сърце. Сега си ми пред очите и виждам защо го е направил.

Повдигна вежди, подканяйки ме да продължа, но нямаше намерение да ме принуждава.

- Сигурно е имал причини - отвърнах, вниманието ми бе раздвоено между събеседника ми и къщата, където крясъците продължаваха. - Не искам... Искам да кажа, надявам се...

Иън правилно разбра защо се колебая, а и не криех погледите си към прозореца.

- О, сигурно имаш нещо общо с онова. Но и да си тук, и да те няма, би му натрила сол на главата. Ужасно много обича Джейми и много се тревожеше, докато го нямаше, особено след като баща й си отиде толкова бързо. Ти знаеш, нали?

Наблюдаваше ме преценяващо, като че ли искаше да разбере докъде се простира доверието между мен и Джейми.

- Да. Джейми ми каза.

- Аха. - Той кимна към къщата. - А и е бременна.

- Да, и това забелязах.

- То не се пропуска. - Иън отново се усмихна и ме разсмя. - Става неприятна понякога -обясни, - но не я виня. А и не съм достатъчно смел, за да се разправям с нея в деветия месец.

Облегна се назад и изпъна дървения си крак.

- Изгубих го при Даумиър, бих се за Фъргъс Леодас - обясни. - Сачми от упор. Малко боли в края на деня.

Потърка плътта точно над кожения ремък, който крепеше парчето дърво.

- Опитвал ли си мехлем? - попитах го. - Запарен цвят от седефче може да помогне.

- Това не съм го опитвал - отвърна той заинтересуван. - Ще попитам Джени дали знае как се приготвя.

- О, аз ще го приготвя. - Харесвах го. Отново обърнах поглед към прозореца. - Ако останем достатъчно дълго - добавих със съмнение.

Известно време си бъбрихме, като надавахме ухо и на сблъсъка вътре. Накрая Иън се надигна и внимателно нагласи изкуствения крак, преди да стане докрай.

- Най-добре да влизаме. Ако някой от тях спре да вика достатъчно задълго, за да чуе другия, ще започнат да нараняват чувствата си.

- Дано само това да си наранят.

Иън се позасмя.

- О, не мисля, че Джейми ще я удари. Свикнал е да се въздържа, когато го провокират. А Джени може да му бие шамари, но не повече.

- Вече стигнаха дотам.

- Е, пистолетите са заключени, а всички ножове са в кухнята, освен тези по Джейми. А той едва ли ще й позволи да се приближи достатъчно, за да му измъкне камата. Ще оцелеят. -Той се спря на прага. - Колкото до теб и мен... Това е друг въпрос.

Слугините вътре се сепнаха и се засуетиха, когато видяха Иън. Икономката обаче още се навърташе покрай всекидневната и се взираше улисана в сценката вътре - момчето, кръстено на Джейми, бе в скута й, облегнато на щедрата й гръд. Когато Иън я заговори, тя така се уплаши, че подскочи като прободена, след това постави длан на сърцето си.

Иън й кимна учтиво, взе детето от ръцете й и влезе пръв във всекидневната. Спряхме малко след прага, за да преценим какво се случва. Братът и сестрата бяха млъкнали, за да си поемат дъх, още наежени като разярени котки.

Малкият Джейми видя майка си и се задърпа и зарита, за да слезе. След това се спусна право към нея.

- Мама! - извика той. - Вдигни! Джейми вдигни!

Тя хвана момченцето и го подпря на рамо като пушка.

- Може ли да кажеш на чичо си на колко си годинки, миличък? - попита го, сподавяйки тона си, макар дрънчащата стомана още да се чуваше отчетливо в него. Момчето също я чу -обърна се и зарови лице във врата й. Тя го потупа несъзнателно по гърба, впила очи в брат си.

- Понеже той не иска, ще ти кажа аз. През август навърши две. Ако си достатъчно умен, за да броиш - позволи ми да се усъмня, - ще се досетиш, че е заченат шест месеца след срещата ти с Рандал в собствения ни двор, когато почти те преби до смърт с тъпото на сабята си.

- Така ли било? - Джейми се навъси. - Друго чувам. Всички знаят, че си го приела в леглото си - не само веднъж, а за постоянно. Това дете е негово.

Кимна презрително към съименника си, който изпод брадичката на майка си гледаше с едно око големия шумен непознат.

- Вярвам ти, че новото копеле в корема ти не е негово - Рандал беше във Франция до март. Така че не само си блудница, но и разпътна блудница. Кой е бащата на новото ти дяволско отроче?

Иън се прокашля извинително и поразсея напрежението в стаята.

- Аз - рече спокойно. - И на това също. - Направи няколко крачки напред и взе сина си от ръцете на беснеещата му майка. Сложи го да седне в сгъвката на ръката му - Някой казват, че се е метнал на мен.

Всъщност едно до друго лицата им бяха почти идентични, с изключение на кръглите бузи на детето и кривия нос на бащата. Същото високо чело и тесни устни. Същите редки вежди над големи, тъмнокафяви очи.

Сякаш някой удари Джейми в бъбреците. Той затвори уста и преглътна, очевидно без никаква представа как да продължи.

- Иън - промълви слабо. - Значи сте женени?

- О, да - отвърна шуреят му - Няма как.

- Разбирам... - Джейми се прокашля и му кимна. - Хм, много щедро от твоя страна. Да я приемеш Много щедро.

Усетих, че има нужда от морална подкрепа, застанах до него и го докоснах по ръката. Сестра му ме проследи замислено с поглед, но не каза нищо. Джейми се постресна, все едно бе забравил, че съм там. Нищо чудно. Но изглеждаше облекчен от прекъсването и ме избута напред.

- Жена ми - рече той малко рязко. Кимна към Джени и Иън. - Сестра ми и нейния, хм... -Гласът му заглъхна и двамата с Иън си разменихме учтиви усмивки.

Джени не се разсея от насиления опит за церемониалност.

- Какво искаш да кажеш с това, че бил щедър да ме приеме? - попита тя. - Сякаш не ти разбрах намека! - Иън я погледна питащо, но тя махна презрително към брат си. - Иска да каже, че си бил много щедър да се жениш за мен, омърсената! - Изсумтя като двойно по-едър човек. - Ненормалник!

- Омърсена? - Иън се изненанада от новия развой на разговора, а Джейми внезапно се приведе напред и стисна сестра си за лакътя.

- Не си му казала за Рандал! - просъска слисан. - Джени, как си могла!

Иън държеше другата ръка на Джени и само това й попречи да не налети на брат си. Съпругът й я издърпа зад себе си и сложи в ръцете й малкия Джейми. След това постави ръка на рамото на Джейми и го отдалечи на няколко крачки от нас.

- Не е разговор за тук - каза той с нисък, неодобрителен тон, - но знай, че сестра ти беше девствена в брачната нощ. Все пак бях в положение да разбера.

Гневът на Джени се раздели поравно между съпруга й и брат й.

- Как смееш да говориш такива неща в мое присъствие, Иън Мъри?! - разбесня се тя. - Или дори да не бях тук! Брачната ни нощ е наша си работа - и със сигурност не е негова! Какво още, ще му покажеш чаршафите ли?

- Ако му ги покажа, ще решим проблема, нали? - отвърна Иън успокояващо. - Хайде, хайде, не се пали толкова, лошо е за бебето. А и за малкия Джейми.

Посегна към хленчещото дете, което още не беше сигурно дали ситуацията изисква сълзи. Иън ми направи знак с глава и стрелна с поглед Джейми.

Разбрах какво се иска от мен и хванах Джейми за ръката, като го оставих да седне в едно кресло в неутрален ъгъл на стаята. Иън пък сложи Джени на двуместно канапе и постави ръце върху раменете й, за да не става повече.

- Така. - Въпреки скромното си поведение Иън Мъри притежаваше неоспорим авторитет. Още държах Джейми за рамото и усещах как напрежението го напуска.

Стаята ми се стори като боксов ринг - двамата бойци в ъглите, нервни и с трепкащи мускули, всеки зачакал гонга, а мениджърите им ги успокояват преди схватката.

Иън кимна на Джейми с усмивка.

- Радвам се да те видя, човече. Всички се радваме, че си у дома с жена си. Нали, мила? -попита той Джени и пръстите му видимо се свиха върху рамото й.

Тя не търпеше принуда. Притисна устни, сякаш ги запечата, и пропусна през тях само една дума:

- Зависи.

Джейми потърка лице и надигна глава, готов за нов рунд.

- Видях те да влизаш с Рандал - упорстваше той. - И от това, което ми каза после... Откъде знае, че имаш бенка на гръдта?

Тя отново изсумтя силно.

- Помниш ли изобщо какво се случи онзи ден, или капитанът ти е избил спомените със сабята си?

- Разбира се, че помня! Никога не бих забравил!

- Тогава си спомни, че в един момент дадох на капитана да разбере, право между краката с коляното си.

Джейми се попрегърби и доби предпазлив вид.

- Да, помня.

Джени се усмихна победоносно.

- Е, тогава, ако жена ти - чието име дори не знам, кълна се, Джейми, никакви обноски нямаш, - така де, ако тя реши да стори същото с теб, а не е като да не си си го заслужил, смяташ ли, че след това ще можеш да изпълниш съпружеските си задължения?

Джейми понечи да я прекъсне сестра си, но замълча. Дълго се взира в Джени и ъгълчето на устата му трепна.

- Зависи - отвърна. Устата му отново трепна. Досега бе седял приведен напред, но сега се облегна със скептичното изражение на момче, което слуша приказки, знае, че е твърде пораснало, за да им вярва, но въпреки това не може да им устои.

- Наистина ли? - попита накрая.

Джени се обърна към Иън.

- Донеси чаршафите, Иън - нареди му.

Джейми вдигна ръце.

- Не. Не, вярвам ти. Просто след това той се държа...

Джени също се облегна удобно на ръката на съпруга си, прегърнала сина си, доколкото й позволяваше коремът, олицетворение на милостивия победител.

- Е, след всичко отвън, не можеше да каже на хората си, че не е бил способен, нали? Трябвало е да изглежда, сякаш е изпълнил това, за което се е заканил. A и - призна тя, -трябва да кажа, че беше много груб. Удари ме и ми скъса нощницата. Всъщност почти ме събори в несвяст, докато се мъчеше да стори нещо, а когато се съвзех, всички англичани си бяха заминали и те бяха отвлекли.

Джейми въздъхна дълбоко и закратко затвори очи. Широката му длан стискаше едното му коляно и поставих леко ръка върху нея. Той отвори очи, стисна ръката ми и ми се усмихна слабо, преди да се обърне към сестра си.

- Добре. Но, Джени, кажи ми: знаеше ли, когато влезе с него, че няма да те нарани?

Тя помълча, но не отклони поглед от лицето на брат си - накрая поклати глава с лека усмивка.

Вдигна ръка, за да спре възраженията на Джейми, и фино оформените остри вежди се надигнаха питащо в елегантна дъга.

- И ако животът е подходяща цена за честта ми, защо честта ми да не е подходяща цена за живота ти? - Събра вежди, досущ като брат си. - Или намекваш, че не те обичам колкото ти мен? Ако това намекваш, Джейми Фрейзър, отсега да знаеш, че грешиш!

Джейми бе отворил уста да отвърне, но я затвори, сепнат от последните думи на сестра си.

- Защото те обичам, ако ще да си дебелоглав, слабоумен, видиотен бунак. И няма да ми умираш на пътя или в краката ми, защото си твърде упорит да си държиш устата затворена поне веднъж в живота си!

Двата чифта сини очи се пронизваха взаимно и сякаш във всички посоки летяха искри. Джейми с мъка преглъщаше обидите на върха на езика си и се мъчеше да роди рационален отговор. Сякаш взимаше решение. Накрая изправи рамене.

- Добре тогава, съжалявам. Сгреших и искам прошката ти.

Гледаха се още дълго, но каквато и прошка да бе очаквал, не я получаваше. Тя дъвчеше долната си устна и не каза нищо. Накрая той се измори от мълчанието.

- Казах, че съжалявам! Какво още искаш? Искаш да падна на колене ли? Ако трябва, и това ще направя, но продумай!

Тя бавно поклати глава, още прехапала устна.

- Не - рече накрая, - няма да колечиниш в собствения си дом. Но искам да станеш.

Джейми се изправи, тя остави малчугана на канапето и застана пред брат си.

- Свали си ризата - нареди му

- Няма!

Тя издърпа крайчетата на ризата му от поличката и посегна към копчетата. Джейми нямаше възможност да й се противопостави със сила, така че или трябваше да се подчини, или да се остави да го съблече. Реши да запази достойнство, доколкото може, отстъпи от нея и стиснал устни, свали въпросната дреха.

Тя го заобиколи и огледа гърба му с внимателно контролирана безизразност, каквато бях виждала и у него, когато се опитваше да скрие силна емоция. Джени кимна, сякаш се потвърждаваха нейни отколешни догадки.

- Е, ако си сглупил, Джейми, то очевидно си платил за глупостта си. - Постави внимателно ръка върху най-жестоките белези. - Изглежда е боляло.

- Болеше.

- Плака ли?

Той неволно сви юмруци до хълбоците си.

- Да!

Джени се върна пред него, вдигнала остра брадичка, а скосените й очи се бяха окръглили и светеха.

- И аз - изрече тихо. - Всеки ден, откакто те отведоха.

Скулестите лица отново имаха огледални изражения, но такива, че станах и тихо излязох, за да ги оставя насаме. Докато вратата се затваряше зад мен, видях Джейми да хваща ръцете на сестра си и пресипнало да мълви нещо на келтски. Тя потъна в обятията му и чорлавата яркочервена глава се приведе към тъмнокосата.

1 Сърце мое (от келтски) - Бел. прев.

27. ПОСЛЕДНАТА ПРИЧИНА

На вечеря се натъпкахме, а след това се оттеглихме в голямата, просторна спалня и спахме като пънове. Когато се събудихме, слънцето ще да е било високо в небето, но бе скрито от облаци. Знаех, че е късно, защото оживление бе обзело къщата, всички вече работеха, а отдолу се носеха изкусителни аромати.

След закуска мъжете се приготвиха да излязат, да посетят арендаторите, да прегледат оградите за дупки, да поправят каруци и като цяло да се забавляват. Докато навличаха палтата си в антрето, Иън забеляза голямата кошница на Джени на масата под огледалото.

- Да ти набера ли ябълки от овощната градина, Джени? Би ти спестило ходенето.

- Добра идея - рече Джейми и огледа преценяващо формите на сестра си. - Не искаме да го просне на пътя.

- Теб ще те просна на място, Джейми Фрейзър - отвърна тя, докато търпеливо държеше палтото на Иън, за да го облече. - Бъди полезен, както никога, и вземи това диване навън. Госпожа Круук е в пералното помещение. Може да го оставиш там. - Тя побутна с крак малкия Джейми, който стискаше полите й и нареждаше монотонно: „Вдигни, вдигни“.

Чичо му послушно сграбчи диването през кръста и го изнесе през вратата с главата надолу, докато малкият пищеше от възторг.

- Ех - въздъхна доволно Джени, като се приведе да се огледа. Облиза пръсти и приглади вежди, след което закопча роклята си до врата. - Колко е хубаво човек да си завърши тоалета, без някой да му виси от полата или да го стиска през коленете. Понякога едва стигам до тоалетната, нито пък успявам да издумам едно изречение докрай, без да ме прекъсне.

Бузите й руменееха, а тъмната й коса лъщеше върху синята коприна на роклята. Иън й се усмихна, грейнал от вида й.

- E, ще имаш време за раздумка с Клеър, предполагам - каза той. Повдигна вежда и ме погледна. - Навярно е достатъчно възпитана, за да те слуша, но в името на Бога, не й чети поезията си, или ще хване следващата карета за Лондон, преди да сме се върнали с Джейми. Джени щракна с пръсти под носа му, пренебрегвайки закачките му.

- Не съм особено разтревожена. Следващата карета е чак април догодина, а дотогава сигурно ще ни е свикнала. Хайде, бягай, Джейми те чака.

Докато мъжете си вършеха работата, с Джени прекарахме деня във всекидневната - тя шиеше, а аз навивах разчорлени късове вълна и сортирах цветните парчета коприна.

Външно любезни, двете внимателно се проучвахме чрез разговорите си и се гледахме с крайчеца на очите си. Сестрата на Джейми, жената на Джейми - той беше средоточието, но не говорихме за него, макар мислите и на двете ни несъмнено да са били насочени натам.

Детството им ги свързваше завинаги, като вътък, но сплетените нишки на живота им се бяха отпуснали от подозрения и отсъствие, а след това и от браковете им. Нишката на Иън обаче бе присъствала редом с техните от самото начало. Как моята щеше да промени

тъканта, какви нови напрежения щеше да породи?

Разговорът ни бе небрежен, но неизказаните думи ясно се долавяха през него.

- Значи си поела домакинството след смъртта на майка си?

- О, да. Откакто бях на десет.

Аз го отгледах и обичах като малък. Какво ще сториш с човека, когото съградих?

- Джейми казва, че си веща лечителка.

- Наместих рамото му, когато се срещнахме за пръв път.

Да, умела съм и грижовна, няма да го изоставя.

- Чувам, че бързо сте се оженили.

За парите и земите ли се ожени за брат ми?

- Да, много бързо. Научих истинската му фамилия едва след церемонията.

Не знаех, че е господар на това място - омъжих се заради него самия.

И така цяла сутрин - след това обядвахме леко и продължихме през следобеда да разменяме клюки, мнения за това или онова, както и малки, колебливи шеги, докато се преценявахме. С тази жена шега не биваше - от десетгодишна бе поела грижите за къщата, а след това бе продължила след смъртта на баща си и изчезването на брат си. Чудех се какво ли мисли за мен, но изглеждаше не по-малко способна от брат си да крие мислите си.

Когато часовникът върху камината удари пет, Джени се прозя и се протегна. Дрехата, която кърпеше, се плъзна по окръгления й корем и падна на пода.

Тя тромаво посегна към нея, но аз приклекнах първа.

- Не, аз ще я вдигна.

- Благодаря... Клеър. - Тя се поусмихна срамежливо, след като използва името ми за пръв път, и аз й отвърнах със същото.

Преди да се върнем към разговора си, госпожа Круук, икономката, подаде дългия си нос във всекидневната и притеснено попита дали сме виждали малкия господар Джейми.

Джени въздъхна и спря с кърпенето.

- Пак ли е избягал нанякъде? Не се тревожи, Лизи. Сигурно е някъде с баща си или с чичо си. Ще отидем да проверим, нали, Клеър? Добре би ми дошъл малко свеж въздух преди вечеря.

Тя се изправи с мъка и подпря длани на кръста си. Изстена и ми се усмихна накриво.

- Три седмици остават. Нямам търпение.

Бавно излязохме навън, след което Джени ми показа параклиса и пивоварната, даде ми някои подробности за историята на имението и кое кога е било построено.

Когато наближихме гълъбарника, дочухме гласове откъм беседката.

- Ето го къде е, диването! - възкликна Джени. - Само да ми падне!

- Почакай. - Поставих ръка на рамото й, защото бях разпознала по-дълбокия глас заедно с този на момчето.

- Не се тревожи, малкия - говореше Джейми. - Ще се научиш. Още е трудно, нали, когато пишката ти не се подава по-напред от пъпа?

Надзърнах иззад ъгъла - Джейми седеше на дръвника и говореше мъника, който смело се бореше с краищата на ризата си.

- Какво правиш с детето? - попитах предпазливо.

- Уча младия Джеймс на финото изкуство да не си пикае по краката - обясни той. - Най-малкото това мога да сторя, чичо съм му все пак.

Повдигнах вежда.

- Приказките са лесни. Най-малкото, което чичо му може да стори, е да му покаже.

Той се ухили.

- Е, имаше няколко демонстрации. Макар че последния път стана малък проблем. - С племенника му се спогледаха обвинително. - Не ме гледай! - каза той на детето. - Ти беше виновен. Казах ти да стоиш мирен.

- Кхъм - сухо се намеси Джени, като погледна и двамата Джейми по един и същи начин. Малкият покри главата си с ризата, но големият само се усмихна весело и се изправи, като отупваше бричовете си. Постави ръка на темето на дребосъка и го обърна към къщата.

- „Има време за всяко нещо - изрецитира той от Книгата на Еклесиаст, - и срок за всяка работа под небето.“ Първо ще работим, млади Джеймс, а после ще се измием. А после -слава Богу, - идва вечерята.

След като се погрижи за непосредствените си задължения, Джейми прекара остатъка от следобеда с мен, в разходка из къщата. Строена през 1702-ра, тя беше наистина модерна за времето си, с такива нововъведения като порцеланови отоплителни печки и огромна тухлена фурна, вградена в стената на кухнята, така че вече не печаха хляба сред въглените в огнището. Коридора на приземния етаж, стълбището и стените на всекидневната бяха отрупани с картини. Тук-там се мяркаше пасторален пейзаж или скица на животно, но повечето бяха на семейството, както и на близки и далечни родственици.

Спрях пред един портрет на Джени като млада девойка. Седеше на градинската стена, а зад нея се извиваше червенолистна лоза. Пред нея на стената се бяха подредили много птички: врабчета, дрозд, чучулига и дори фазан. Всички сякаш се бутаха да застанат по-близо до усмихнатата си господарка. Никак не приличаше на по-церемониалните портрети, където този или онзи предтеча се бе оцъклил така, сякаш яката го задушаваше.

- Майка ми нарисува тази - рече Джейми, когато забеляза интереса ми. - Нарисува и доста от тези на стълбището, но тук има само две. Тази винаги й е била любима. - Внимателно прокара едрия си показалец по лозата. - Това бяха питомните птички на Джени. Хората й носеха някоя с навехнат крак или счупено крило и тя ги лекуваше за броени дни и ги научаваше да ядат от ръката й. Тази винаги ми е напомняла на Иън.

Той почука с пръст фазана, разперил криле, за да пази равновесие. Беше се взрял в господарката си с обожание.

- Джейми, ужасен си - рекох през смях. - А майка ти рисувала ли е теб?

- О, да. - Поведе ме към отсрещната стена, до прозореца.

Седнали до огромен мастиф, две червенокоси хлапета, пременени в карирано сукно, гледаха важно от платното. Кучето сигурно беше Неърн, дядото на Бран, а децата бяха Джейми и по-големият му брат Уили, който се беше споминал от едра шарка на единайсет. Джейми изглеждаше на не повече от две - стоеше прав между коленете на по-големия си брат и беше поставил ръчичка на главата на Неърн.

Една вечер Джейми ми беше разказал за Уили, докато се топлехме край огъня в една долчинка. Спомних си малката змия от черешово дърво, която беше извадил от торбата си.

- Уили ми я подари за петия рожден ден - каза и погали извивките. Беше смешна малка статуетка. Тялото се бе прегънало под невъзможни артистични ъгли, а главата сочеше назад, сякаш змията гледаше през рамо - ако змиите имаха рамене.

Джейми ми подаде предмета и го заобръщах внимателно.

- Какво пише отдолу? З-а-н-и. Зани?

- Това съм аз - каза Джейми и се поприведе смутено. - Умалено от второто ми име, Алегзандър. Така ме наричаше Уили.

Лицата от картината много си приличаха - всички млади Фрейзър имаха прямотата, която те предизвикваше никога да не гледаш на тях със снизхождение. На портрета обаче бузите на Джейми бяха кръгли, а носът - като копче. Чертите на брат му вече даваха обещание, така и неизпълнено, за мъжа, в който би се превърнал,

- Много ли го обичаше? - попитах тихо и поставих длан на рамото му. Той кимна и погледна към пламъците в огнището.

- О, да. - И се усмихна едва. - Беше пет години по-голям от мен и го мислех за Бог, или поне за Божия син. Следвах го навсякъде - е, където ми позволяваше.

Извърна се и закрачи пред лавиците с книги. Оставих го насаме с мислите му и зареях поглед през прозореца.

От тази страна на къщата, смътно през падащия дъжд, се виждаха контурите на скалиста, покрита с рехава трева могила в далечината. Напомни ми за Краиг на Дун, където бях пристъпила през процеп в камък и се бях показала като Алиса от заешката дупка. Но това ми се струваше толкова отдавна.

Джейми бе дошъл при мен пред прозореца и гледаше разсеяно дъжда.

- Имаше и друга причина. Главната - каза след малко.

- Причина?

- Да се оженя за теб.

- И коя беше? - Не знам какво съм очаквала да ми каже, може би поредното разкритие за усуканите дела на семейството му. Но думите му бяха по-шокиращи от кое да е фамилно откровение.

- Защото те исках. - Извърна се от прозореца и застана с лице към мен. - Повече, отколкото съм искал каквото и да било.

Зяпах го, останала без думи. Той видя изражението ми и продължи лековато:

- Когато попитах баща си как човек разбира дали е намерил правилната жена, той ми каза, че като му дойде времето, правилната жена няма да ти остави никакво съмнение. Така и стана. Когато се събудих в тъмното по пътя към Леох, а ти седеше на гърдите ми и ме ругаеше, задето кръвта ми изтича, си казах: „Джейми Фрейзър, каквато и да е на вид и нищо, че тежи колкото товарен кон - това е жената.“ - Закрачих към него и той заотстъпва, а речта му набираше скорост. - Викам си: „Вече втори път за два часа те кърпи, момко. А животът сред Макензи е такъв, че е хубаво да имаш такава жена до себе си.“ И си викам още: „Джейми, ако е толкова хубаво, когато те докосва по врата, представи си какво ще е по-надолу...“

Той се скри зад един стол и продължи:

- Разбира се, може да е бил ефектът от четири месеца в манастир без женска компания, но когато яздихме в тъмното... - той направи пауза и въздъхна театрално, като с лекота избегна замахналата ми ръка, - с този прекрасен едър задник между бедрата ми - наведе се, за да избегне удара ми към главата му, и направи стъпка встрани, като постави между нас ниска масичка, - и тази корава глава, която ме удряше в гърдите - малко метално украшение отскочи от собствената му дебела глава и издрънча на пода, - и си викам...

Вече се смееше толкова силно, че трябваше да си поема дъх между думите.

- Джейми... викам си... може да е кучка сасенак... със змийски език... с такъв задник... какво значение има, че лицето й е като на ов...ов-овца?

Препънах го рязко и се хвърлих на корема му с двата крака напред, а той се сгромоляса с тътен, който разтърси къщата.

- Значи ми казваш, че си се оженил за мен по любов? - попитах. Той повдигна вежди, докато се мъчеше да си поеме дъх.

- Не казах ли... точно това?

Сграбчи ме през раменете с едната ръка и прокара другата под полата ми, където яростно нащипа частта от анатомията ми, която допреди малко хвалеше.

Джени се върна, за да си вземе кошницата с бродериите - спря се и фиксира брат си със скептичен, но и развеселен поглед.

- И какви ги мислиш сега, малки ми Джейми? - попита тя, вдигнала вежда.

- Ще правя любов с жена си - изпъхтя той, останал без дъх насред хиленето и боричкането.

- Е, намерете си по-подходящо място. - Тя повдигна и другата си вежда. - Подът ще ти напълни задника с трески.

Лалиброх бе спокойно, ала и оживено място. Всеки сякаш се разбуждаше моментално по първи петли, а оттогава, та чак до след залез, фермата се движеше като сложен часовников механизъм, докато по тъмно зъбчатите колелца не отпаднеха едно по едно, за да хапнат и спят - само за да се появят на следващата сутрин по местата си сякаш с магия.

Толкова незаменим изглеждаше всеки - мъж, жена и дете, - че не можех да си представя как са се справяли в последните няколко години без господаря си. Сега не само Джейми, но и аз се впуснах в непрестанна работа. За пръв път разбрах истинското значение на строгите шотландски забрани срещу бездействието, които преди ми се струваха просто причудливост - или по-скоро предстоеше да се превърнат в такава. На бездействието се гледаше не просто като на знак за морален упадък, но и като на тежко оскърбление към естествения ред.

Имаше и други моменти, разбира се. Онези промеждутъци, мимолетни, когато сякаш всичко застиваше и съществуването се крепи в идеално равновесие, като мигът между светлината и мрака, когато и двете те обкръжават - и същевременно нито едното от двете.

Наслаждавах се на един такъв миг по време на вечерта на втория или третия ден, откакто бяхме пристигнали. Седях на оградата зад къщата и можех да видя жълтеникавокафявите поля чак до ръба на скалата в далечината, а плетеницата от дървета оттатък прохода лека-полека чернееше на фона на мъждивото перлено небе. И близките, и далечни предмети ми се струваха на едно и също разстояние, докато дългите им сенки се стопяваха в дрезгавината.

Идещият мраз правеше въздуха студен и си рекох, че скоро трябва да влизам, макар да не исках да изоставям застиналата красота на това място.

Не усетих Джейми да приближава, докато не плъзна върху раменете ми тежките гънки на наметалото. Не бях осъзнала колко е студено, докато не усетих топлината на плътната вълна.

Заедно с наметалото ме обгърнаха и ръцете на Джейми и се сгуших в него, потрепервайки.

- От къщата те виждах, че трепериш. - Той пое ръцете ми в своите. - Ще простинеш, ако не внимаваш.

- Ами ти? - извърнах се да го огледам. Въпреки все по-острите зъби на вятъра, изглеждаше невъзмутим по риза и поличка, а носът му леко червенееше, колкото да покаже, че не е нежна пролетна вечер.

- Е, аз съм свикнал. Шотландците не сме болнави като южняшките превземковци. -Повдигна брадичката ми и ме целуна усмихнат по носа. Хванах го за ушите и го прицелих по-надолу.

Целувката продължи достатъчно, за да се изравнят температурите ни, а когато се облегнах пак на оградата, кръвта бушуваше в ушите ми. Ветрецът развяваше покрай лицето ми чорлави кичурчета. Той вдигна още от тях от раменете ми и ги разроши с пръсти, така че залезът да прозира през косата ми.

- Сякаш имаш ореол, когато светлината е зад теб - каза тихо. - Ангел с корона от злато.

- Ти също - отвърнах тихо и прокарах показалец по челюстта му, там, където кехлибареният светлик искреше в наболата му брада. - Защо не ми каза преди?

Знаеше какво имам предвид. Повдигна вежда и се усмихна - половината му лице на слънце, другата на сянка.

- Е, знаех, че не искаш да се омъжиш за мен. Не исках да те натоварвам или да изляза глупак, като ти кажа тогава, когато беше ясно, че ще легнеш с мен само за да изпълниш обет, който не искаш да даваш. - Той се ухили и зъбите му се белнаха в сянката, като така победи възраженията ми още преди да ги направя. - Поне първия път. Имам си гордост, жено.

Пресегнах се и го придърпах, така че той застана между краката ми, преметнати през оградата. Усетих кожата му, хладна, и го обгърнах с краката си и наметалото. Той ме прегърна силно и притисна бузата ми към ризата си.

- Любов моя - прошепна. - О, любов моя. Толкова те желая.

- Това не е същото, нали? - попитах. - Любовта и желанието.

Той се засмя дрезгаво.

- Почти едно и също са, сасенак, поне за мен. - Усещах силата и настойчивостта на желанието му. Той ненадейно пристъпи назад, приведе се и ме вдигна от оградата.

- Къде отиваме? - Отдалечавахме се от къщата, към сбраните по края на една брястова горичка колиби.

- Да си намерим купа сено.

28. ЦЕЛУВКИ И ДОЛНИ ГАЩИ

Постепенно намирах мястото си в делата на имението. Джени вече не можеше да върви до колибите на арендаторите, затова аз се заех с посещенията - понякога в компанията на момче от конюшните, понякога с Джейми или Иън. Носих си лекарствата, както и храна, лекувах болните, както можех, и правех предложения как да подобрят здравето и хигиената си - приемаха ги с различна степен на благодарност.

В самия Лалиброх вършех това-онова из къщата и около нея - гледах да съм полезна където мога, най-вече в градините. Освен прекрасната орнаментална градинка имението имаше и такава за билки и още една, огромна, за кухненски подправки и зеленчуци. Оттам идваха репите, зелето и другите зеленчуци.

Джейми беше навсякъде - в кабинета, отрупан със счетоводни книги, в полето с арендаторите, в конюшнята с Иън. Навсякъде гледаше да навакса изгубеното време. Имаше и нещо повече от обикновен дълг и интерес, стори ми се. Скоро трябваше да заминем - той искаше да подкара нещата в коловоз, за да продължат така, докато го няма, докато той - ние, - се върнем завинаги.

Знаех, че скоро ще тръгваме, но обградена от спокойствието в имението, както и във веселата компания на Джени, Иън и малкия Джейми, се чувствах най-сетне като у дома.

Една сутрин след закуска Джейми стана от масата и заяви, че ще отиде до другия край на долината, за да разгледа някакъв кон, който Мартин Мак бил обявил за продан.

Джени се извърна смръщена от бюфета.

- Джейми, мислиш ли, че ще е безопасно? Последния месец наоколо шарят английски патрули.

Той сви рамене и взе палтото си от стола.

- Ще внимавам.

- Хей, Джейми - подвикна Иън, който тъкмо влизаше с наръч дърва за горене. - Щях да те помоля да отскочиш до мелницата. Джок дойде снощи да каже, че нещо не е наред с колелото, било заседнало. Погледнах набързо, но и двамата не можахме да го помръднем. Мисля, че са се заклещили някакви боклуци, но са под водата.

Той почука с дървения си крак по пода и ми се усмихна.

- Още мога да ходя, слава Богу, даже и да яздя, но не мога да плувам. Само се мятам насам-натам и се въртя в кръг като мушица с откъснато крило.

Джейми върна палтото си на стола, ухилен от описанието на шурея си.

- Лошо няма, Иън, щом ще те спаси от това да мръзнеш цяла сутрин във воденичния вир. -Обърна се към мен. - Искаш ли да дойдеш с мен, сасенак? Утрото е хубаво и може да си вземеш кошничката. - Хвърли ироничен поглед към огромната плетена кошница, в която събирах билки. - Ще отида да се преоблека. Сега се връщам.

Пое към стълбището и атлетично заподскача нагоре, взимайки по три стъпала наведнъж.

С Иън се спогледахме усмихнати. Ако съжаляваше, че вече не е способен на подобни подвизи, то го прикриваше с удоволствието, че вижда Джейми толкова въодушевен.

- Хубаво е да си е у дома - каза той.

- Само да можехме да останем.

Благите му кафяви очи се изпълниха с притеснение.

- Няма да тръгвате веднага, нали?

Поклатих глава.

- Не, не веднага. Но ще трябва да тръгнем дълго преди да падне сняг. - Джейми беше решил, че ще е най-добре да отидем до Боли, седалището на клана Фрейзър. Може би дядо му, лорд Ловат, можел да ни помогне - ако ли не, можел поне да ни осигури безопасен път до Франция.

Иън кимна успокоен.

- О, да. Но има още няколко седмици.

Беше прекрасен, сияен есенен ден, с въздух, сладък като ябълков сок, и небе, толкова синьо, че можеше да се удавиш в него. Вървяхме бавно, за да се оглеждам за късноцъфтящите шипки и лугачки, като междувременно бъбрехме.

- Следващата седмица е платежен ден - каза Джейми. - Готова ли ще е новата ти рокля дотогава?

- Сигурно. Защо, повод ли има?

Той ми се усмихна и взе кошницата ми, а аз се наведох да набера малко вратига.

- В някакъв смисъл. Нищо подобно на големите пиршества на Колъм, дума да няма, но всички арендатори в Лалиброх ще дойдат да си платят наемите - и да засвидетелстват уважението си към новата господарка на Лалиброх.

- Сигурно ще се изненадат, че си се оженил за англичанка.

- Неколцина бащи ще са разочаровани. Преди да ме арестуват и да ме отведат във форт Уилям, ухажвах някои от местните девойки.

- Съжаляваш ли, че не взе местно момиче? - попитах кокетно.

- Ако смяташ, че ще кажа „да“, докато държиш градинарското ножче, не си преценила добре здравомислието ми.

Пуснах ножчето, изпънах ръце и зачаках. Когато се отскубнахме един от друг, си взех ножчето и го подкачих:

- Винаги съм се чудила как си останал девствен толкова дълго. Момичетата в Лалиброх до една ли са грозници?

- Не - отвърна той и примижа срещу слънцето. - Най-вече баща ми е отговорен за това. Вечерите се разхождахме през полята и си говорехме. И когато пораснах достатъчно, за да е възможно, той ми каза, че всеки мъж е отговорен за семето, което сее, защото е длъжен да се грижи за жена си и да я закриля. И ако не съм готов за това, нямам право да обременявам никоя с последствията от действията си.

Хвърли поглед през рамо към къщата - и към малкото семейно гробище в подножието на кулата, където почиваха родителите му.

- Каза, че най-великото нещо в живота на един мъж е да легне с жената, която обича - рече тихо. Усмихна ми се, а очите му синееха като небето над нас. - Беше прав.

Докоснах леко лицето му и прокарах пръст по бузата му, надолу към челюстта.

Джейми се ухили, а силен порив на вятър поде поличката му.

- Е, Църквата учи, че да си посягаш сам е грях, но според баща ми, ако опре до това да посегнеш на себе си или на някоя клета жена, всеки благоприличен мъж би се пожертвал.

Когато спрях да се смея, поклатих глава и казах:

- Не. Не, няма да питам. Но си останал девствен въпреки всичко.

- Благодарение единствено на милостта на Бог и на наставленията на баща ми. Когато навърших четиринайсет, само момичета ми бяха в главата. Но след това ме пратиха при Дугал.

- Там нямаше ли момичета? Мислех, че Дугал има дъщери.

- Да, четири. Най-малките две не са нищо особено, но най-голямата беше много хубаво девойче. Година-две по-голяма от мен, Моли. Мисля, че не се ласкаеше много от вниманието ми. Често я зяпах от другия край на масата, а тя ме гледаше отвисоко и ме питаше дали нямам перде. Ако съм бил имал, да съм си легнел, а ако ли не - да спра да я зяпам, защото не искала да ми гледа сливиците, докато се храни.

- Разбирам как си останал девствен - рекох и запретнах поли, за да прекрача през един нисък плет. - Но не може всички да са били такива.

- Не - отвърна Джейми умислено, докато ми подаваше ръка. - Не, не бяха. По-малката сестра на Моли, Табита, беше по-дружелюбна. - Усмихна се от спомена. - Тиби е първото момиче, което целунах. По-скоро първото, което целуна мен. Помагах й с две кофи мляко, от плевнята към маслобойната, и през цялото време планирах как ще я приклещя зад вратата, за да не се измъкне, и ще я целуна. Само че и двете ми ръце бяха заети и тя трябваше да ми отвори вратата. Така че аз се озовах зад вратата, а Тиби ме издебна, хвана ме за ушите и ме целуна. И разляхме млякото.

- Звучи като запомнящо се първо преживяване - рекох през смях.

- Едва ли й е било първо. Знаеше много повече от мен. Но не продължи дълго - след ден-два майка й ни хвана в кухненския килер. Само ме изгледа остро, а на Тиби каза да подреди масата за вечеря, но явно след това е казала на Дугал.

Ако Дугал Макензи бе реагирал, както бях чула, за да защити честта на сестра си, не можех да си представя какво би сторил, за да защити дъщеря си.

- Потрепервам, като си помисля - казах и се усмихнах широко.

- И аз - отвърна Джейми и потрепери наистина. Изгледа ме косо, смутен.

- Знаеш, че младите мъже сутрин се събуждат с... е, с... - Той се червеше.

- Да, знам - отвърнах. - Както и старците на по двайсет и три. Мислиш, че не забелязвам? Достатъчно често ми обръщаш внимание на това.

- Мхм. Е, на сутринта след като майка й ни хвана, се събудих призори. Бях я сънувал -Тиби, не майка й, - и не се изнанедах, когато почувствах ръка на члена си. Изненадах се, че не е моята.

- Не е била на Тиби, нали?

- Не, не беше. Беше на баща й.

- Дугал?! Какво, за Бога?!

- Ококорих се и той ми се усмихна, много добронамерено. След това седна на леглото и си поговорихме, чичо и племенник, покровител и храненик. Обясни ми колко се радва, че съм дошъл, той нали си нямал син, и така нататък. И как цялото семейство много ме харесвало. И как никак не му се мислело, че може някой да се възползва от благородните, невинни чувства на дъщерите му към мен, но пък се радвал, че може да ми вярва като на роден син. И през цялото време държи с едната си ръка камата си, а с другата - младите ми топки. И само повтарях да, чичо, не, чичо, а когато си тръгна, се свих на постелята и сънувах свине. И не целунах момиче отново, докато не станах на шестнайсет и не се преместих в Леох.

Той ме погледна усмихнат. Беше привързал косата си с кожена връв, но по-късите краища стърчаха както обикновено и лъщяха червеникавозлатисти в хладния, ясен въздух. По време на пътуването от Леох до Краиг на Дун кожата му бе загоряла и сега целият приличаше на жизнерадостно есенно листо, подето от вятъра.

- А ти, хубава ми друговремко? - попита ухилен. - Момците плезеха ли се подире ти, или си била стеснителна девица?

- Не колкото теб - отвърнах благоразумно. - Бях на осем.

- Безсрамница! Кой беше щастливецът?

- Синът на преводача ни. Бяхме в Египет, а той беше на девет.

- А, значи не е твоя вината. Въвлечена в грях от по-възрастен мъж. Че и проклет неверник.

Мелницата се показа под нас, хубава като картинка, с тъмночервена лоза, плъзнала от едната страна на жълтата стена, кепенците отворени и добре поддържани, макар че зелената им боя бе поолющена. Водата се изливаше весело във воденичния вир от улея под спрялото колело. Дори се мяркаха патици - примкар и потапница звънарка, спрели да отдъхнат по пътя си на юг.

- Виж. - Бяхме на върха на хълма и аз сложих ръка на рамото на Джейми. - Не е ли прекрасно?

- Много по-прекрасно ще е, когато колелото се завърти отново - рече практично. След това погледна към мен и се усмихна. - Да, сасенак. Много е хубаво. Като малък плувах наблизо. Покрай завоя на реката има широк вир.

Няколко крачки надолу по хълма вирът вече се виждаш зад върбите. Момчетата също. Бяха четири, търчаха, плискаха се във водата и викаха, голи като птички.

- Бррр - рекох. Времето беше хубаво като за есента, но въздухът бе достатъчно студен, за да се радвам, че съм си взела широкия шал. - Само като ги гледам, ми изстива кръвта.

- Така ли? Е, нека ти я стопля.

Той хвърли бърз поглед към момчетата в потока и пристъпи назад в сянката на голям кестен. Хвана ме през кръста и ме придърпа.

- Не си първата девойка, която съм целувал, но се кълна, че ще си последната.

И сведе глава към извърнатото ми нагоре лице.

Когато воденичарят се показа от леговището си и ни се представи набързо, аз се върнах към бреговете на воденичния вир, а Джейми няколко минути слуша обяснения на проблема. Воденичарят се прибра, за да опита да завърти камъка отвътре, а Джейми се вгледа в тъмните обрасли дълбини на вира. Накрая сви рамене примирено и се зае да се съблича.

- Няма какво да се прави - отбеляза. - Иън е прав, нещо е заседнало в колелото под улея.

Трябва да се гмурна и... - Той рязко спря, когато чу как ахвам, и се обърна към мен. - Какво ти става? Не си ли виждала мъж по долни гащи?

- Не... не и... такива! - успях да изпелтеча. Предвиждайки работа под водата, той бе навлякъл под поличката си невероятно вехта къса дреха. Явно е била от червена вълна, но сега бе скърпена от главозамайващо разнообразни цветове и материали. Този чифт долни гащи явно бе принадлежал на някой доста по-широк в кръста от Джейми. Едва се крепяха на хълбоците му, а гънките висяха върху плоския му корем.

- На дядо ти ли са? - предположих аз, докато правех неуспешни опити да сподавя смеха си.

- Или на баба ти?

- На баща ми - рече той студено и ме изгледа важно. - Нали не очакваше да вляза гол като пушка пред жена си и арендаторите си?

Със завидно достойнство той събра увисналия плат с едната си ръка и нагази във вира. Обходи водите край колелото, ориентира се, пое си дълбоко дъх и се потопи с краката нагоре - последно видях издутото дъно на долните му гащи. Воденичарят се подаваше от прозореца, подвикваше окуражаващо и наставляваше Джейми, покажеше ли се главата му над водата.

По краищата на брега гъмжеше от водни растения и аз ги разровичках с пръчка, за да потърся корен от слез и малките фини листа на орешеца. Бях напълнила кошницата до половината, когато чух учтиво прокашляне зад себе си.

Беше наистина много възрастна, или поне така изглеждаше. Подпираше се на тояжка и носеше дрехи, които навярно бяха единственият й чифт за последните двайсет години, вече твърде големи за свитото в тях тяло.

- Добро ти утро - поздрави ме тя, кимайки като бобина на стан. Носеше колосана забрадка, която скриваше косата й, макар няколко стоманеносиви кирурчета да се подаваха край бузите й, сбръчкани като кожата на есенни ябълки.

- Добро утро - отвърнах и понечих да се стана от земята, но тя направи няколко крачки и седна до мен с изненадваща ловкост. Дано да можеше да стане отново.

- Аз съм... - подех, но тя ме прекъсна бързо.

- Ти си новата господарка, разбира се. Аз съм госпожа Макнаб - баба Макнаб ми викат, защото всичките ми снахи също са госпожи Макнаб.

Дръпна кошницата ми към себе си с кокалестата си ръка и затършува вътре.

- Корен от слез, да, добро е за кашлица. Но това не ти трябва, моме. - Побутна с показалец една кафеникава грудка. - Прилича на корен от лилия, но не е.

- А какво е?

- Сладка папрат. Ако го вкусиш, моме, ще се затъркаляш превита по земята.

Извади го от кошницата и го изхвърли във вира. После намести кошницата в скута си и огледа всички останали растения, а аз я наблюдавах развеселена, но и подразнена. Накрая, доволна, тя ми я подаде обратно.

- Е, никак не си глупава, за девойче сасенак - отбеляза. - Различаваш ранилист от сладка трева, ако не друго. - Хвърли око на вира, където главата на Джейми се показа за миг, гладка като на тюлен, преди да се скрие отново под воденицата. - Господарят не се е оженил за теб само заради лицето.

- Благодаря - отвърнах, реших да го изтълкувам като комплимент. Погледът на старицата, остър като нож, се премести към корема ми.

- Още ли не си с дете? Малинови листа ти трябват. Направи разтвор от тях и плод на шипка и го изпий, когато луната е почти пълна. После, когато започне да линее, хапни малко плод на берберис, за да очистиш утробата си.

- О, хм, ами...

- Искам да помоля господаря за услуга - продължи старицата. - Но е зает, затова ще помоля теб.

- Добре - съгласих се неуверено, макар да не виждах как бих я спряла.

- Внук ми - каза тя и ме прикова със сивите си очички, малки и лъскави като камъчета. -Внук ми Роби. Имам шестнайсет и трима се казват Робърт, но единият е Боб, а другият е Роб, така че на малкия му викаме Роби.

- Поздравления - рекох учтиво.

- Искам господаря да вземе момчето в конюшните.

- Ами, не знам дали ще мога...

- Заради баща му, разбираш. - И тя се приведе напред съзаклятнически. - Не че има нещо лошо в строгостта - иначе детето ще се разглези, а и Бог знае, че на момчетата си им трябват шамари, иначе нямаше да ги прави такива диванета. Но като започнеш да си буташ детето във въглените и да му оставяш синини колко ръката само задето си взело допълнително парче питка от подноса, е, тогава...

- Искате да кажете, че бащата на Роби го бие, така ли? - прекъснах я.

Старицата закима, доволна от схватливостта ми.

- Дума да няма. Нали това казвам? - Тя вдигна ръка. - Да беше както обикновено, не бих се намесила. Мъжът може да прави с детето си каквото реши, но... е, Роби ми е любимец. И не е виновен, че баща му е вмирисан на бъчва от глава до пети, колкото и да ме е срам да го призная за сина си.

Изпъна предупредително кокалестия си показалец и продължи:

- Не че бащата на Роналд не пиеше повечко. Но на мен и децата никога не е посягал - не и след първия път, де - добави замислено. Внезапно ми се усмихна и бузите й се стегнаха и заискриха като летни ябълки. Виждаше се ясно що за весела хубавица е била. Довери ми: -Веднъж ме удари, а аз грабнах с кърпа едно дърво от огъня и го халосах с него. - Заклати се напред-назад, смеейки се. - Помислих си, убих го. Рева, държа му главата в скута и се чудя какво ще правя, вдовица с две деца? Но се свести и никога повече не ми посегна, нито на децата. Родих тринайсет, да знаеш - похвали се тя. - Отгледах десет.

- Поздравления - рекох впечатлена.

- Малинови листа - рече, като постави длан на коляното ми. - Слушай ме, моме, малиновите листа ще свършат работа. Ако ли не, ела при мен, ще ти направя една отвара от пурпурна маргаритка и семена на тиквичка, ще ти разбия вътре и сурово яйце. Така ще изсмучеш право в утробата си семето на мъжа и до Великден ще си се надула като тиква.

Прокашлях се изчервена.

- Ммм, добре. И искате Джейми, хм, господаря, имам предвид, да вземе внука ви в конюшните, за да го отърве от баща му, нали?

- Да, точно така. Много работливо дете е Роби и господарят няма да се...

Лицето й застина. Погледнах през рамо и също застинах. Червени мундири. Драгуни, шестима, на коне. Внимателно приближаваха мелницата надолу по хълма.

С удивително присъствие на духа госпожа Макнаб се изправи и седна върху дрехите на Джейми, като ги покри с полите си.

Зад мен Джейми се показа с плясък и рязко пое дъх. Страхувах се да го повикам по име и дори да помръдна, за да не привлека вниманието на драгуните към вира, но ненадейната мъртвешка тишина ми подсказа, че и той ги е видял. Тишината бе нарушена от една-едничка дума, произнесена тихо, но с чувство.

- Мерде.

Със старицата не помръдвахме, с лица като от камък, докато войниците слизаха по хълма. Докато взимаха последния завой по пътя към мелницата, тя се обърна към мен и постави пръст на устните си. Не биваше да говоря, за да не разберат, че съм англичанка. Нямах време дори да кимна, преди оцапаните с кал копита да спрат на два-три метра от нас.

- Добра ви утрин, дами - каза предводителят. Беше ефрейтор, но за щастие не ефрейтор Хокинс. Бързо огледах останалите и с облекчение установих, че не съм виждала никого от тях при форт Уилям. Отпуснах съвсем леко пръстите си, впити в дръжката на кошницата. Ефрейторът продължи: - Видяхме мелницата отгоре и решихме да купим малко брашно.

Той се поклони някъде между нас, несигурен към коя да се обърне.

Госпожа Макнаб бе студена, но вежлива.

- Добра утрин - рече тя и наклони глава. - Но ако сте дошли за брашно, боя се, че ще ви разочароваме. Колелото не работи. Може би следващия път, като наминете.

- О? Какво му има? - Ефрейторът, нисък, млад и румен, сякаш се заинтересува искрено. Отиде до края на вира и се взря в колелото. Воденичарят се показа, за да докладва докъде е стигнал с воденичния камък, зърна го и бързо се прибра обратно.

Ефрейторът повика един от хората си и му направи знак да се наведе, след това се качи на гърба му Посегна нагоре и се хвана за покрива. Покатери се върху сламата. Изправен, едва достигаше ръба на голямото колело. Посегна и го раздруса. Приведе се и извика на воденичаря през прозореца да опита да завърти камъка на ръка.

С усилие на волята държах очите си далеч от дъното на улея. Не знаех как точно работят воденичните колела, но се боях, че ако ненадейно се освободи, всичко до него под водата ще бъде смазано. Явно страхът ми не бе неоснователен, защото госпожа Макнаб се обърна с резки думи към един от близките войници.

- Кажи на командира си да слезе, момко. Няма да помогне така. Не бива да се бърка в неща, които не разбира.

- О, не се бойте, госпожо - рече небрежно войникът. - Бащата на ефрейтор Силвърс има мелница в Хампшир. Не знам какво не разбира от тези неща, но ще да е толкова малко, че и в ботуша ми би влязло.

С госпожа Макнаб се спогледахме разтревожено. Ефрейторът закрачи по покрива, пробно побутна колелото още няколко пъти и слезе при нас. Потеше се обилно и обърса лице с голяма мръсна кърпа, преди да заговори:

- Не мога да го помръдна отгоре, а онзи глупец воденичарят явно не говори английски. -Погледна първо към здравата тояжка и възлестите крайници на госпожа Макнаб, после към мен. - Може би младата дама ще влезе да поговори с него вместо мен?

Госпожа Макнаб ме сграбчи закрилнически за ръкава.

- Ще извините снаха ми, господине. Нещо й стана, откак последният й младенец се спомина. Не е продумала вече година, горката. А не мога да я оставя и за миг, страхувам се, че от мъка ще се удави.

Постарах се да изглеждам с размътен разсъдък, което не ми костваше кой знае какви усилия, предвид състоянието ми в момента.

Ефрейторът доби притеснен вид.

- О... Ами...

Залута се към края на вира и се загледа намръщен във водата. Изражението му бе като това на Джейми преди час - навярно и намеренията му бяха същите.

- Няма какво да се прави, Колинс - каза той на възрастния си помощник. - Ще се гмурна да видя какво пречи.

Свали си мундира и се зае да разкопчава ръкавелите си. С госпожа Макнаб разменихме ужасени погледи. Под воденицата може би имаше достатъчно въздух за Джейми, но пък нямаше място къде да се скрие.

Обмислях без особена надежда шансовете да изиграя убедителен епилептичен пристъп, когато колелото ненадейно проскърца. Със звук на падащо дърво огромното приспособление се завъртя наполовина, поспря и след това плавно заработи, като хвърляше вода в улея под себе си.

Ефрейторът спря да се разсъблича и започна да се любува на работещото колело.

- Гледай ти, Колинс! Какво ли го е спирало?

Сякаш в отговор, нещо се показа навръх колелото. Висеше от една от лопатките - от прогизналите червени гънки се процеждаше вода. Лопатката влезе във водата и предметът се отскубна. Някогашните долни гащи на бащата на Джейми величествено се понесоха по водите на вира.

Възрастният войник ги извади с пръчка и ги отнесе на командира си, който ги взе с два пръста като човек, на когото му се налага да пипа вмирисана риба.

- Хм - изсумтя, като оглеждаше критично гащите. - Това пък откъде ще се е взело? Сигурно се е усукало около оста. Странно, че нещо такова може да причини такива беди, нали, Колинс?

- Да, сър. - Войникът явно не считаше вътрешните механизми на шотландска воденица за особено вдъхновяващи, но отговаряше учтиво.

Ефрейторът повъртя гащите в ръцете си, накрая сви рамене и обърса ръце в тях.

- Добра вълна - рече, докато ги изцеждаше. - Ще свърши работа за полиране на юздите и седлото на коня. Сувенир, а, Колинс?

Поклони ни се вежливо и се върна при коня си.

Драгуните едва се бяха скрили от поглед оттатък върха на хълма, когато плисъци възвестиха надигането на местната водна фея.

Беше пребелял и посинял като карарски мрамор и зъбите му така тракаха, че не разбрах какво казва, но и без това беше на келтски.

Госпожа Макнаб обаче разбра и челюстта й увисна. Бързо затвори уста и направи нисък реверанс към господаря. Той я видя и спря, като водата стигаше благоприлично до кръста му. Пое си дълбоко дъх, стисна зъби, за да се овладее, и махна дълъг къс водорасло от рамото си.

- Госпожо Макнаб - каза той и се поклони.

- Господине - отвърна тя и му върна поклона. - Хубав ден, нали?

- М-м-малко х-х-ладно. - Той ме погледна. Свих рамене безсилно.

- Радваме се да разберем, че пак сте си у дома, господине, и се надяваме - аз и момчетата, - че скоро ще се установите за постоянно.

- И аз така се надявам, госпожо Макнаб - каза любезно Джейми. Обърна глава към мен със зъл поглед. Усмихнах се неутрално.

Старицата сви ръце в скута си и се намести достолепно на земята.

- Искам малка услуга от вас, господине - започна тя, - свързана с...

- Бабо Макнаб - прекъсна я Джейми и пристъпи заплашително във водата, - каквото и да искаш, ще го получиш. Стига да ми върнеш ризата, преди деликатните ми части да окапят от студ.

29. ОЩЕ ОТКРОВЕНОСТ

Вечерите, след като отсервирахме, обикновено седяхме във всекидневната с Джени и Иън и си говорихме за това-онова или слушахме историите на Джени.

Само че тази вечер беше мой ред и Джени и Иън ме слушаха в захлас, докато им разказвах за госпожа Макнаб и червените мундири.

- Бог знае, че на момчетата си им трябват шамари, иначе нямаше да ги прави такива диванета. - Имитацията ми на баба Макнаб пожъна безусловен успех.

Джени обърса сълзите си от смях.

- Божичко, истина е. А и тя знае най-добре. Колко има, Иън, осем момчета?

Иън кимна.

- Да, най-малко. Даже не помня имената на всички. Когато с Джейми бяхме по-млади, сякаш винаги имаше един-двама Макнаб, с които да ходим на лов и за риба.

- Значи се израснали заедно? - попитах. Джейми и Иън си размениха съзаклятнически усмивки.

- О, да, добре се знаем - каза Джейми. - Бащата на Иън беше управителят на имението, както сега е и Иън. Докато лудеехме на младини, често се озовавахме с господин Мъри пред някой от бащите ни и сме обяснявали как външният вид лъже или как обстоятелствата променят случаите.

- И ако не ги убедим - допълни Иън, - се озовавахме с господин Фрейзър превити на оградата, а аз го слушах как крещи до побъркване, докато чакам реда си.

- Никога! - отвърна Джейми възмутен. - Не съм викал.

- Както щеш го наричай, Джейми - отвърна другият, - но беше много шумен.

- И двамата се чувахте на километри - намеси се Джени. - Не само викането. Джейми не спираше да спори с големите, чак докато започне боят.

- Да, трябваше да станеш адвокат, Джейми. Но нямам представа защо ти давах да говориш - И Иън поклати глава. - Вкарваше ни във все по-големи каши.

Джейми пак се разсмя.

- Имаш предвид кулата ли?

- Да. - Иън се обърна към мен и посочи на запад, където древната постройка се издигаше от хълма зад имението. - Да, Джейми беше направо блестящ тогава. - И подбели очи. - Каза на Брайън, че е нецивилизовано да използваш физическа сила, за да спечелиш в спор. Телесното наказание било варварщина и отживелица. Да биеш някого само защото е извършил нещо, с чиито следващи неп... непредвидености - да, това беше думата, - с чиито непредвидености не си съгласен, не било конструктивна форма на наказание...

Вече всички се смеехме гръмко.

- А Брайън вслуша ли се? - попитах.

- О, да. - Иън кимна. - Просто стоях до Джейми и кимах, когато спираше, за да си поеме дъх. Най-накрая приключи, баща му се прокашля и каза „Разбирам“. После се обърна и погледа известно време през прозореца, като въртеше каиша и кимаше, сякаш мислеше. Стояхме рамо до рамо, както каза Джейми, и се потяхме. Накрая Брайън се обърна към нас и ни каза да го последваме към конюшнята.

- Даде ни по една метла, четка и кофа и ни насочи към кулата - поде историята Джейми. -Убедил съм го бил и решил да ни накаже „конструктивно“.

Иън проследи с поглед кулата по цялата й дължина.

- Това нещо е двайсет метра високо - каза ми той - и е десет метра в диаметър, на три етажа. - Въздъхна тежко. - Пометохме я от върха до основата и я изтъркахме от основата до върха. Пет дни. Още усещам гнилите стръкове овес, когато кашлям.

- На третия ден се опита да ме убиеш - каза Джейми, - задето ни бях забъркал. - Докосна главата си. - Голяма рана ми отвори над ухото с метлата.

- Е... Ти пък тогава ми разби носа за втори път, така че сме наравно.

- Такива са Мъри, сметки им дай - каза Джейми и поклати глава.

- Да видим - рекох и започнах да броя на пръсти. - Според теб Фрейзър са дебелоглави, Кембъл са потайни, Макензи са чаровни, но лукави, а Греъм са глупаци. С какво се отличават Мъри тогава?

- Можеш да разчиташ на тях в схватка - почти в един глас казаха Иън и Джейми.

- Наистина - рече Джейми през смях. - Само се надявай да са на твоя страна.

И двамата се разхилиха неудържимо.

Джени поклати неодобрително глава към съпруг и брат.

- А още не сме пили нищо. - Остави бродерията си и стана. - Ела, Клеър, да проверим дали госпожа Круук е направила някакви бисквити за портвайна.

Петнайсетина минути след това се връщахме по коридора с подносите, когато чух Иън да казва:

- Значи нямаш против, Джейми?

- Какво?

- Че се оженихме без съгласието ти.

Джени вървеше пред мен и спря рязко пред вратата на помещението.

Джейми изсумтя откъм двуместното канапе, където бе подпрял крака на една възглавничка.

- Не ви казах къде съм и нямахте представа кога - и дали - ще се завърна, така че не ви виня, че не сте чакали.

Виждах профила на Иън, надвесен над кошницата с цепениците. Беше сбърчил вежди.

- Е, не мислех, че е редно, а и аз сакат...

Чу се още по-силно изсумтяване.

- Джени не можеше да си намери по-добър съпруг от теб, ако ще да си беше изгубил и другия крак и двете ръце - отсече Джейми. Бледият Иън се поизчерви. Джейми се прокашля, свали крака от възглавничката и се наведе да вземе една подпалка, паднала от кошницата.

- Как така се оженихте, предвид скрупулите ти? - попита и крайчето на устните му трепна нагоре.

- Божичко, човече - възнегодува Иън на шега, - да не мислиш, че имах избор? Срещу Фрейзър? - Поклати глава и се ухили на приятеля си. - Идва един ден в полето при мен, докато се мъча да поправя счупеното колело на една каруца. Изпълзявам, покрит с кал, и я гледам пред мен, като храст, покрит от пеперуди. Оглежда ме от глава до пети и казва... - Той поспря и се почеса по главата. - Ами, не знам точно какво каза, но накрая ме целуна, с все калта по мен, и ми каза „Добре де, ще се оженим на свети Мартин.“1

Разпери ръце в комично примирение и продължи:

- Още й обяснявах защо не можем, когато се озовах пред свещеника, рецитирах: „Взимам теб, Джанет...“ и се заклевах във всякакви неправдоподобни неща.

Джейми се отпусна назад и се засмя.

- Да, познато ми е усещането. Нереално е, нали?

Иън отвърна на усмивката му, забравил смущението си.

- О, да. Още усещам това, знаеш ли, когато Джени ми се покаже пред очите, на върха на хълма и слънцето грее зад нея, или когато държи малкия Джейми и не ме гледа. Виждам я и си мисля: „Боже, човече, не може да е твоя, просто не може.“ Поклати глава и кафявият му перчем падна пред очите. - После се обръща и ми се усмихва... Е, и ти знаеш какво е. Комай е същото с теб и Клеър. Тя е... специална, нали?

Джейми кимна. Усмивката не изчезна от лицето му, но някак се промени.

- Да - отвърна тихо. - Специална е.

На по чаша портвайн и бисквити Джейми и Иън се отдадоха на още спомени за споделеното си детство и за бащите си. Бащата на Иън бе починал миналата пролет и Иън трябваше да се оправя сам с имението.

- Помниш ли, когато баща ти ни намери при потока и ни накара да отидем с него до ковачницата, за да видим как се поправя ос на каруца?

- Да, и все не разбираше защо шаваме и подскачаме от крак на крак...

- И не спря да те пита ходи ли ти се до нужника...

И двамата се смееха твърде неудържимо, за да могат да довършат, затова погледнах към Джени.

- Жаби - отвърна тя кратичко. - Имали по пет-шест жаби в пазвата си.

- О, Боже! - намеси се Иън. - Когато едната се покачи на врата ти и скочи в огнището, ми се стори, че ще умра от смях.

- Не мога да си представя защо баща ми не ми изви врата. - Джейми поклати глава. - Чудо е, че доживях да порасна.

Иън се вгледа преценяващо в собственото си отроче, което старателно трупаше дървени блокчета едно връз друго край огнището.

- Не знам как аз ще се справя с това, когато дойде време да бия малкия Джейми. Така де... толкова е малък.

Направи безпомощен жест към дребничката фигура, чието крехко вратле се бе източило, докато малчуганът се прехласваше по заниманието си.

Джейми хвърли циничен поглед на съименника си.

- Да, ще е същият калпазанин като теб и мен, само му дай време. Сигурно и аз съм бил такъв някога.

- Беше - каза Джени неочаквано, докато поставяше калаена купичка сайдер в ръката на съпруга си. Потупа брат си по главата. - Много сладко бебе беше, Джейми. Помня как те гледах в креватчето ти. Трябва да си бил на около две, спеше с палче в уста и всички се съгласихме, че си най-хубавото момченце на света. Имаше дебели кръгли бузки и най-сладките къдрички.

Лицето на най-хубавото момченце на света доби интересен розов нюанс, след което Джейми изпи сайдера си наведнъж, без да ме поглежда.

- Е, бързо свърши - рече Джени и зъбите й блеснаха в дяволита усмивка. - На колко те биха за пръв път, Джейми? На седем?

- Не, осем - отвърна той и сложи нова цепеница в пушещата купчина подпалки. - Боже, как болеше... Дванайсет удара право по дупето, без никаква почивка. Баща ми никога не си почиваше. - Той се отпусна на пети и потърка нос с кокалчетата на ръката си. Бузите му руменееха, а очите му светеха от усилието. - Когато приключи, баща ми се отдалечи и седна на една скала, докато се опомня. Когато спрях да пищя и просто заподсмърчах, той ме повика. Дори си спомням какво точно ми каза. Може да го кажеш на малкия Джейми след време, Иън.

Джейми затвори очи и заговори:

- Сложи ме да седна на коленете му и ме накара да го погледна в лицето. Каза: „Това ти беше за пръв път, Джейми. Преди да пораснеш, ще трябва да повторя навярно още сто пъти.“ Позасмя се и каза още: „На моя баща му се наложи дори повече, а ти си поне толкова упорит и дебелоглав, колкото мен. Понякога сигурно ще ми харесва да те налагам, зависи с какво си си го заслужил. Но най-вече няма да ми харесва. Затова помни, момко. Ако главата ти роди някоя лудория, задните ти части ще плащат за нея.“ После ме прегърна и каза: „Смелчага си ми ти, Джейми. Хайде, отиди сега в къщата и дай на майка ти да те успокои“. Отворих уста, но той ме превари. „Да, знам, че нямаш нужда, но тя има. Хайде, изчезвай.“ И влязох вкъщи, а майка ми ми даде хляб с мармалад.

Джени се разсмя.

- Спомних си как татко разказваше същата случка. Каза, че когато те изпратил до къщата, си стигнал до средата на пътя, спрял си и си го изчакал. Когато дошъл при теб, си вдигнал глава и си го попитал: „Татко, хареса ли ти, когато ме наби сега?“ Казал „не“, а ти си кимнал и си му отвърнал: „Хубаво. И на мен не ми хареса много.“

Цяла минута се смяхме, след което Джени поклати глава, гледайки брат си.

- Много обичаше да разказва тази история. Винаги казваше, че някой ден ще му видиш сметката, Джейми.

Веселостта на Джейми рязко изчезна и той сведе глава към дланите върху коленете си.

- Да - рече тихо. - Така и стана, нали?

Джени и Иън се спогледаха смутени и объркани, а аз сведох поглед към собствения си скут. Не знаех какво да кажа. За миг се чуваше само припукването на огъня. След това Джени хвърли последен поглед към Иън за кураж и докосна брат си по коляното.

- Джейми. Нямаш вина.

Той й се поусмихна мрачно.

- Нямам ли? А кой има?

Тя въздъхна дълбоко и рече:

- Аз.

- Какво? - Той се втренчи в нея, стъписан и недоумяващ.

Беше пребледняла повече от обикновено, но още се владееше.

- Казах, че вината е моя. За... за това, което ти се случи, Джейми. И което се случи на татко.

Той сложи ръка върху нейната и я потърка.

- Не говори глупости. Направила си, каквото трябва, за да ме спасиш - права си, ако не беше отишла с Рандал, сигурно щеше да ме убие на място.

Гладкото й чело се посмръщи.

- Не, не съжалявам, че повиках Рандал в къщата - дори да беше... е, не. Не беше това.

Тя си пое дълбоко дъх и продължи:

- Когато влязохме, се качихме в стаята ми. Не... не знаех точно какво да очаквам. Нямах никакъв опит с мъжете. Само че той също изглеждаше много нервен, зачервен, сякаш не беше сигурен в себе си, което ми се стори странно. Бутна ме на леглото и после просто остана прав, като се докосваше. Първо си помислих, че съм му направила нещо с коляното си, макар да знаех, че не съм го ударила толкова силно. - Лицето й все повече се наливаше с кръв и тя погледна крадешком към Иън. - Сега знам какво се е опитвал да прави, да... да се приготви. Не исках да си мисли, че ме е страх, затова се поизправих на леглото и го загледах. Това май че го ядоса и ми нареди да се обърна. Не исках и продължих да го гледам.

Лицето й беше добило цвета на розите край прага.

- Той... той се откопча и... и му се присмях.

- Какво? - попита Джейми невярващо.

- Присмях му се. Искам да кажа... - Срещна непокорно погледа на брат си. - Знаех какво представлява голият мъж. Виждала съм те гол често, както и Уили, и Иън. Но той... - По устните й заигра усмивка, въпреки опитите й да я скрие. - Изглеждаше толкова смешен, целият зачервен, и истерично се търкаше, а беше само наполовина...

От Иън долетя сподавен звук и тя прехапа устни, но смело продължи напред.

- Не му харесваше да му се смея, затова му се смях още. Тогава се хвърли към мен и ми разкъса роклята. Ударих го в лицето и той ми отвърна, достатъчно силно, за да ми се -привидят звезди. После изсумтя, сякаш му беше харесало, и се покачи на леглото. Имах достатъчно свяст, за да му се изсмея отново. Застанах на колене и... и го подканих. Казах му, че виждам как не е никакъв мъж и не може с жена.

Сведе глава още по-надолу, така че тъмните й къдрици се люшнаха покрай пламналите й бузи. Почти шепнеше.

- Аз... си отворих роклята и... и го предизвиках с гърдите си. Казах му, че зная, че се бои от мен, защото не става за жени, а само за животни и момченца...

- Джени - отрони Джейми и поклати глава безпомощно.

Тя вдигна глава, за да го погледне.

- Е, тогава ми се стори добра идея. Само за това се сетих, а и виждах, че не е на себе си, но беше ясно, че... не може. Втренчих се в бричовете му и му се присмях. След това ме стисна за гушата и започна да ме души, ударих си главата в таблата на леглото и.. и когато се събудих, го нямаше, теб също.

В прекрасните й сини очи лъщяха сълзи, докато стискаше ръцете на Джейми.

- Джейми, ще ми простиш ли? Знам, че ако не го бях разгневила, нямаше да се отнесе така с теб, а после татко...

- О, Джени, скъпа, недей. - Той коленичи пред нея и положи лицето й на рамото си. Иън приличаше на изсечен от камък.

Джейми я полюля в обятията си, докато тя ридаеше.

- Тихо, гълъбице. Хубаво си направила, Джени. Не си била виновна, нито дори аз. - Погали я по гърба. - Слушай. Наредили са му да дойде и да върши поразии. Нямало е значение какво ще сторим ти или аз. Искал е да причини вреда и да настрои хората навред срещу англичаните, за свои собствени цели. И тези на мъжа, който го е наел.

Джени спря да плаче, изправи гръб и се загледа удивена в брат си.

- Да настрои хората срещу англичаните? Но защо?

Джейми направи жест на нетърпение.

- За да разбере кои ще подкрепят принц Чарлс, ако се стигне до още едно въстание. Не знам на чия страна е господарят на Рандал - дали иска информацията, за да наблюдава тези, които подкрепят принца, и да изземе собствеността им, или той самият смята да подкрепи принца и иска планинците готови за война, когато дойде времето. Не знам и сега не е важно.

Приглади косата й и отмести няколко кичура от челото й.

- Важно е само, че си добре, а аз съм у дома. Скоро ще се върна завинаги, обещавам.

Тя вдигна дланта му към устните си и я целуна грейнала. Затършува в джоба си за кърпичка и издуха носа си. След това обаче погледна към все още вцепенения Иън, очите му бяха изпълнени с болка и гняв.

Докосна го леко по рамото.

- Мислиш, че е трябвало да ти кажа.

Той не помръдна, но и не свали поглед от нея.

- Да - рече тихо.

Тя остави кърпичката в скута си и го хвана за ръцете.

- Иън, за Бога, не ти казах, защото не исках да изгубя и теб. Брат ми го нямаше, баща ми също. Не исках да изгубя и най-скъпия си човек. Защото си по-скъп и от дом, и от род. - Тя се усмихна на Джейми. - А това значи много.

Взря се умоляващо в очите на съпруга си, а по лицето му битка поведоха любовта и ранената гордост. Джейми се изправи и ме докосна по рамото. Измъкнахме се тихо от стаята и ги оставихме пред догарящия огън.

Беше ясна нощ и луната се лееше обилно през високите прозорци. Не можех да заспя и ми се стори, че светлината държи и Джейми буден - лежеше неподвижно, но по дишането му личеше, че не спи. Обърна се по гръб и се подсмихна.

- На какво се смееш? - попитах.

Обърна глава към мен.

- О, събудих ли те, сасенак? Извинявай. Просто си спомнях разни неща.

- Не спях. - Примъкнах се до него. Леглото явно бе от онези дни, когато цялото семейство е спяло на един матрак - огромно пухено легло, за което са отишли перата на стотици гъски, а ориентацията в тази шир бе като да прекосиш Алпите без компас. - Какво си спомни? -попитах, когато успешно стигнах до неговата страна.

- Неща за баща ми, най-вече. Какво казваше. - Скръсти ръце зад главата си и се загледа умислено в дебелите греди на ниския таван. - Странно, когато беше жив, не му обръщах много внимание. Когато почина, започнах да се вслушвам повече. - Отново се позасмя. -Мислех си за последния път, когато ме наби.

- Смешно е било, така ли? Някой да ти е казвал, че имаш много странно чувство за хумор, Джейми? - Разтършувах се из завивките за ръката му, отказах се и ги отметнах. Той започна да ме гали по гърба и аз се сгуших до него, като заскимтях от удоволствие.

- Чичо ти не те ли е биел при нужда? - попита той.

Сподавих смеха си.

- Божке, не! Би се ужасил от тази мисъл. Чичо Ламб не вярваше в боя на деца. Смяташе, че с тях трябва да се излезе на глава като с възрастни хора.

Джейми издаде шотландското подигравателно сумтене при тази налудничава идея.

- Това обяснява дефектите в характера ти, дума да няма. - И ме потупа по дупето. -Недостатъчно дисциплинирана си била.

- Какви дефекти в характера ми? - запитах заядливо. На луннната светлина ясно се виждаше широката му усмивка.

- Искаш да ги изредя ли?

- Не. - Сръчках го с лакът в ребрата. - Разкажи ми за баща си. На колко си бил тогава? -попитах.

- О, на тринайсет-четиринайсет. Висок, мършав, пъпчив. Не помня защо ме биеше -сигурно вече е било за нещо, което съм казал, а не направил. Помня само, че и двамата здравата беснеехме. Беше един от случаите, когато ме наби с удоволствие. - Придърпа ме към себе си и ме облегна на рамото си, обгърнал ме с ръка. Погалих мускулестия му корем и се заиграх с пъпа му.

- Стига, гъделичка. Искаш ли да чуеш, или не?

- О, искам. Какво ще правим, ако имаме деца - ще ги вразумяваме ли, или ще ги бием? -Сърцето ми забърза при тази мисъл, макар всичко да сочеше, че въпросът ще си остане теоретичен. Ръката му покри моята на корема му

- Просто е. Ти ще ги вразумяваш, а когато приключиш, ще ги изведа навън и ще ги натупам.

- Мислех, че харесваш децата.

- Да. Баща ми ме харесваше, когато не се държах като идиот. И ме обичаше - достатъчно, за да ми вади звезди посред бял ден от бой, когато се държах като идиот.

Обърнах се по корем.

- Добре тогава. Разкажи ми.

Джейми се надигна на възглавницата и сложи още една отгоре й, след това се намести удобно и отново скръсти ръце зад главата си.

- Ами, прати ме при оградата, както обикновено, винаги ме караше да отида пръв, за да изпитам правилната смесица от ужас и разкаяние, докато го чаках. Но беше толкова ядосан, че ми крачеше по петите. Приведох се и той започна, а аз стисках зъби, решен да не гъквам -проклет да бях, ако му позволя да разбере колко боли. Стисках дървото толкова силно, че в пръстите ми оставаха трески. Лицето ми моравееше, защото не смеех да дишам. - Той си пое дълбоко дъх, сякаш за да компенсира, и издиша бавно. - Обикновено знаех кога ще му дойде краят, но този път не спря. Едва си държах устата затворена - грухтях с всеки удар и усещах сълзите да напират, колкото и да мигах, но се сдържах, сякаш животът ми зависи от това.

Беше гол до кръста и почти сияеше на лунна светлина, а косъмчетата му блещукаха като от сребро. Усещах под дланта си равномерния му пулс.

- Не знам колко дълго продължи, но на мен ми се стори цяла вечност. Накрая спря за миг и ми се развика. Не беше на себе си, аз също, затова отначало почти не разбрах какво ми говори. Ревеше: „Проклет да си, Джейми! Не можеш ли да извикаш? Голям си вече, няма никога повече да те бия, но викни веднъж, преди да приключа, за да разбера, че най-после нещо ти се е набило в дебелата глава!“ - Джейми се засмя и разстрои пулса си. - Толкова се разсърдих, че се изправих, завъртях се и креснах: „А що не каза така отначало, дърт глупако! ОХ!“ В следващия миг бях на земята и ушите ми пищяха, а челюстта ми беше изтръпнала от шамара му Стоеше над мен, пъхтеше, косата му щръкнала, брадата му чорлава. Посегна надолу и ме вдигна за ръката. Потупа ме по бузата и каза, още запъхтян: „Това беше, задето наричаш баща си глупак. Може да е вярно, но е неуважително. Хайде да се измием за вечеря.“ И никога повече не ме удари. Викаше ми, но и аз му виках, като мъж на мъж.

Джейми се засмя спокойно и се усмихна в къдриците ми.

- Ще ми се да бях познавала баща ти - казах. - Или по-скоро не. Сигурно не би искал да се ожениш за англичанка.

Джейми ме прегърна по-плътно и вдигна завивките до раменете ми.

- Не, би си помислил, че най-сетне ми е дошъл акълът. - Погали ме по косата. - Би уважил избора ми, която и да беше, но ти... - обърна глава и ме целуна нежно по челото, - много би те харесал, моя сасенак.

Разпознах и оцених огромната похвала.

1 Единайсети ноември. - Бел. прев.

30. РАЗГОВОРИ КРАЙ ОГНИЩЕТО

Каквото и да се бе случило между Джени и Иън след признанията й, явно бързо бяха решили проблема си. На следващата вечер, след като се нахранихме, седяхме във всекидневната - Иън и Джейми обсъждаха работата в чифлика в единия ъгъл, до гарафа бъзово вино, а Джени си почиваше, подпряла подутите си глезени на една възглавничка. Опитвах се да записвам някои от рецептите, които ми бе подхвърлила през рамо, докато работехме през деня, като от време на време я питах за неща, които бях забравила.

ЛЕК ЗА ЦИРЕИ, гласеше единият от листовете.

Три железни пирона, киснати за седмица в горчива бира. Добави шепа талаш от кедър и остави да се утаи. Когато потънат на дъното, сместа е готова. Налагай три пъти дневно, започвайки от първия ден на новолунието.

ВОСЪЧНИ СВЕЩИ, гласеше друг лист.

Отцеди мед от питата. Премахни, доколкото можеш, мъртвите пчели. Претопи питата с малко вода в голям котел. Обери пчелите, крилете и други нечистотии от повърхността на водата и я смени. Разбърквай често в продължение на половин час и позволи на водата да се успокои. Отцеди я и я използвай за подсладяване. Пречисти водата по този начин още два пъти.

Ръката ми се уморяваше, а още не бях стигнала до формите за свещи, за усукването на фитили и изсушаването на свещите.

- Джени - обадих се, - колко време отнема цялото правене на свещи?

Тя остави в скута си ризата, която кърпеше, и помисли.

- Половин ден да събереш питите, два да изцедиш меда - един, ако е топло, - един, за да почистиш восъка, освен ако не е много или ако не е много мръсен, тогава два. Още половин ден за фитилите, един-два за формите, половин ден, за да стопим восъка и да ги изсушим. Горе-долу седмица.

Слабата светлина от лампата и пръскащото капки мастило перо ми идваха в повече след труда през деня. Седнах до Джени и се полюбувах на миниатюрната дрешка, която бродираше с почти невидими шевове.

Кръглият й корем внезапно се размърда, когато обитателят му смени позицията си. Наблюдавах удивена. Никога не съм била толкова близо до бременна жена така задълго и не осъзнавах колко много се случва в утробата й.

- Искаш ли да пипнеш? - предложи Джени, когато видя, че зяпам корема й.

- Ами...

Хвана ме за китката и постави ръката ми на корема си.

- Ето тук. Само почакай, скоро пак ще ритне. Не обича да лежа по гръб. Става неспокоен и се размърдва.

Така и се случи - изненадващо силен тласък повдигна ръката ми на няколко сантиметра.

- Божичко! Силен е!

- Да. - Джени потупа корема си с гордост. - Ще е прекрасен, като брат си и баща си. -Усмихна се на Иън, чието внимание бе отвлечено от списъците на животните за разплод към нея и бъдещото му дете. Джени добави, като ме сръчка: - Или дори като безполезния си риж чичо.

- Какво? - Джейми вдигна глава. - На мен ли говориш?

- Чудя се дали се обърна на „риж“ или „безполезен“? - подпита ме тихичко Джени и пак ме сръчка, а на Джейми отвърна мило: - Нищо, нищо, сърце мое. Просто обсъждахме възможността новото да има нещастието да прилича на чичо си.

Въпросният чичо се ухили широко и дойде при нас, като приседна на възглавничката. Джени отдръпна крака, за да му направи място, и ги сложи в скута му.

- Разтрий ми ги, Джейми - примоли му се. - По-добре се справяш от Иън.

Той се подчини, а Джени се облегна назад и притвори блажено очи. Пусна ризката, която бродираше, на корема си, който все така се надигаше, сякаш негодуваше. Джейми зяпаше в захлас движението, точно като мен преди малко.

- Не е ли неудобно? - попита. - Някой да се премята така в корема ти?

Джени отвори очи и направи гримаса, когато по протежението на корема й премина нещо като вълничка.

- Мда. Понякога имам чувството, че черният ми дроб е целият в синини. Но най-често усещането е приятно. Като... - Тя се позамисли, а после се усмихна на брат си. - Трудно е да го опиша на мъж, нямате нужната анатомия. Не мисля, че има как да ти кажа какво е бременността, все едно ти да ми опишеш какво е да те ритнат в топките.

- А, това мога дори да ти го покажа. - Той се сви, хвана се между краката и подбели очи, като нададе ужасяващ гъгнещ стон.

- Не е ли точно, Иън? - попита и завъртя глава към табуретката, на която Иън се превиваше от смях, подпрял дървения си крак на огнището.

Джени постави деликатно стъпало на гърдите му и го избута назад.

- Добре, смешнико. В този случай се радвам, че си нямам топки.

Джейми се поизправи и отметна няколко кичура от челото си.

- Не, наистина - настоя заинтересуван, - само до различната анатомия ли опира? Как би го описала на Клеър? Тя е жена, нищо че още не е раждала.

Джени изгледа талията ми преценяващо и отново усетих онази малка, не съвсем физическа болка.

- Хм, може би. - Говореше бавно, докато формулираше думите в ума си. - Първо си чувстваш кожата много изтъняла. Усещаш всичко, което те докосва, дори дрехите си, и то не само на корема, но и по краката, по хълбоците и по гърдите. - Ръцете й се вдигнаха несъзнателно до тях и докоснаха ленения плат отгоре. - Усещаш ги тежки, налети... и са много чувствителни по връхчетата. - Малките заоблени палци ги докоснаха и зърната се надигнаха под плата. - И, разбира се, си едра и непохватна. - Джени се поусмихна с лека горчивина и потърка ханша си, където се беше ударила в една маса. - Заемаш повече място, отколкото си свикнала. - Но ето тук - ръцете й се сключиха над корема, - тук усещаш всичко най-силно, разбира се.

Погали го, сякаш галеше детето си. Очите на Иън следяха движението на дланите й, нагоре и надолу. Джени продължи със смях, като побутваше корема на брат си с палеца на крака си.

- В първите дни е като газове. Ето тук, като мехурчета. Но след това усещаш детето, като риба на кукичка, която се измъква и се скрива обратно в дълбокото. Подръпва бързо, но всичко отминава толкова скоро, че не си сигурна, че си го почувствала.

Сякаш възнегодуваше срещу това описание, невидимият й придружител се размърда напред-назад и стомахът й заизпъква ту оттук, ту оттам.

- Предполагам, че вече си съвсем сигурна - отбеляза Джейми, следейки с удивен поглед движенията.

- О, да. - Тя сложи ръка на корема си, сякаш за да успокои бебето. - Спят, понякога с часове. Понякога се страхуваш, че е умряло, когато дълго не помръдва. После се опитваш да го събудиш - Ръката й рязко притисна едно място отстрани и получи рязък отклик. - И се радваш, когато отново те изрита. Но не е само бебето. Чувстваш се подута отвсякъде, към края. Не те боли... просто си така презряла, че имаш чувството, че ще се пръснеш. Сякаш е много важно да те докосват внимателно. - Джени вече не ме гледаше. Беше се взряла в съпруга си и знаех, че вече за нея нито аз, нито брат й сме наоколо. С Иън излъчваха интимност, сякаш често бе разказвала тази история, но все още не се бяха уморили от нея.

Понижи тон и ръцете й отново се вдигнаха към гърдите, тежки и привлекателни под финия корсет.

- През последния месец започва да се появява млякото. Усещаш как се пълниш, по малко всеки път, всеки път, когато детето се размърда. И тогава изведнъж всичко се втвърдява и заобля. - Отново обхвана корема си. - Няма болка, а само нещо като задъхване, а после гърдите ти изтръпват и напират, като че ще експлодират, ако няма кой да суче. - Затвори очи и се облегна назад, галейки огромния си корем, сякаш с жестове произнасяше заклинание. Хрумна ми, че ако някога е имало вещици, Джанет Фрейзър би била съвършена такава.

Задименият въздух бе изпълнен с унеса, пропил стаята - чувството в корените на похотта, ужасният копнеж за сливане, за творене. Можех да преброя всеки косъм по тялото на Джейми, без да го поглеждам, и знаех, че всеки от тях е настръхнал.

Джени отвори очи, тъмновиолетови сред сенките, и се усмихна на съпруга си, бавна, богата на обещания извивка на устните.

- А късно, в последните седмици, когато детето се движи много, понякога чувството е както когато мъжът ти е в теб, когато навлиза дълбоко и се излива в теб. Тогава, когато възбудата ти тупти заедно с неговата - такова е, но много по-голямо. Преминава по стените на утробата ти, изпълва те цялата. Тогава детето притихва и сякаш него си приела в себе си, цялото и наведнъж. - Ненадейно се обърна към мен и заклинанието се развали. - Затова искат понякога... - Тя се усмихна право в очите ми. - Искат да се върнат.

След известно време Джени се надигна и се понесе към вратата, като хвърли поглед към Иън, като го притегли сякаш като железни стружки към севера на компас. Спря до прага, за да го изчака, и премести поглед към брат си, който не помръдваше край огнището.

- Нали ще наглеждаш огъня, Джейми? - Изтегна се и изви гръб, странна успоредица на извивката на корема й. Иън прокара ръка по гръбнака й. Тя изстена и след миг ги нямаше.

И аз се протегнах, изпъвайки ръце нагоре - уморените мускули приятно се напрегнаха. Ръцете на Джейми се смъкнаха от двете ми страни, към хълбоците. Наведох се към него и придърпах пръстите му напред, като си представих как обгръщат издутината на наше собствено неродено дете.

Когато обърнах глава, за да го целуна, видях малкото телце в края на канапето.

- Виж. Забравили са малкия Джейми. - Момченцето обикновено спеше на легълце на колела в стаята на родителите си. Тази вечер беше заспал край огъня, докато сме разговаряли на по чаша вино, но никой не се бе сетил да го сложи да спи. Моят Джейми обърна лице към мен и отмести мой кичур от носа си.

- Джени никога нищо не забравя - рече. - Подозирам, че с Иън не искат компания точно сега. - Ръцете му ме прегърнаха през кръста и се засуетиха с връзките на полата ми. - Добре му е там.

- Ами ако се събуди?

Тършуващите му ръце стигнаха до охлабените краища на корсета ми. Джейми повдигна вежда към легналия на една страна свой племенник.

- Лошо няма. Рано или късно ще трябва да разбере какво да прави, нали? Не искам да е невежа като чичо си. - Хвърли на пода пред огнището няколко възглавници и приседна, като ме придърпа със себе си.

Пламъците лъщяха по сребристите белези на гърба му, сякаш наистина бе човекът от желязо, както някога го бях обвинила, и металното ядро се подаваше през процепите в крехката плът. Прокарах пръсти по белезите, един по един, и той потръпна от докосването ми.

- Смяташ ли, че Джени е права? - попитах по-късно. - Мъжете наистина ли искат да се върнат обратно? Затова ли правите любов с нас?

Дъхът от смеха му раздвижи косата край ухото ми.

- Е, не е първото нещо, което ми минава през ума, когато те слагам в леглото, сасенак. Никак. Но пък... - Ръцете му докоснаха леко гърдите ми и устните му се затвориха около едното ми зърно. - Но и не бих казал, че изцяло греши. Понякога... да, понякога ми се струва, че би било хубаво отново да съм вътре, в безопасност... цял. Знаем, че не можем, и навярно това ни кара да искаме да се множим. Ако самите ние не можем да се върнем, можем да дадем на синовете си този дар, поне за малко... - Той тръсна глава и рамене внезапно, като подсушаващо се куче.

- Не ме мисли, сасенак - промълви. - Разкисвам се, когато пия вино от бъз.

31. ПЛАТЕЖНИЯТ ДЕН

На вратата леко се почука и влезе Джени, с лека синя дреха, преметната през ръка, шапка в другата. Огледа критично брат си и кимна.

- Да, ризата става. Поотпуснах най-хубавото ти палто - откакто те видях за последно, си пораснал в раменете. - Тя наклони глава на една страна и го огледа. - Добре си се справил със себе си - поне от врата надолу. Я седни и ще ти оправя косата.

Посочи табуретката до прозореца.

- Косата ми? Какво й има на косата ми? - Джейми вдигна ръка, за да провери. Пораснала почти до раменете, беше пристегната с кожена връв, за да не му влиза в очите.

Сестра му не губеше време в приказки, а го бутна да седне на табуретката, махна връвта и енергично се зае да го реши с костените си гребени.

- Какво ти има на косата ли? - повтори тя реторично. - Ами, да видим. Имаш бодили в нея. - Извади от къдриците му малък кафяв предмет и го пусна в скрина. - И парченца дъбови листа. Къде си бил вчера - риел си в шумата като нерез? Да не говорим, че е по-заплетена от мокра прежда...

- Ох!

- Стой мирен, рой! - Смръщила чело от концентрация, тя взе по-едър гребен и оправи кълбото от коса, като я остави гладка и лъскава - меднокафяво, червеникаво, канелено и златно. Всичко искреше на сутрешното слънце. Джени повдигна кичурите в ръцете си и заклати глава.

- Не мога да се сетя за причина добрият Бог да похаби подобна коса за мъж - отбеляза. -На места е като козина на елен.

- Прекрасна е, нали? - съгласих се. - Виж как слънцето я е изсветлило отгоре, има прекрасни руси кичури.

Обектът на възхищението ни ни гледаше свъсено отдолу нагоре.

- Ако не спрете, ще си обръсна главата. - Протегна заплашително ръка към тоалетката, където се намираше бръсначът му. Сестра му, ловка въпреки напредналата бременност, го плесна с гребена по ръката. Той извика и след това повтори, когато тя дръпна косата му.

- Стой мирен. - Започна да разделя кичурите му на три. - Ще ти я сплета, както си му е редът - заяви доволно. - Няма да се срещаш с арендаторите си като някакъв дивак.

Джейми измърмори нещо непочтително под нос, но се остави в ръцете на сестра си. Джени ловко прибра косата му и я сплете в дебела официална плитка, като събра краищата и ги върза с конец. След това извади от джоба си синя копринена лента и я върза на панделка в косата му.

- Така! Не е ли хубаво? - Обърна се към мен за потвърждение и трябваше да призная, че стегнатата коса добре очертаваше лицето му. Чист, спретнат, със снежнобяла ленена риза и сиви панталони, Джейми изглеждаше прекрасно.

- Особено лентичката - рекох и едва потиснах смеха си. - Същият цвят като очите му е.

Джейми изгледа сестра си кръвнишки.

- Не. Без лентички. Това да не ти е Франция! Не ме интересува, ако ще и на цвят да е като мантията на Дева Мария. Без панделки, Джанет!

- Добре, де, добре. Мрънкало. Ето. - Тя махна лентата, пристъпи назад и отбеляза със задоволство: - Да, и така става. - После обърна пронизващите си сини очи към мен и изсумтя замислено, потропвайки с крак.

Бях пристигнала на практика по дрипи, така че се наложи да ми съшият две рокли колкото е възможно по-бързо - една от дебело сукно за всеки ден и една копринена за ситуации като тази, която предстоеше. Повече ме биваше да шия рани, отколкото плат, така че помагах с оразмеряването, но кройката и шиенето оставих на Джени и госпожа Круук.

Бяха свършили прекрасна работа и жълтата като иглика коприна пасваше на тялото ми като ръкавица, а дълбоките гънки минаваха по раменете и се спускаха към бухналите поли. Двете се бяха съгласили с мен да не ми слагат никакви корсети, затова хитроумно бяха подсилили горната част на роклята с банели от китова кост, които бяха приспособили от един друг корсет.

Погледът на Джени бавно ме обходи отдолу догоре и се застоя там. Тя въздъхна и посегна отново към четката за коса.

- Хайде и ти - рече.

Седнах с пламнали бузи и не смеех да гледам Джейми в очите, докато сестра му внимателно премахваше парченца дърво и дъбови листца от къдриците ми, като ги поставяше на тоалетката до растителността, извадена от косата на брат й. В крайна сметка бях сресана и оформена в кок. Джени извади малка дантелена шапчица.

- Така. - И я закрепи здраво върху къдриците ми. - Всичко ти е както трябва. Изглеждаш много порядъчна, Клеър.

Предположих, че това е комплимент, и измърморих някакъв отговор.

- Имаш ли бижута? - попита Джени.

Поклатих глава отрицателно.

- Не, боя се, че не. Само перлите, които Джейми ми подари на сватбата ни, а те... -Предвид как се бяхме измъкнали от Леох, перлите бяха последното, за което ми се мислеше.

- О! - Джейми сякаш ненадейно си бе спомнил нещо. Затършува в кожената си торба и победоносно измъкна броеницата от перли.

- Откъде успя да ги вземеш!? - възкликнах изумена.

- Мърто ги донесе рано тази сутрин. Върнал се в Леох по време на делото и се е натоварил с всичко, което можел да носи - решил, че ще ни трябва, ако успеем да се измъкнем. Търсел ни е по пътя насам, но ние... първо минахме през онзи хълм.

- Още ли е тук? - попитах.

Джейми застана зад мен, за да ми закопчае огърлицата.

- О, да. Долу е, яде всичко наред в кухнята и тормози госпожа Круук.

Като изключим песните му, от дребния жилав мъж не бях чула и пет изречения през цялото време, откакто го познавах. Не можех да си представя как „тормози“ когото и да било. Навярно в Лалиброх се чувстваше като у дома си.

- Кой точно е Мърто? Роднина ли ви е?

Джейми и Джени добиха изненадан вид.

- О, да - отвърна тя. Обърна се към брат си. - Какъв беше, Джейми? Чичо на втория братовчед на татко?

- Племенник, не чичо - поправи я той. - Не помниш ли? Дъртият Лео имаше две момчета, а после...

Запуших демонстративно уши с длани. Това сякаш напомни на Джени нещо и тя плесна с ръце.

- Обеци! Мисля, че имам едни перлени, ще си отиват с огърлицата! Сега идвам.

И тя изчезна с обичайната си мълниеносна скорост.

- Защо сестра ти те нарича Рой? - попитах Джейми, докато си пристягаше връзката пред огледалото. Имаше изражението на воин, вкопчен в смъртна схватка, типично за всеки мъж през вековете, измъчен от парчето плат около врата си, но въпреки това ми се усмихна.

- А, това. Не е английското име Рой, а умалително на келтски. Цветът на косата ми. Думата значи „червен“. - Трябваше да я произнесе буква по буква с келтски акцент, за да доловя разликата.

- Все така ми звучи като „Рой“ - казах и поклатих глава.

Джейми взе торбата си и се зае да връща предметите, които бе извадил, докато търсеше перлите. Откри парче намотана риболовна корда и изсипа всичко торбата си върху леглото, на голяма купчина. Започна да преглежда предметите един по един, старателно навиваше корди и конци, намираше кукички за въдица и ги връщаше по местата им на корка. Отидох до леглото и огледах хаоса.

- Никога не съм виждала толкова боклуци - отбелязах. - Като сврака си, Джейми.

- Не са боклуци - отвърна ми, жегнат. - Използвам всички тези неща.

- Кордите и кукичките, да. Както и вървите за капани. Дори ватата за пистолет и оловните топчета. От време на време съм те виждала да носиш пистолет. Както и малката змия, която Уили ти даде. Но камъчетата? Черупка от охлюв? Парче стъкло? И... - Приведох се напред, за да идентифицирам тъмна космата топка. - Какво е... не е каквото си мисля, нали, Джейми? Защо, за Бога, носиш изсушен крак на къртица?

- Срещу ревматизъм, разбира се. - Грабна го изпод носа ми и го натъпка обратно в торбата си.

- Да, разбира се - съгласих се и го огледах с интерес. Беше се поизчервил. - Сигурно работи, отникъде не скърцаш. - Взех една малка библия и я разлистих, а той прибра остатъка от ценните си придобивки. - Алегзандър Уилям Родрик Макгрегър - прочетох името на форзаца. - Каза, че си му длъжник. Какво имаше предвид?

- А, това ли.

Седна до мен на леглото, взе книжката от ръцете ми и внимателно я прелисти.

- Казах ти, че е принадлежала на затворник, умрял във форт Уилям, нали?

- Да.

- Аз самият не познавах момчето - умрял е месец преди да пристигна. Но лекарят, който ми даде библията, ми разказа за него, докато се грижеше за гърба ми. Мисля, че имаше нужда да каже някому, а е нямало как да разговаря с човек от гарнизона.

Затвори страниците, постави библията на коляно и се взря през прозореца към весело грейналия октомврийски ден.

Алекс Макгрегър, младеж на около осемнайсет, бил арестуван за обичайно нарушение, кражба на добитък. Хубав и мълчалив момък, навярно щял да си излежи присъдата и да си тръгне по живо по здраво. Само че седмица преди да го пуснат, го намерили обесен под навеса на обора.

- Нямало съмнение, че сам го е сторил. - Джейми галеше с палец кожената подвързия на книжката. - А лекарят не каза направо какво мисли, но намекна, че капитан Рандал е имал личен разговор с момчето седмица по-рано.

Преглътнах с мъка и въпреки слънчевата утрин сякаш захладня.

- И мислиш...

- Не. - Гласът му бе тих и уверен. - Не мисля. Знам, знаеше и лекарят. Предполагам, че и подофицерът на Рандал е знаел и затова е умрял. - Джейми разпери длани на коленете си и погледна към дългите си пръсти. Големи, силни, умели - ръце на земеделец и на воин. Прибра библията в торбата си. - Ще ти кажа едно, мо дюин. Един ден Джак Рандал ще умре от моята ръка. Когато е мъртъв, ще върна книгата на майката на това момче, с вест, че синът й е отмъстен.

Джени дойде и разсея напрежението, прекрасна в синя копринена рокля и дантелена шапчица. Държеше голяма кутия, покрита с износен марокен.

- Джейми, дойдоха Къранови, както и Уили Мъри, и семейство Джефри. Най-добре слез и закусвай пак с тях... Сложила съм нови питки и осолена херинга, а госпожа Круук ще направи кексчета със сладко.

- Добре. Клеър, слез, когато си готова. - Той се изправи и спря само колкото да ме целуне, бързо, но страстно, и изчезна. Стъпките му затрополиха надолу по стълбите и се забавиха едва в края, до темпо, подобаващо на земевладелец.

Джени се усмихна след него и обърна вниманието си към мен. Остави кутията на леглото, вдигна капака и разкри купчина бижута и малки накити. Изненадах се - не изглеждаше типично за подреданата, спретната Джени Мъри, под чиято желязна ръка домакинството вървеше като добре смазана машина от сутрин до мрак.

Тя разбърка искрящия безпорядък с показалец, след това, сякаш дочула мислите ми, вдигна глава и се усмихна.

- Все си мисля, че един ден трябва да подредя тези неща, но когато бях малка, майка ми ми позволяваше да ровичкам в кутията й. Все едно търсех съкровища - не знаех на какво ще попадна. Може би си мисля, че ако е подредено, магията някак ще изчезне. Глупаво, нали?

- Не. - И отвърнах на усмивката й. - Не е.

Разгледахме бавно съдържанието на кутията, като вдигахме и внимателно оглеждахме ценностите на четири поколения.

- Това беше на баба ми от страната на Фрейзър - каза Джени и ми показа една сребърна брошка. Беше във формата на полумесец и с малък диамант на единия връх, като звезда.

- А това - каза и извади тънка златна халка с рубин, обграден от брилянти. - Това е венчалната ми халка. Иън изхарчи половин годишна заплата за нея, макар че му казах, че е глупак. - Нежното й изражение обаче ми подсказваше, че е бил всичко друго, но не и глупак. Тя лъсна камъчето в плата на роклята си и му се полюбува отново, преди да го прибере в кутията.

- Ще се радвам, когато се роди бебето - каза и потупа корема си с гримаса. - Пръстите ми са толкова подути сутрин, че не мога да си вържа връзките на дрехите, камо ли да нося пръстени.

Нещо в дъното на кутията проблесна, но не като метал, и аз посочих към него.

- Какво е това?

- А тези ли? - Извади предметите. - Никога не съм ги носила, не ми отиват. Но ти би могла. Висока и царствена си, като майка ми. Бяха нейни.

Бяха чифт гривни от бивна на див глиган, полирана до дълбокото матово сияние на слонова кост, а краищата бяха покрити със сребристи шийки, гравирани с флорални плетеници.

- Боже, прекрасни са! Никога не съм виждала нещо толкова... красиво по варварски начин.

Джени се развесели.

- Да, такива са. Някой ги е подарил на майка ми за сватбата й, но не казваше кой. Баща ми все я подпитваше, но тя не му казваше, само се усмихваше като котка, бръкнала в сметаната. Ето, пробвай ги.

Костта бе хладна и тежка. Не устоях да прокарам пръсти по жълтеникавата повърхност, огрубяла от годините.

- Да, много ти отиват - заяви Джени. - Ще си отиват и с жълтата ти рокля. Ето ти обиците. Сложи ги и да слизаме.

Мърто седеше на кухненската маса и старателно унищожаваше шунка, набодена на върха на камата му Госпожа Круук ловко се приведе с подноса иззад него и допълни бързо празнещата се чиния с три топли пити.

Джени шеташе насам-натам и наглеждаше приготовленията. Спря се за миг и свали поглед към Мърто.

- Не се стеснявай, друже - заяви. - В кошарата имаме още един нерез, все пак.

- Свидят ти се няколко хапки за роднина ли? - попита я той, без да спира да дъвче.

- На мен? - Джени застана с ръце на хълбоците. - Божке, не! А и си изял само четири порции. Госпожо Круук - обърна се тя към излизащата домакинка, - когато приключите с питите, направете купа каша на умиращия от глад. Не искаме да припадне от глад, като стане.

Когато ме видя на прага, Мърто се задави с шунката си.

- Мммпхпм - изфъфли, вместо да ме поздрави, след като Джени го потупа здравичката по гърба.

- И аз се радвам да те видя - отвърнах и седнах срещу него. - Благодаря, между другото.

- Мммпхмп? - Този път въпросът бе сподавен от половин питка, намазана с мед.

- Че си ми взел нещата от замъка.

- Мммп. - Махна небрежно с ръка, жест, който завърши с посягане към маслото.

- Донесох ти и някакви стрити треви и тем подобни - каза и кимна към прозореца. - На двора, в дисагите ми.

- Донесъл си ми кутията с лекарствата? Прекрасно! - Бях очарована. Някои от растенията бяха много редки и трудно ги бях открила и приготвила. - Но как си успял? Надявам се, че не си срещнал трудности.

След като се възстанових от ужасите на процеса, често се питах как обитателите на Леох са приели всичко.

- А, нямах проблеми. - Отхапа още веднъж смело, но изчака бавно и славно да преглътне, преди да продължи: - Госпожа Фиц ги беше прибрала и вече беше опаковала всичко. Отидох най-напред при нея, защото не бях сигурен как ще ме посрещнат.

- Много разумно. Госпожа Фиц едва ли би вдигнала тревога, когато те види - съгласих се. Питите димяха леко в хладния въздух и ухаеха райски. Посегнах към една от тях и гривните потракаха на китката ми. Видях, че Мърто ги гледа, и ги нагласих, така че да види и гравираното сребро.

- Не са ли прекрасни? - попитах. - Джени каза, че са били на майка й.

Мърто сведе очи към купата с каша, която госпожа Круук безцеремонно бе набутала под носа му.

- Отиват ти - смотолеви. След това ненадейно се върна към предишната тема: - Не, не би вдигнала аларма. С Глена Фицгибънс се знаем отдавна.

- О, изгубена любов? - подкачих го, представяйки си колоритната гледка: Мърто в обятията на пищната госпожа Фиц.

Мърто вдигна студен поглед от кашата си.

- Не беше, ще съм ти благодарен да говориш прилично за дамата. Съпругът й беше брат на майка ми. И си беше изкарала акъла заради теб, да знаеш.

Сведох поглед и посегнах към меда, за да скрия смущението си. Каменната делва бе предварително затоплена във вода, за да се втечни медът, и бе приятна на пипане.

- Съжалявам - рекох и посипах малко мед върху питата си, като внимавах да не го разлея. -Чудех се какво си е помислила, когато... когато аз...

- Отначало не разбрахме, че те няма - каза дребният мъж небрежно. - Когато не дойде за вечеря, всички си помислиха, че си останала до късно в полята или си си легнала, без да ядеш. Вратата ти беше затворена. На следващия ден започна олелията около госпожа Дънкан, но никой не се сети да те потърси. Никой не те спомена, само нея, когато дойдоха вестите, и в цялото вълнение никой не се сети да те потърси.

Кимнах замислено. Никой не би усетил липсата ми, освен пациентите - бях прекарала повечето си време в библиотеката на Колъм, докато Джейми го нямаше.

- Ами Колъм? - попитах. Не се интересувах просто от любопитство. Исках да знам наистина ли е планирал всичко, както си мислеше Гейли?

Мърто сви рамене. Огледа масата за още храна, явно не откри нищо по вкуса си и се облегна назад, скръствайки ръце на корема си.

- Когато чухме какво е станало в селото, той нареди веднага да затворят портите и забрани на всички да ходят там, за да не се забъркат в кашата. - Облегна се още малко назад и ме изгледа преценяващо. - Госпожа Фиц искаше да те намери, на втория ден. Попитала всички прислужнички дали са те виждали. Никоя не знаела, освен една - казала й, че може да си отишла до селото и да си се приютила в някоя колиба.

Едно от момичетата... Онова, което прекрасно е знаело къде съм.

Той се пооригна, без да си прави труда да сподавя звука.

- Чух, че госпожа Фиц е преобърнала замъка и е накарала Колъм да изпрати някого в селото, когато се уверила, че те няма. А щом разбраха... - Смуглото му лице просветна от леко веселие. - Не ми каза всичко, но разбрах, че е направила живота на главатаря още по-тежък и постоянно му натяквала да слезе в селото и да те освободи със сила. Но без успех, защото той й отвръщал, че нещата са отишли оттатък подобни мерки, всичко било в ръцете на съдиите, и т.н., и т.н. Сигурно е било страшна гледка - каза замислено, - две непоклатими воли една срещу друга.

Накрая явно никой не надделял. Нед Гауън, с дарбата си на адвокат, намерил безопасен път между двамата и предложил да отиде на процеса, не като представител на главатаря, а като независим адвокат.

- А тя мислеше ли, че може да съм вещица? - попитах.

Мърто изсумтя.

- И досега не съм виждал възрастна жена да вярва във вещици, нито пък млада, да ти кажа. Мъжете си въобразяват всички тия неща, а всъщност сте си просто такива същества по природа.

- Започвам да разбирам защо никога не си се женил - рекох.

- Така ли било? - Рязко избута стола си назад и се надигна, като хвърли карираната наметка на раменете си. - Тръгвам си. Предай поздрави на земевладелеца - каза на Джени, която се беше появила от антрето, където посрещаше арендаторите. - Не се съмнявам, че му пуши главата.

Джени му подаде голяма платнена торба, привързана отгоре. Очевидно съдържаше провизии като за цяла седмица.

- Нещо за хапване на връщане - рече и му се усмихна с дълбоките си трапчинки. - Може да ти стигне, додето превалиш близкия хълм.

- Да - отвърна той, - ако ли не, ще видите гарваните да кълват пресъхналия ми труп.

- Сякаш ще има какво да кълват - отвърна му цинично, оглеждайки кокалестото му тяло. -Виждала съм по-дебели метли.

Киселото лице на Мърто не промени изражението си, но в очите му сякаш проблесна искрица.

- А, така ли? Ами, ще ти кажа, моме... - Те и разговорът им продължиха надолу по коридора и след миг се сляха с екота от антрето.

Поседях още малко, прокарвайки лениво пръсти по гривните на Елън Макензи. Когато някъде далеч се тръшна врата, се отърсих от унеса и се изправих, за да заема позицията си на господарката на Лалиброх.

Макар и обикновено имението да бе активно, в този ден направо гъмжеше. Арендатори идваха и си отиваха цял ден. Мнозина идваха колкото да си платят наемите - някои стояха по цял ден, шляеха се из имението, посещаваха приятели и се освежаваха във всекидневната. Джени цъфтеше в синята си коприна и заедно с госпожа Круук, спретната в бял лен, прехвърчаше между кухнята и всекидневната, наглеждайки двете слугини, които се превиваха под подносите с разнообразни сладкиши.

Джейми ме представи церемониално на арендаторите в трапезарията, след което се скри с Иън в кабинета си, за да приема хората един по един, да се съветва с тях за нуждите на пролетната сеитба, да разговоря за продажбите на вълна и зърно, както и да отбелязва дейността на имението и да подрежда нещата за следващите три месеца.

Аз се помотвах, разменях по някоя дума с гостите, помагах за закуските, когато имаше нужда, а понякога просто отстъпвах на заден план и наблюдавах случващото се.

Спомних си обещанието на Джейми към старицата край воденичния вир и любопитно чаках да се появи Роналд Макнаб.

Дойде малко след дванайсет, на високо и кльощаво муле, а за колана му се бе вкопчило малко момченце. Проследих ги скришом с поглед от вратата на всекидневната, питайки се колко точно го бе описала майка му

Реших, че „пияндурник“ може да не е най-точното определение, но като цяло бе права. Косата на Роналд Макнаб бе дълга и мазна, нехайно привързана с връв, а яката и ръкавелите му сивееха от мръсотия. Беше година-две по-млад от Джейми, ала изглеждаше поне с петнайсет по-стар - лицето му подуто, блясъкът на малките кървясали очички приглушен.

Детето също беше опърпано и мръсно. Още по-лошо, стори ми се, че се спотайва зад баща си, забило поглед в пода, и се свиваше назад, когато Роналд се обърнеше към него с резки думи. Джейми чакаше на вратата на кабинета си и също забеляза това - спогледа се остро със сестра си, която носеше пълна гарафа към кабинета.

Тя кимна почти недоловимо и му подаде гарафата. След това хвана детето за ръката и го повлече към кухнята с думите:

- Ела, дребосък. Мисля, че имаме една-две останали сладки. А какво ще кажеш за малко плодова пита?

Джейми кимна делово на Роналд Макнаб и се дръпна встрани, докато мъжът пристъпваше в стаята. Джейми улови погледа ми и кимна към кухнята. Обърнах се към Джени и малкия Роби.

Открих ги да си говорят дружелюбно с госпожа Круук, която наливаше пунш от големия котел в една кристална купа. Преля мъничко в дървена чаша и я предложи на малчугана, който се отдръпна с подозрителен поглед, но накрая прие. Джени продължи да бъбри на момчето, докато пъленеше подноси, но не получаваше нищо повече от сумтене в отговор. Но полудивото създание като че ли се отпускаше и успокояваше.

- Ризата ти е малко мръсна, момче - отбеляза тя и се приведе, за да обърне яката. - Свали я и ще я поизмия, преди да си тръгнеш.

„Малко мръсна“ бе ужасно меко казано, а момчето се отдръпна отбранително. Само че бях зад него и когато Джени ми направи знак, го хванах за ръцете, за да не се измъкне.

Той риташе и викаше, но Джени и госпожа Круук също се приближиха и трите успяхме да свалим мръсната му риза.

- Ах... - Джени почти просъска. Стискаше главата на момчето под мишницата си и гърбът му ясно се виждаше. От двете страни на гръбнака му се виждаха подутини и рани, някои току-що зараснали, а други толкова стари, че представляваха само сенки по изпъкналите ребра. Джени хвана момчето за врата, заговори успокояващо и бавно пусна главата му Направи ми знак към коридора.

- По-добре му кажи.

Почуках плахо на вратата на кабинета, стиснала поднос с медени овесени питки за извинение. Джейми приглушено ме подкани да вляза, аз отворих вратата и се вмъкнах вътре.

Докато сервирах на Макнаб, изражението ми явно е било достатъчно красноречиво, защото не ми се наложи да помоля Джейми да говоря с него. Той ме изгледа замислено, след което

се обърна към арендатора си.

- Е, Рони, стига толкова с разпределението на зърното. Но исках да говоря с теб и за друго. Имаш едно момче на име Роби и ми трябва малчуган като него, да помага в конюшните. Би ли желал да го пуснеш при мен? - Дългите пръсти на Джейми превъртаха перото за писане. Иън седеше на по-малка маса отстрани, подпрял брадичка на дланите си. Гледаше Макнаб с неприкрит интерес.

Макнаб се въсеше войнствено. Стори ми се, че на лицето му се бореха раздразнението и неприязънта на човек, който не е пиян, но иска да бъде.

- Не, трябва ми - отсече той.

- Хм. - Джейми се отпусна назад в стола, скръстил длани на корема си. - Ще ти платя за услугите му, разбира се.

Мъжът изсумтя и се размърда на мястото си.

- Майка ми ти е говорила, нали? Казах не, така и ще си остане. Момчето ми е син и ще го правя каквото искам. А искам да го държа питомно.

Джейми се втренчи замислено в Макнаб, но се обърна към счетоводните книги без повече приказки.

Късно следобеда, когато останалите гости се отправяха към по-топлите ъгълчета на долапите и приемните стаи, за да хапнат, преди да си тръгнат, зърнах от прозореца Джейми да крачи към свинарника, преметнал приятелски ръка през рамото на мърлявия Макнаб. Двамата изчезнаха зад кошарата на животните, ужким за да проучат нещо от земеделски интерес. Появиха се минута-две след това.

Джейми не беше променил позата си спрямо по-ниския мъж, но сега сякаш го крепеше. Лицето на Макнаб бе болнаво сивкаво и потно - вървеше много бавно, сякаш не можеше да се изправи докрай.

- E, хубаво тогава - заяви весело на висок глас Джейми, когато приближиха имението. -Госпожата ще остане доволна от допълнителните пари, нали, Роланд. А, ето го и животното ти - хубав дорест звяр, нали?

Прояденото от молци ръждивокафеникаво муле, докарало двамата Макнаб, се показа от двора, където се бе наслаждавало на гостоприемството на имението. От крайчето на устата му още се подаваха стиски слама и плавно се надигаха и спускаха, докато животното дъвчеше.

Джейми помогна на Макнаб да се качи - по всичко личеше, че онзи определено има нужда от помощ. Макнаб дори не махна в отговор на гръмогласните сбогувания и благопожелания на Джейми - само кимна замаяно, докато излизаше от двора, на пръв поглед вглъбен в някакви тайнствени терзания.

Джейми стоеше подпрян на оградата и разменяше любезности с останалите гости, докато си заминаваха, докато Макнаб не се скри оттатък хълма. Поизправи гръб, още вгледан към хълма, след което се обърна и подсвирна. Изпод една каруца със сено изпълзя малка фигура в чиста, макар и прокъсана риза, и мръсна поличка.

- Е, млади Роби - сърдечно рече Джейми. - Баща ти като че ли най-после ми разреши да те взема за помощник в конюшните. Сигурен съм, че ще работиш здраво и няма да го излагаш, нали?

Момчето ококори неразбиращо кървясали очи, без да продума. Джейми го хвана

внимателно за рамото и го обърна към коритото за поене на конете.

- В кухнята те чака хапване, синко. Но първо иди се измий - госпожа Круук е придирчива. О, Роби - и Джейми се приведе и прошепна на момчето, - измий си и ушите, или ще го направи тя. Тази сутрин добре насапуниса моите.

Джейми постави ръце зад ушите си и ги перна. Момчето се усмихна свенливо и избяга към коритото.

- Радвам се, че успя - рекох му, докато го хващах под ръка, за да отидем да вечеряме. - С малкия Роби Макнаб, имам предвид. Как го направи?

Той сви рамене.

- Отведох Роналд в задния край на пивоварната и го ударих два-три пъти в меките части. Предложих му да се раздели със сина си или с черния си дроб. - Намръщи се. - Не беше правилно, но не се сетих какво друго да направя. Не исках момчето да се връща с него. Не само защото бях обещал на баба му. Джени ми каза за гърба му. - Поколеба се. - Едно ще ти кажа, сасенак. Баща ми ме биеше толкова често, колкото му се струваше нужно, и доста по-често, отколкото ми се струваше нужно на мен. Но не съм се свивал от страх, когато ме е заговарял. И не мисля, че Роби някой ден ще лежи с жена си и ще се смее на тези спомени.

Попрегърби се и полусви рамене по онзи странен начин, който не бях виждала от месеци.

- Прав е, момчето му е син и може да прави с него каквото иска. А аз не съм Бог, само земевладелецът. И все пак... - Погледна ме с крива усмивка. - Границата между справедливост и бруталност е много тънка, сасенак. Надявам се да не съм я прекрачил.

Прегърнах го през кръста.

- Добре си сторил, Джейми.

- Мислиш ли?

- Да.

Върнахме се към къщата, вплели ръце. Варосаните пристройки сияеха в кехлибарено на залязващото слънце. Вместо да се приберем обаче, Джейми ме насочи към малкото възвишение зад имението. Там, върху оградата на пасбището, виждахме всички поля на имението.

Облегнах глава на рамото на Джейми и въздъхнах. Той ме притисна в обятията си.

- За това си роден, нали, Джейми?

- Може би, сасенак. - Завъртя глава към полята и зданията, колибките и пътищата, а след това сведе поглед и се усмихна.

- А ти, моя сасенак? Какво си родена да правиш? Да си господарка на имение или да спиш в полето като циганите? Да лекуваш, да си съпруга на земевладелец, любовница на престъпник?

- Родена съм за теб - рекох просто и протегнах ръце към него.

- Знаеш ли - отбеляза той, след като ме пусна от прегръдките си, - никога не си ми го казвала.

- Ти също.

- Казвал съм ти го. В деня, когато дойдохме. Казах, че те искам повече от всичко.

- А пък аз ти казах, че любовта и желанието не са едно и също - парирах го.

Той се засмя.

- Може би си права, сасенак. - Приглади косата ми и ме целуна по челото. - Пожелах те още когато те видях, но те обикнах, когато плака в ръцете ми и ми позволи да те утеша първия път в Леох.

Слънцето се скри зад редицата черни борове и излязоха първите звезди. Беше средата на ноември и вечерният въздух застудяваше все повече, макар дните още да не бяха мразовити. Оттатък оградата Джейми приведе глава и опря чело в моето.

- Първо ти.

- Не, ти.

- Защо?

- Боя се.

- От какво, моя сасенак? - Тъмнината се разтягаше по полята и изпълваше земите наоколо, надигаше се към смрачаващото се небе. Бледата светлина на новолунието очертаваше ъглите на веждите и носа му и озаряваше половината му лице.

- Боя се, че ако започна, никога няма да спра.

Той зарея поглед към хоризонта, където вече се надигаше лунният сърп.

- Почти зима е, мо дюин, и нощите са дълги. - Приведе се през оградата, посегна към мен и пристъпих в обятията му. Почувствах топлината на тялото му и ритъма на сърцето му.

- Обичам те.

32. ТЕЖЪК ТРУД

След няколко дни малко преди залез бях на хълма зад къщата и изтръгвах малка леха грудки, която бях открила. Чух шепота на раздвижена от стъпки трева и се обърнах, очаквайки да видя Джени или госпожа Круук да ме викат за вечеря. Вместо това се показа Джейми, косата му щръкнала от влагата - беше се измил преди вечеря, - и още по риза, завързана на възел между краката му, за да работи по-лесно в полето. Дойде иззад мен, прегърна ме през кръста и отпусна брадичка на рамото ми. Заедно загледахме захода на слънцето зад боровете, в одежди от злато и пурпур. Пейзажът избледня край нас, но не помръднахме, сякаш обгърнати в задоволството си. Накрая, когато се смрачи, чух Джени откъм къщата.

- По-добре да влизаме - рекох и се размърдах с неохота.

- Ммм. - Джейми само ме хвана по-здраво, без да мести поглед от сгъстяващите се сенки, сякаш се опитваше да запомни всяко камъче и стръкче трева.

Обърнах се към него и го прегърнах през врата.

- Какво има? - попитах тихо. - Ще тръгваме ли скоро?

Сърцето ми се сви, когато си помислих, че скоро може да напуснем Лалиброх, но знаех, че е опасно да стоим дълго. Червените мундири можеха да дойдат всеки момент, с много по-страшни резултати.

- Да. Утре или най-късно вдругиден. В Нокойлъм има англичани. На трийсет километра оттук е, но са само два дни на кон в хубаво време.

Заслизах от оградата, но Джейми ме подхвана под коленете и ме повдигна, след което ме сгуши до гърдите си.

Усещах топлината на слънцето по кожата му, ухаеше на пот и овесени стръкове. Беше помагал при последната част от жътвата и миризмата ми напомняше на една вечеря отпреди седмица, когато разбрах, че Джени - винаги дружелюбна и отзивчива, - най-накрая ме беше приела като част от семейството.

Жътвата беше тежка работа и Иън и Джейми често оклюмваха към края на вечерите ни. В един такъв случай бях станала, за да взема млечен пудинг за десерт, и когато се върнах, двамата спяха дълбоко, а Джени се смееше тихо. Иън се беше прегърбил на стола си, отпуснал брадичка на гърдите си, и дишаше тежко. Джейми беше подпрял буза на скръстените си ръце, проснат почти до кръста на масата, и хъркаше тихо между подноса и мелничката за пипер.

Джени взе пудинга от ръцете ми и ни сложи по малко, като клатеше глава, загледана в спящите мъже.

- Толкова много се прозяваха, че се зачудих какво ще стане, ако спра да говоря. Помълчах и след две минути бяха заспали и двамата.

Тя нежно приглади косата на Иън.

- Затова през юли тук се раждат толкова малко деца - каза и накриви вежда. - Мъжете не могат да стоят будни достатъчно дълго, за да ги правят.

Беше си вярно и се засмях. Джейми се размърда и изхърка до мен, а аз поставих ръка на врата му, за да го успокоя. Устните му оформиха лека неволна усмивка, а после се отпуснаха отново в сън.

Джени рече:

- Странна работа. Не съм го виждала да прави така, откакто беше малък.

- Да прави какво?

Тя кимна.

- Да се усмихва насън. Често го правеше, когато отидеш до люлката му и го погалиш, или дори след това, в кошарката. Понякога с майка се редувахме да го галим по главата, за да видим можем ли да го накараме да се усмихне. Винаги успявахме.

- Странно, нали? - Експериментирах и внимателно го погалих по темето и по врата. И, разбира се, бях възнаградена от извънредно нежна усмивка, която продължи само миг, а след това лицето му си върна строгото изражение.

- Чудно защо ли го прави - рекох удивена. Джени сви рамене и ми се усмихна широко.

- Предполагам, значи, че е щастлив.

Не успяхме да си тръгнем на следващия ден. През нощта ме събуди тих разговор в стаята. Претърколих се и отворих очи. Иън се бе привел над леглото със свещ в ръка.

- Бебето се ражда - рече Джейми, когато видя, че съм се събудила. Седна и се прозина. - Не е ли рано, Иън?

- Човек не знае. Малкият Джейми закъсня. По-добре по-рано, отколкото по-късно, струва ми се.

Иън се поусмихна бързо и нервно. Джейми се обърна към мен.

- Сасенак, можеш ли да изродиш бебе? Или да повикам акушерката?

Не се поколебах.

- Извикай акушерката.

По време на обучението си бях виждала само три раждания - всичките в стерилна операционна, а пациентката беше подготвена и упоена. Не се виждаше нищо освен гротескно раздутия перинеум и подаващата се след това главица.

Когато изпратих Джейми към акушерката, госпожа Мартинс, последвах Иън нагоре по стълбището.

Джени седеше на стол край прозореца, облегната назад. Беше си навлякла стара нощница, а върху пухения матрак имаше износено одеяло. Чакаше.

Иън се въртеше нервно край нея. Тя се усмихваше, ала изглеждаше разсеяна, сякаш вгледана навътре в себе си, вслушана в нещо далечно, което само тя чуваше. Иън се бе облякъл и блуждаеше из стаята, вдигаше неща и ги оставяше обратно по местата им, докато Джени не му нареди да излезе.

- Слез и събуди госпожа Круук, Иън - рече му тя с усмивка, за да не го засегне. - Кажи й да приготви нужното на госпожа Мартинс. Тя знае какво.

Рязко си пое дъх и постави ръце на корема си. Втренчих се в него, докато внезапно се свиваше на топка. Джени прехапа устна и се запъхтя, но след миг се отпусна. Коремът й отново бе добил обичайната си леко крушовидна форма.

Иън колебливо постави ръка на рамото й и тя сложи своята върху нея, като му се усмихна отново.

- И й кажи да ти даде да хапнеш нещо. На двамата с Джейми ще ви трябва. Казват, че второто се ражда по-бързо от първото. Може би, докато приключите, и аз ще съм готова за лека закуска.

Той я стисна за рамото и я целуна, като промълви нещо в ухото й, преди да излезе. На прага се поколеба и се обърна към нея, но тя му махна строго с ръка.

Сякаш мина ужасно много време, преди Джейми да пристигне с акушерката, а колкото по-силни ставаха контракциите, толкова повече се притеснявах. Вторите деца наистина се раждаха по-бързо, според всички. Ами ако това решеше да излезе, преди да дойде госпожа Мартинс?

Отначало с Джени си бъбрехме, а тя спираше само за да се поприведе напред, хванала корема си, докато контракциите я стискаха все по-здраво. Но бързо изгуби желание за разговор и просто седеше облегната, почивайки си безмълвно между все по-мощните пристъпи на болка. Накрая, след като един от тях почти я преви на две, тя се изправи с олюляване.

- Помогни ми да се поразходя, Клеър - рече. Не бях сигурна какво точно се прави, но я подхванах за ръката, за да може да стои права. Няколко пъти бавно обиколихме стаята, като спирахме по време на контракциите. Малко преди да дойде акушерката, Джени стигна до леглото и се отпусна там.

Видът на госпожа Мартинс вдъхваше успокоение - висока, слаба, но широкоплещеста и с мускулести ръце. Изражението й бе благо и практично, на човек, на когото може да се има доверие. Между сивкавите й вежди имаше две бръчици, които се задълбочаваха, когато се концентрираше.

Докато оглеждаше Джени, бръчиците не бяха особено дълбоки. Значи досега всичко бе наред. Госпожа Круук беше приготвила купчина чисти и изгладени парчета лен и госпожа Мартинс подпъхна едно от тях сгънато под Джени. Кървавите петънца по бедрата й ме стреснаха.

Госпожа Мартинс ми кимна успокоително.

- Да. Кървава работа си се. Няма нищо. Ще се притесняваме само ако кръвта е ярка и е много наведнъж. Засега нищо й няма.

Всички зачакахме. Госпожа Мартинс говореше тихо и утешително на Джени и разтриваше кръста й, като по време на контракциите натискаше здраво. Болките зачестиха, а Джени стискаше устни и сумтеше. Често простенваше дълбоко, когато болката я обладаваше напълно.

Косата й бе плувнала в пот, а лицето й червенееше ярко от усилието. Вече осъзнавах напълно защо наричат бременните жени „трудни“. Раждането беше ужасно тежък труд.

През следващите два часа нямаше особено развитие, освен че болките непрестанно се засилваха. Отначало Джени можеше да дава кратки отговори на въпроси, но вече само лежеше, пъхтеше в края на всяка контракция, а лицето й се променяше плашещо бързо от мораво в смъртнобледо.

Отново сви устни, когато дойде поредната, и след това ме повика.

- Ако детето оцелее... - каза тя, останала без дъх, - и ако е момиче... ще се казва Маргарет. Кажи на Иън... да я кръсти Маргарет Елън.

- Да, разбира се - уверих я. - Но и сама ще можеш да му кажеш. Малко остава.

Тя само поклати глава в уверено отрицание, стисна зъби и се приготви за следващия пристъп. Госпожа Мартинс ме хвана за ръката и ме отведе в другия край на стаята.

- Не го мисли, моме - рече тя небрежно. - Все си мислят, че ще мрат.

- О... - Това ме поуспокои.

- Обаче - продължи тя по-тихо - понякога умират.

Дори госпожа Мартинс сякаш започна да се тревожи леко, когато нямаше напредък. Джени се уморяваше - след всяка контракция цялото й тяло се отпускаше напълно, а понякога дори заспиваше, като че търсеше да избяга от ударите на собственото си тяло в съня. След това се разбуждаше от болки и подновяваше борбата със стенания, усукваше се на една или друга страна и се свиваше закрилнически около буцата в корема си.

- А възможно ли е детето да е... наобратно? - попитах плахо, притеснена да давам подобни предложения на опитна акушерка. Госпожа Мартинс никак не се засегна, но бръчиците между веждите й се задълбочиха, докато наблюдаваше мъчещата се родилка.

Когато следващите болки поотминаха, госпожа Мартинс отметна рязко одеялото и нощницата на Джени и бързо се захвана за работа, като натискаше огромната подутина с бързи, умели пръсти. Отне й няколко опита, тъй като опипването причиняваше допълнителни болки, а и нямаше как да се случи по време на неумолимите контракции.

Накрая се отдръпна замислена, като потропваше с крак, докато пристъпите разкривиха гръбнака на Джени още два пъти. Докато тя се мяташе на одеялото, едно от парчетата плат рязко се скъса.

Като че ли по сигнал, госпожа Мартинс се спусна напред, взела решение, и ми направи знак да се приближа.

- Облегни я назад, моме - нареди ми, без изобщо да се притеснява от виковете на Джени.

В края на следващата контракция госпожа Мартинс се захвана за работа. Сграбчи детето през моментно отпуснатите стени на утробата и се опита да го обърне. Джени изпищя и се разтресе в ръцете ми, когато започна следващата контракция.

Госпожа Мартинс опита отново. И отново. И отново. Неспособна да удържи напора си, Джени се изтощаваше далеч отвъд границите на силите си и на обикновената човешка сила, опитвайки се да избута детето от себе си.

И тогава се получи. Нещо плавно се размърда и безформените очертания на детето през корема на родилката се преобърнаха в ръцете на госпожа Мартинс. Формата на корема на Джени се промени и моментално усетих, че нещата наистина потръгват.

- Сега напъвай. - Джени започна и госпожа Мартинс падна на колене до леглото. Явно видя някакъв напредък, защото се изправи и бързо грабна от масата до леглото малка бутилка, която си беше донесла. Изля малко олио в дланта си и започна внимателно да го втрива между краката на Джени.

Тя нададе дълбок свиреп вик на протест, задето някой смее да я докосва, докато започва поредната контракция, и госпожа Мартинс дръпна ръка. Джени клюмна неподвижна и акушерката продължи с нежния си масаж, докато гукаше на пациентката си и й повтаряше как всичко ще е наред, само да си почива, а сега... Напъвай!

През следващата контракция госпожа Мартинс постави длан върху пъпа на Джени и силно натисна. Джени изкрещя, но тя продължи да натиска, докато контракцията приключи.

- При следващата напъни заедно с мен - каза ми акушерката. - Почти излезе.

Сложих ръце върху ръката на госпожа Мартинс и когато ни каза, и трите натиснахме едновременно. Джени изсумтя победоносно и между бедрата й ненадейно се подаде мазна подутина. Тя опря пети здраво в матрака и напъна още веднъж, а Маргарет Елън Мъри се стрелна на белия свят като прасенце, намазано с лой.

Малко след това се изправих, избърсах лицето на усмихнатата Джени и стрелнах поглед към прозореца. Беше почти залез.

- Добре съм - рече тя. - Много добре.

Очарованата й усмивка, когато видя бебето си, сега бе заменена от малка, но постоянна усмивчица на дълбоко задоволство. Пресегна се с трепереща ръка и докосна ръкава ми.

- Отиди да кажеш на Иън. Ще се тревожи.

За циничното ми око, изобщо не му личеше. Видът на кабинета, където се бяха намърдали с Джейми, силно приличаше на подранило празненство. На бюфета имаше празна гарафа и няколко бутилки, а из цялата стая витаеха силни алкохолни изпарения.

Гордият баща като че ли беше припаднал, опрял глава на бюрото на земевладелеца. Последният беше още буден, но мигаше на парцали, облегнат на ламперията.

Възмутена, закрачих с тежки стъпки към бюрото и стиснах Иън за рамото, след което го раздрусах грубо, пренебрегвайки Джейми, който се понадигна и понечи да ми каже нещо.

Иън не беше съвсем в безсъзнание. Вдигна глава с неохота и ме погледна с вцепенено лице и празен, умолителен поглед. Ненадейно осъзнах, че е мислел, че идвам, за да му кажа за смъртта на Джени.

Отпуснах хватката си и го потупах леко по гърба.

- Добре е - казах тихо. - Имаш дъщеря.

Той отново отпусна глава върху ръцете си и аз излязох - тесните му рамене се тресяха, а Джейми го потупваше по гърба.

Когато посъживихме оцелелите от премеждието и се измихме, семействата Мъри и Фрейзър се събрахме, за да отпразнуваме събитието с вечеря. Малката Маргарет, почистена и увита в одеялце, бе положена в ръцете на баща си, който я прие с благоговение.

- Здравей, малка Маги - прошепна и докосна нослето-копче с върха на пръста си.

Дъщеря му, не особено впечатлена от запознанството, затвори очи съсредоточено, стегна се и се изпишка на ризата на баща си.

По време на краткотрайната весела суматоха и смяна на дрехи, последвала лекия пропуск във възпитанието на малката Маги, малкият Джейми успя да се изтръгне от ръцете на госпожа Круук и се хвърли на леглото на Джени. Тя изсумтя от болка, но се пресегна и го взе в прегръдките си, като махна с ръка на госпожа Круук, която тъкмо се канеше да го отскубне от нея.

- Моята мама! - заяви той и се сгуши в нея.

- Ами че да, кой друг? - попита тя здравомислещо. - Ето, моето момче.

И го прегърна по-здраво, целуна го по темето и той се усмири. Тя внимателно положи главата му на възглавницата и го погали по косата.

- Хайде, поспи - рече му тя. - Мина ти времето за сън. Поспи.

Успокоен от присъствието й, той сложи пръст в устата си и заспа.

Когато дойде ред на Джейми да държи бебето, той се оказа извънредно умел - подхвана малката главица в шепата си като топка за тенис. Сякаш не му се щеше да върне бебето на Джени. Когато го стори, тя го приласка към гърдите си и му загука нежно.

Накрая стигнахме до нашата стая, която ни се струваше тиха и празна в сравнение с топлата семейна картина на долния етаж - Иън до леглото на жена си, поставил ръка върху малкия Джейми, докато тя кърми бебето. За пръв път усетих колко съм уморена - бяха минали почти двайсет и четири часа, откак Иън ме беше събудил.

Джейми тихо затвори вратата зад себе си. Без да продума, застана зад мен и развърза вървите на роклята ми. Обгърна ме през кръста и аз се облегнах на гърдите му. Наведе се да ме целуне и аз се завъртях, като сложих ръце на врата му. Чувствах се не само уморена, но и много крехка, а и малко тъжна.

- Може би така е по-добре - рече Джейми бавно, сякаш на себе си.

- Кое?

- Че си ялова. - Не виждаше лицето ми, но явно бе усетил как се вцепенявам. - Да, разбрах отдавна. Гейлис Дънкан ми каза скоро след като се оженихме. - Нежно ме погали по гърба. -Отначало съжалих, но след това реших, че го предпочитам. Така както живеем, много трудно ще се справим, ако забременееш. А сега - и той потрепери, - сега мисля, че дори се радвам. Не искам да страдаш по този начин.

- Не бих имала нищо против - рекох след дълго мълчание, мислейки си за пухкавата главица и пръстчетата на Маргарет Елън.

- Аз бих. - Целуна ме по темето. - Гледах лицето на Иън. Сякаш собствената му плът се разкъсваше, когато Джени крещеше. - Прокарвах пръсти по белезите на гърба му. - Самият аз мога да понеса много болка - каза той тихо, - но не мога да понеса твоята. Ще ми трябва повече сила, отколкото имам.

33. СТРАЖАТА

Джени бързо се възстанови след раждането на Маргарет, като настояваше да слезе и да помага в къщната работа още на следващия ден. Иън и Джейми дружно настояха да не се захваща с нищо, затова тя само наблюдаваше от канапето във всекидневната, където си почиваше, а бебето Маргарет спеше в люлката си до нея.

Само че все така не я свърташе на едно място и след ден-два стигаше вече до кухнята, а после и до задната градина. Сядаше на стената с детето в ръце и ми правеше компания, докато едновременно скубех мъртвите лози и наблюдавах огромния котел, в който се вареше прането на домакинството. Госпожа Круук и прислужничките вече бяха прострели чистите дрехи - сега чаках водата да изстине, за да я изхвърлим.

Малкият Джейми ми „помагаше“, като късаше растения в захлас и мяташе парчета съчки във всички посоки. Подвикнах му да внимава, когато се приближи твърде много до котела, и се втурнах натам, защото не ме послуша. За щастие котелът бързо беше изстинал - бе просто топъл. Предупредих Джейми да отиде при майка си и наклоних котела.

Отдръпнах се бързо, когато мръсната вода се изля през ръба, вдигайки пара в хладния въздух. Малкият Джейми беше клекнал до мен и радостно плесна с длани в топлата кал. Черни капчици опръскаха полите ми.

Майка му слезе от стената, дръпна го за яката и го удари рязко по дупето.

- Нямаш ли акъл, гиле? Погледни се! Пак ще ти перем ризата! И виж какво направи с полата на леля си, диване такова!

- Няма проблем - рекох бързо, защото видях как долната устна на малкия се разтреперва.

- Е, за мен има проблем - отвърна Джени и изгледа отрочето си шеговито-заплашително. -Извини се на леля си, момко, после влез и дай на госпожа Круук да те измие.

Отново го потупа отзад, този път леко, и го побутна към къщата.

Тъкмо се обръщахме към купчината мокри дрехи на дъното на котела, когато откъм пътя затрополиха копита.

- Това ще да е Джейми - рекох. - Но нещо подранява.

Джени поклати глава и се взря съсредоточено в пътя.

- Не е неговият кон.

Когато животното се показа на върха на хълма, тя не го позна, ако можех да съдя по намръщеното й чело. Мъжът отгоре обаче ни бе пределно познат. Тя се вцепени и се затича към портата, обхващайки бебето с две ръце, за да не го друса твърде много.

- Иън е! - извика.

Беше опърпан, прашен и с охлузено лице, докато бавно се свличаше от коня си. Една от синините на лицето му се беше подула, а през веждата му минаваше дълбока резка. Джени го подхвана под мишница, докато той падаше - забелязах, че дървеният му крак го няма.

- Джейми - изпъшка той. - Срещнахме Стражата край мелницата. Чакаха ни. Знаеха, че идваме.

Стомахът ми се сви рязко.

- Жив ли е?

Той кимна, докато се мъчеше да си поеме дъх.

- Да. Не е и ранен. Отведоха го на запад, към Килин.

Джени заопипва лицето му.

- Зле ли си ранен?

Поклати глава.

- Не. Взеха ми коня и крака. Нямаше нужда да ме убиват, за да не мога да ги последвам. Джени хвърли поглед към хоризонта, където слънцето се намираше току над дърветата.

Може би около четири следобед, прецених. Иън проследи погледа й и предугади въпроса.

- Натъкнахме се на тях по пладне. Отне ми два часа да стигна, докато взема друг кон. Джени известно време не помръдваше и мислеше. Обърна се към мен решително.

- Клеър. Помогни на Иън да стигне до къщата и ако му е нужна някаква помощ, стори го колкото можеш по-бързо. Ще дам бебето на госпожа Круук и ще доведа конете.

Отдалечи се, преди който и да е било от нас да се възпротиви.

- Нима има предвид... но тя не може! - възкликнах. - Не може да остави бебето!

Иън се подпираше на рамото ми, докато бавно напредвахме по пътеката към къщата. Той поклати глава.

- Може би не. Но не мисля и че иска англичаните да обесят брат й.

Стъмваше се, докато стигнем мястото, където бяха издебнали Джейми и Иън. Джени слезе от коня си и се разтършува из храсталака като ловно кученце, избутваше клони от пътя си и мърмореше нещо под нос, което подозрително звучеше като някои от по-сполучливите ругатни на брат й.

- На изток - рече тя, когато най-сетне излезе от дърветата, мръсна и изподраскана. Отръска няколко листа от полата си и взе юздите на коня си от изтръпналите ми ръце. - Не можем да ги последваме по тъмно, но поне знаем накъде да тръгнем призори.

Устроихме прост бивак, вързахме конете за едно дърво и накладохме огън. Възхитих се на ефиксността, с която Джени върши всичко. Тя се усмихна.

- Карах Джейми и Иън да ми показват разни неща, когато бяхме по-малки. Как се пали огън, как се катерят дървета, дори как се дерат животни. И как се проследяват.

Отново завъртя глава накъдето бе тръгнала Стражата.

- Не се тревожи, Клеър. - Седна до огъня. - Двайсет коня не могат да минат през гъсталака, но два могат. Както изглежда, Стражата ще поеме по пътя към Ескадейл. Ще минем напряко през хълмовете и ще ги срещнем край Мидмеънс.

С ловки пръсти разтваряше деколтето си. Изумена гледах, докато сваляше надолу ризата и освобождава гърдите си. Бяха много големи и изглеждаха напращели от мляко. В невежеството си дори не се бях запитала какво прави кърмачка, когато няма кого да кърми.

- Не мога да оставя бебето задълго - рече, като че в отговор на мислите ми, и направи гримаса, когато подхвана една от гърдите си. - Ще се пръсна.

Млякото бе започнало да се стича, рядко и синкаво. Извади голяма кърпа от джоба си и я подпъхна под гърдата си. На земята до нея имаше калаена купичка, която бе взела от дисагите си. Притисна ръба на купичката под зърното и леко го масажира с два пръста. Млякото започна да тече по-бързо, след това ареолата се сви и млякото бликна в малка, ала изненадващо силна струйка.

- Не знаех, че става така! - изтърсих, зяпнала като омагьосана.

Джени приближи купичката още малко и кимна.

- О, да. Бебето суче и така започва, но когато млякото се отпусне, детето трябва само да преглъща. О, така е по-добре. - Тя затвори закратко очи, облекчена.

Изля купичката на земята, като отбеляза:

- Срамота е така да се прахосва, но няма какво да се прави. - Постави купичката от другата страна и повтори процеса. - Неудобство си е. Почти всичко с мъниците е неудобство. Но пък никога няма да предпочетеш да ги няма.

- Не - отвърнах тихо. - Никога.

Погледна ме през огъня с добродушно и загрижено изражение.

- Още не не ти е дошло времето. Един ден ще си имаш свои.

Засмях се малко неуверено.

- По-добре първо да намерим бащата.

Изпразни купичката за втори път и се зае да си връзва роклята.

- О, ще го намерим. Утре. Ще трябва, защото не мога да стоя далеч от Маги задълго.

- А когато ги намерим?

Тя сви рамене и посегна към постелята.

- Зависи от Джейми. И колко ги е накарал да го наранят.

Оказа се права - на следващия ден открихме Стражата. Развалихме бивака, преди да съмне напълно, като спирахме само колкото Джени да изцеди млякото си още веднъж. Сякаш можеше да намира просеки и следи, където няма такива, и аз я следвах безпрекословно в гъсто залесените райони. Напредвахме бавно, но тя ме увери, че се справяме много по-бързо от Стражата, които нямаше как да свърнат встрани от пътя.

Стигнахме до тях по пладне. Чух звънтенето на юзди и небрежните разговори - изпънах ръка, за да спра Джени, която в този миг ме следваше.

- През поточето под нас минава брод - прошепна ми тя. - Май че са спрели, за да напоят конете.

Слезе от коня и хвана и двете юзди. Привърза конете и ми направи знак да тръгна след нея, след това продължи през храсталака като змия.

От мястото, до което стигнахме, на малка скална издатина над брода, почти виждахме всички мъже от Стражата - повечето на крак, - които си говореха на групички, други седяха на земята и се хранеха, трети водеха конете на водопой. Не виждахме Джейми.

- Дали не са го убили? - прошепнах паникьосана. Бях ги преброила добре. Двайсетима мъже и двайсет и шест коня - всички се виждаха ясно. Но нямаше и следа от затворник, нито пък слънцето хвърляше отблясъци по нечия червена коса.

- Едва ли - отвърна Джени. - Но има един начин да разберем.

Започна да си проправя път назад от издатината.

- И какъв е той?

- Ще попитаме.

Пътят се стесняваше след брода и се превръщаше в прашна пътека през гъсти групи борове и елши. Тя не беше достатъчно широка, за да могат мъжете от Стражата да яздят един до друг.

Когато последният от колоната наближи един завой в пътеката, Джени пристъпи ненадейно пред него. Конят се стресна, а мъжът се опита да го овладее, ругаейки. Когато отвори уста, за да попита възмутено какво значи това, пристъпих от един храст отзад и го халосах здраво по тила с един клон.

Изненадан, той загуби равновесие, а конят отново се надигна уплашено. Мъжът падна на пътеката. Не беше зашеметен, но Джени бързо поправи това с помощта на едър камък.

Грабна юздите на коня и започна яростно да жестикулира.

- Хайде! - прошепна. - Дръпни го от пътя, преди да забележат, че го няма.

Така че, когато Робърт Макдоналд от Стражата в Глен Елрайв дойде на себе си, се оказа здраво вързан за дърво и се взираше в дулото на пистолет, държан от сестрата на бившия си затворник.

- Какво направихте с Джейми Фрейзър? - попита.

Макдоналд тръсна замаяно глава, явно мислеше, че си въобразява. Опита се да помръдне и бързо разбра, че всичко е наяве. Позволихме му да псува и да ни заплашва колкото поиска, а накрая се примири, че ще го пуснем само ако ни каже каквото искаме да знаем.

- Мъртъв е - каза Макдоналд сърдито. Пръстът на Джени се сви около спусъка и той добави паникьосан: - Не бях аз! Сам си беше виновен.

Джейми яздел с един от Стражата, а ръцете му били вързани с кожена каишка. От двете им страни имало още двама от Стражата. Изглеждал мирен и не били взели други предпазни мерки, докато прекосявали реката на десет километра от мелницата.

- Глупакът се хвърли от коня в дълбокото - каза Макдоналд, като сви рамене, доколкото можеше. - Стреляхме. Сигурно сме го уцелили, защото не се показа. Но точно под брода потокът е бърз и дълбок. Разтърсихме се, но нямаше тяло. Сигурно е било някъде надолу по потока. Сега ме развържете, в името на Бога!

Джени го заплаши няколко пъти, но не успя да изтръгне нищо повече, затова решихме, че е истина. Тя не го освободи направо, само охлаби въжетата му, за да може след известно време да се освободи сам. После побягнахме.

- Мислиш ли, че е мъртъв? - пъхтях, докато приближавахме вързаните коне.

- Не мисля. Плува като риба и съм го виждала да си задържа дъха за повече от три минути. Хайде. Ще претърсим брега.

Крачехме нагоре и надолу по брега, препъвахме се по скалите и се плискахме в плитчините, драскахме длани и лица по върбите, пуснали клони във вирчетата.

Накрая Джени се провикна победоносно и аз отидох при нея, като с мъка пазех равновесие върху мъхнатите скали по дъното на потока.

Тя държеше кожена каишка, още вързана в кръг. От едната страна кафенееше кръв.

- Тук се е измъкнал от каишката - каза тя, мачкайки парчето кожа. Обърна поглед в посоката, откъдето бяхме дошли, и надолу - по пълен с остри камъни сипей от преплитащи се канари, дълбоки вирове и разпенени бързеи. Поклати глава.

- Как си успял, Джейми? - рече сякаш на себе си.

Намерихме малко смачкана трева, недалеч от ръба, където явно си беше почивал. На кората на една трепетлика наблизо забелязахме кафеникаво петно.

- Ранен е - казах.

- Да, но се движи - отвърна Джени, като крачеше напред-назад, гледайки към земята.

- Добра ли си в следенето? - попитах с надежда.

- Не съм по лова - отвърна ми и тръгна напред, а аз я последвах. - Но ако не мога да проследя нещо с размерите на Джейми Фрейзър през сухи папрати, съм не само сляпа, но и глупава.

И наистина, широка просека от прегазени папрати водеше от едната страна на хълма и се скриваше в гъста туфа пирен. Обиколихме мястото, но не открихме нищо повече, нито получихме отклик на провикванията си.

- Отминал е - каза Джени, седна на един пън и започна да си вее. Стори ми се бледа и осъзнах, че да отвличаш и заплашваш въоръжени мъже не е работа за жена, родила преди по-малко от седмица.

- Джени, трябва да се върнеш. А и може да е поел към Лалиброх.

Тя поклати глава.

- Не, не би се върнал. Каквото и да ни е казал Макдоналд, няма да се откажат толкова лесно, не и ако ги чака награда. Ако още не са го намерили, ще изпратят някого да следи фермата. Не, това е едното място, където няма да отиде. - Тя подръпна деколтето на роклята си. Беше хладно, но се потеше, а се виждаха и тъмни петна по роклята й, където бе текло мляко.

Видя ме, че я гледам, и кимна.

- Да, скоро ще трябва да се върна. Госпожа Круук дава на малката да суче козе мляко и подсладена вода, но няма да може без мен още дълго, нито аз без нея. Никак не ми се ще да те оставям сама.

И на мен не ми се нравеше да претърсвам шотландската пустош за човек, който би могъл да е навсякъде, но запазих спокойствие.

- Ще се справя - рекох. - Можеше и по-зле да е. Поне е жив.

- Така е. - Тя погледна слънцето, беше ниско над хоризонта. - Ще остана през нощта.

По-късно, сгушени край огъня, не говорихме много. Джени мислеше за детето си, а аз - как

ще се справя сама, без да познавам нито мястото, нито местния език.

Ненадейно Джейни вирна глава и се заслуша. Аз сторих същото, но не чух нищо. Взрях се в тъмната гора, накъдето гледаше Джени, и слава Богу, не зърнах блясъка на очи в мрака.

Когато се обърнах към огъня, Мърто седеше от другата страна и спокойно сгряваше ръцете си. Джени обърна светкавично глава, когато възкликнах, и се засмя изненадано.

- Можех и на двете да ви прережа гърлата още преди да се обърнете накъдето трябва -отбеляза той.

- Така ли било? - Джени седеше, свила колене и стиснала глезените си. Ръката й мигновено посегна под края на полата и на огъня блесна острие.

- Не е зле - съгласи се Мърто, кимайки премъдро. - А малката сасенак става ли?

- Не - отвърна Джени, докато връщаше острието в чорапа си. - Но е добре, че ще си с нея. Иън те е изпратил, нали?

Дребният мъж кимна.

- Да. Намерихте ли вече Стражата?

Казахме му какво сме сторили досега. При новината, че Джейми е избягал, можех да се закълна, че видях как едно мускулче в крайчето на устата му трепва, но „усмивка“ би била силна дума.

Накрая Джени се надигна и сгъна одеялото си.

- Къде отиваш?! - попитах изненадана.

- У дома. - Кимна към Мърто. - Сега той ще е с теб. Не ти трябвам, а имам друга работа.

Мърто вдигна глава към небето. Луната тънееше иззад рехави облаци, а из клоните над нас

шептеше дъждец.

- По-добре се прибери призори, не бързай. Вятърът се усилва и никой няма да стигне далеч тази вечер.

Джени поклати глава и продължи да втъква кичури в забрадката си.

- Знам пътя. А и щом никой няма да стига далеч, значи никой няма да ми пречи по пътя, нали?

Мърто изпухтя нетърпеливо.

- Ината си като онзи бивол брат си, ще ме извиняваш. Няма причина да бързаш толкова, ти казвам - мъжът ти едва ли си е хванал друга за два дни.

- Не виждаш по-далеч от носа си, а това никак не е далеч - сопна му се Джени. - Ако си живял толкова, без да знаеш, че не бива да заставаш между кърмачка и детето й, нямаш акъла да ловиш прасета, камо ли да намериш някого в пущинака.

Мърто вдигна ръце победен.

- О, да, все ще е твоето. Не мислех, че се опитвам да вразумя дива свиня. Най-много да получа някоя бивна в крака.

Ненадейно Джени се засмя.

- Като нищо, дърт мошеник. - Приведе се и вдигна тежкото седло на коляното си. - Грижи се за Клеър и ми пратете вест, когато намерите Джейми.

Тя се обърна да оседлае коня, а Мърто добави:

- Между другото, май ще откриеш нова прислужница, когато стигнеш у дома.

Тя спря с приготовленията и го изгледа, после бавно върна седлото на земята.

- И коя ще да е тя?

- Вдовицата Макнаб - отвърна, натъртвайки на първата дума.

За миг тя не помръдна, само забрадката и наметалото й се поклащаха на вятъра.

- Как? - попита накрая.

Мърто се наведе, за да вземе седлото. Вдигна го и го пристегна към коня с едно-единствено плавно движение.

- Пожар - рече, като подръпна за последен път стремената. - Внимавайте, докато минавате през полето. Пепелта още пари.

Събра ръце, за да й помогне да се качи, но тя поклати глава, хвана юздите и ми направи знак да се приближа.

- Разходи се с мен до върха на хълма, Клеър, ако обичаш.

По-далеч от огъня въздухът натежаваше и бе студен. Полите ми бяха влажни от седенето и се заплитаха в краката ми. Джени бе привела глава срещу вятъра, но виждах профила й и пребледнелите й устни.

- Макнаб ли е издал Джейми на Стражата? - попитах накрая.

Тя бавно кимна.

- Да. Иън сигурно е разбрал, или някой от другите. Няма значение кой.

Бе късен ноември и Денят на Гай Фокс бе отминал отдавна, но внезапно ми се привидя клада, чийто пламъци се издигат по дървени стени и продължават по сламения покрив, докато огънят вътре реве. А вътре е чучелото, застанало насред пепелта на каменната плоча, готово да се срине в черната пепел при следващия порив на студения вятър през останките на дома му. Границата между справедливост и бруталност е много тънка, сасенак.

Осъзнах, че Джени още ме гледа питащо и й отговорих с кимване. Бяхме заедно, поне сега, от една и съща страна на тази произволна, зловеща граница.

Спряхме на върха на хълма, а под нас Мърто беше черно петънце до пламъците. Джени затършува в един страничен джоб на полата си и притисна в дланта ми кожена торбичка.

- Рентата от приемния ден - рече. - Може да ти потрябва.

Опитах се да върна парите с думите, че Джейми не би ги приел, защото са за имението, но Джанет Фрейзър, макар и наполовина на размерите на брат си, бе по-упорита дори от него.

Накрая се отказах и прибрах парите в гънките на собствения си тоалет. По настояване на Джени взех и нейния нож.

- На Иън е, но той има друг - каза ми. - Сложи го в чорапа си и го прикрепи с жартиера. Не го махай дори когато спиш.

Тя направи пауза, като че ли имаше да ми казва още нещо. Явно имаше.

- Джейми рече - продължи тя с внимание, - че може... понякога да ми казваш разни неща. И ако го правиш, да те слушам, без да задавам много въпроси. Има ли... нещо, което да ми кажеш?

С Джейми бяхме обсъждали нуждата да подготвим Лалиброх и обитателите му за бедствията от Въстанието. Но тогава мислехме, че има време. Сега нямаше време, или най-много няколко минути, в които да кажа на новата си и прескъпа сестра достатъчно, за да опази Лалиброх от идещата буря.

За пръв път си помислих, че да си пророк е много неприятно занимание. Изпитах силна симпатия към Йеремия и неговите Lamentations 1. И осъзнах точно защо Касандра е била толкова непопулярна. Но нямаше какво да се прави. На върха на шотландски хълм, където косата и полите ми яростно се ветрееха в прииждащата есенна буря, обърнах лице към забулените небеса и се подготвих да пророкувам.

- Засадете картофи - казах.

Устата на Джени се отвори изумено, но след това стисна зъби и кимна отривисто.

- Картофи. Добре. Най-близо има в Единбург, но ще изпратя хора да вземат. Колко?

- Възможно най-много. Още никой не ги сади в планинска Шотландия, но скоро ще започнат. Грудки са и са много издръжливи, а реколтата винаги е по-добра от пшеницата. -Заделете възможно най-много земя за тях. Ще има глад, голям глад, след две години. Ако имате непродуктивни земи, продайте ги за злато. Ще има война, кланета. Мъже ще бъдат преследвани, тук и навсякъде наоколо. - Замислих се. - В къщата има ли някакъв тайник?

- Не, няма.

- Направете тогава, или измислете някое друго тайно място. Надявам се Джейми да няма

нужда от такова - и преглътнах с мъка при мисълта, - но някой може да има.

- Добре. Това ли е всичко? - Лицето й бе сериозно и съсредоточено в сумрака. Мислено благодарих на Джейми, задето е имал предвидливостта да я предупреди, и на нея, задето му се е доверила. Не ме питаше как и защо, само внимаваше в думите ми и знаех, че прибързаните ми нареждания ще бъдат изпълнени.

- Това е всичко. Поне само за това се сещам. - Опитах да се усмихна, но усилието ми се стори недостатъчно убедително.

Тя се справи по-добре. Докосна бузата ми за довиждане.

- Бог да е с теб, Клеър. Ще се срещнем отново. Когато върнеш брат ми у дома.

1 „Плач Йеремиев“, книга от Стария завет. - Бел. ред.

ЧАСТ ШЕСТА

ХАЙКАТА

34. ИСТОРИЯТА НА ДУГАЛ

Каквито и да бяха недостатъците на цивилизацията, мислех си мрачно, предимствата бяха неоспорими. Например телефоните. Или дори вестниците, които бяха популярни в градове като Единбург или дори Пърт, но във високопланинска Шотландия никой не беше чувал за тях.

Без подобни методи за осведомяване новините се разпространяваха със скоростта на човешкия ход. Хората обикновено научаваха това, което трябваше, но с няколко седмици закъснение. Следователно, изправени пред проблема да разберем къде е Джейми, не можехме да разчитаме на нищо повече от това някой да го види по случайност и да прати вест на Лалиброх. Но това щеше да отнеме седмици, а зимата наближаваше и правеше пътуването до Боли невъзможно. Седях, захранвах огъня със съчки и обмислях възможностите.

Накъде би тръгнал Джейми от мястото на бягството си? Не и обратно в Лалиброх, със сигурност, и със сигурност не на север, към земите на Макензи. Може би на юг, където да се срещне отново с Хю Мънро и някои от предишните му съратници? Не, най-вероятно на североизток, към Боли. Но ако аз можех да стигна до този извод, можеха и мъжете от Стражата.

Мърто се върна при мен с наръч съчки. Седна по турски на една наметката си и се уви с нея. Погледна небето, където луната се криеше зад препускащите облаци.

- Няма още да вали сняг - рече той, мръщейки се. - Още седмица, може би две. Може би ще успее да стигне до Боли преди това.

Е, добре, че умозаключенията ми се потвърждаваха.

- Мислиш, че ще е там?

Дребният мъж сви рамене и вдигна наметката си по-високо на раменете.

- Не се знае. Няма да му е лесно да се крие денем, да страни от пътищата. А и няма кон. -Замислено се почеса по наболата брада. - Не можем да го намерим. По-добре да му позволим да ни намери.

- Как? Ще пускаме сигнални ракети? - предложих саркастично. За едно можех да разчитам на Мърто: каквато и странност изтърсех, щеше да се държи, сякаш не съм продумала.

- Донесъл съм ти торбичката с лекарства - каза той и кимна към дисагите на земята. - А край Лалиброх те знаят колко добра лечителка си. - След това кимна и на себе си. - Да, така ще стане. - И без повече обяснения легна на земята, уви се с наметката си и спокойно заспа, пренебрегвайки воя на вятъра в клоните, лекия дъжд и мен.

Скоро разбрах какво има предвид. Пътувахме открито - и бавно - по главните пътища, като спирахме във всяко селце и до всяка колибка в пустошта. Той проучваше местните, събираше болните или ранените и ми ги водеше. По тези места лекарите бяха малко и трудно се намираха, затова винаги имаше немалко такива.

Докато аз бях заета с лекарствата си, той си бъбреше с приятелите и роднините на пациентите ми и внимателно описваше пътя ни към Боли. Ако пък не се намираха пациенти, все пак спирахме за през нощта, като се подслонявахме в някоя колиба или хан. Там Мърто пееше, за да забавлява домакина ни и за да ни почерпят с нещо за хапване, като упорито настояваше да пазя парите, в случай че имаме нужда от тях, когато открием Джейми.

Той рядко разговаряше, но ме научи на няколко от песните си, за да убиваме времето по пътя.

- Имаш приличен глас - отбеляза той един ден, след като опитах с умерен успех да изпея „The Dowie Dens of Yarrow“. - Не си научена, но имаш силен глас и пееш вярно. Опитай пак и довечера ще я изпееш с мен. В Лимрае има малък хан.

- Наистина ли смяташ, че ще се получи? - попитах. - Това, което правим, имам предвид?

Размърда се в седлото, преди да ми отвърне. Не бе роден за коне и приличаше на маймуна, обучена да язди, но пък винаги слизаше от коня свеж като краставичка, а аз едвам смогвах да вържа юздите, преди да се строполя някъде.

- О, да - каза накрая. - Рано или късно. Виждаш се с все повече пациенти в последно време, нали?

Така беше.

- Ами тогава - продължи той - вестта за уменията ти се разпространява. Това искаме. Но можем да се справим и по-добре. Затова ще пееш тази вечер. И може би... - Поколеба се, сякаш не му се щеше да изрече това, което му беше на ума.

- Какво може би?

- Знаеш ли нещо за гледането на ръка? - попита предпазливо. Разбрах неохотата му. Беше видял лова на вещици в Крейнсмюир.

Усмихнах се.

- Малко. Искаш да опитам ли?

- Да. Колкото повече можем да им предложим, толкова повече хора ще дойдат да ни гледат и след това ще разказват на останалите. Вестта ще се разнесе, докато момчето накрая чуе за нас. Тогава ще го открием. Искаш ли да опитаме?

Свих рамене.

- Ако ще помогне, защо не?

Същата вечер в Лимрае направих дебюта си като певица и гледачка, със значителен успех. Открих, че госпожа Греъм е била права - не ръцете, а лицата подсказваха каквото е нужно.

Славата ни се разнесе малко по малко и следващата седмица хората изтичваха от колибите си, за да ни посрещнат, още преди да навлезем в селцето, а след това ни засипваха с дребни монети и малки подаръци.

- Знаеш ли, наистина може да го превърнем в нещо повече - отбелязах една вечер, докато прибирах печалбата. - Жалко, че наблизо няма театър. Можем да си имаме собствено шоу: Мърто Магьосника и Ослепителната му помощница Гладис.

Мърто се отнесе към думите ми с обичайното безразличие, но наистина се справяхме чудесно заедно. Може би защото имахме обща цел, въпреки пълните разминавания в характерите ни.

Времето се влошаваше и напредвахме все по-бавно, но от Джейми още нямаше вест. Една нощ покрай Беладръм, насред пороя, срещнахме катун истински цигани.

Примигнах невярващо към малката групичка изрисувани каравани в поляната до пътя. Приличаше точно на циганите, които всяка година наминаваха край Хемпстед Даун.

И хората изглеждаха същите - смугли, весели, шумни и гостоприемни. Когато чу дрънченето на сбруите ни, една жена подаде глава през прозореца на една от караваните. Огледа ни и извика, а земята под дърветата оживя от ухилени лица.

- Дай ми торбичката с парите да ти я пазя - каза Мърто, без да се усмихва, докато наблюдаваше младежа, който крачеше важно към нас, пренебрегвайки напълно дъжда, мокрещ цветната му риза. - И не обръщай гръб на никого.

Внимавах, но ни посрещнаха крайно сърдечно и ни поканиха на вечеря. Миришеше прекрасно - беше някаква яхния - и с готовност приех въпреки спекулациите на Мърто какво животно има в нея.

Говореха малко английски и още по-малко келтски - разговаряхме най-вече с жестове и с някаква смесица от езици, наподобяващи френски. В караваната, където ядохме, беше топло и уютно - мъже, жени и деца се хранеха от купички, седяха където намерят и топяха в соса парченца хляб. Беше най-вкусното нещо, което бях яла от седмици, и се натъпках до пръсване. Едва имах сили да пея, но се постарах, като тананиках на трудните места и оставях Мърто да пее основната мелодия.

Посрещнаха изпълнението ни с възторжени аплодисменти, а след това ни върнаха жеста -един млад мъж изпя елегия, съпроводен от цигулка и спорадично дайре, на което със сериозно изражение свиреше момиченце на около осем.

Макар да бе внимателен, когато разпитваше из селцата и колибите, с циганите Мърто бе напълно открит. За моя изненада им каза направо кого търсим: едър мъж с огненочервена коса и очи като лятно небе. Циганите се спогледаха по цялото протежение на караваната, но единодушно поклатиха глави със съжаление. Не, не са го виждали. Но... и тук предводителят, младежът с лилавата риза, който ни бе посрещнал, обясни със знаци, че ще изпрати вестител, ако попаднат на търсения мъж.

Поклоних се с усмивка и Мърто на свой ред показа, че ще плати за всяка информация. Циганите реагираха с широки усмивки, но и с преценяващи погледи към дрехите ни. Зарадвах се, когато Мърто обяви, че не можем да останем през нощта и трябва да вървим, но благодарим за гостоприемството. Извади няколко монети от кожената си торба, като се постара да покаже, че в нея има само толкова. Разпредели ги като благодарност за вечерята и си тръгнахме, споходени от шумни благодарности и благопожелания - или поне аз реших, че са такива.

Може би пък ни се заканваха да ни проследят и да прережат гърлата ни, защото Мърто се държеше, сякаш точно това са казали, като поведе конете в галоп към кръстопътя на три километра по-нататък. След това се скрихме в растителността за значително отклонение, преди отново да се покажем на пътя.

Мърто го огледа и в двете посоки - беше празен в пропития от дъжд вечерен сумрак.

- Наистина ли мислиш, че са ни последвали? - запитах.

- Не знам, но понеже бяха дванайсет, а ние сме само двама, реших, че е най-добре така.

Прозвуча ми логично и го последвах при още няколко заобикалящи маневри, като накрая пристигнахме в Росмур. Там се подслонихме в един обор.

На следващия ден заваля сняг. Беше слаб, само колкото да поръси земята като с брашно, но ме разтревожи. Не исках да си мисля за Джейми, сам и под открито небе в пустошта, как се справя със зимните бури само по риза и наметката, които носеше, когато бе отишъл на мелницата.

Два дни по-късно дойде вестителят.

Слънцето още висеше над хоризонта, но в обградената от отвесни скали долчинка вече беше тъмно. Сенките така тегнеха над оголелите дървета по пътеката - когато изобщо имаше такава, - че тя едва се виждаше. Боях се да не изгубя вестителя в тъмното и вървях толкова близо зад него, че веднъж-дваж настъпих наметалото му. Накрая той изсумтя нетърпеливо и ме избута пред себе си, като ме насочваше с тежка длан на рамото ми.

Имах чувството, че вървим отдавна. Бях изгубила броя и посоката на многобройните ни завои сред извисяващите се канари и гъстата мъртва растителност. Само се надявах, че Мърто е някъде зад нас и ако не ни вижда, поне ни чува. Мъжът, дошъл да ме вземе от хана, циганин на средна възраст и без грам английски, бе отказал категорично да вземе другиго, освен мен и с подчертани жестове посочи първо Мърто, а след това земята, за да покаже, че не бива да мърда оттам.

По това време на годината нощем бързо застудяваше и тежкото ми палто почти не ме предпазваше от ненадейните пориви на леден вятър, които ни посрещаха на откритите пространства. Разкъсвах се между страха си за Джейми, борещ се със студените, влажни нощи без подслон, и вълнението, че отново ще го видя. По гръбнака ми пробяга тръпка, която нямаше нищо общо с времето.

Накрая водачът ми посочи да спра, стисна ме предупредително за рамото и се скри встрани от пътя. Чаках, свила длани под мишниците си. Бях сигурна, че водачът ми - или някой друг, - ще се върне. Най-малкото, не му бях платила. Вятърът шумеше през мъртвите калини, сякаш призрак на сърна притичваше наоколо, още в паника от бягството си от ловеца. Влагата се процеждаше през обувките ми, подплатата от видра се беше скъсала и нямаше как да я поправя.

Водачът ми се появи толкова внезапно, колкото бе изчезнал, и прехапах език, докато сподавях изненаданото си възклицание. Той ми посочи с глава да го последвам и отмести преграда от мъртви клони на елши, за да премина.

Входът на пещерата бе тесен. Фенер гореше на прага и очертаваше високия силует, който се обърна към мен да ме поздрави.

Хвърлих се напред, но още щом го докоснах, осъзнах, че не е Джейми. Разочарованието ме удари като юмрук в стомаха и отстъпих назад, преглъщайки, за да потисна жлъчните сокове, напиращи в гърлото ми.

Стиснах юмруци и ги притиснах в бедрата си, докато се овладях достатъчно, за да проговоря.

- Далеч си от територията си, нали? - рекох с тон, който изненада и мен самата с хладнокръвието си.

Дугал Макензи наблюдаваше вътрешната ми борба с немалко съчувствие на смуглото си лице. Хвана ме за лакътя и ме въведе по-дълбоко в пещерата. В дъното бяха натрупани няколко вързопа, повече отколкото можеше да носи един кон. Значи не беше сам. И каквото и да носеха, предпочитаха да го крият от любопитните погледи на ханджии и коняри.

- Контрабанда? - Кимнах към вързопите. Но след това отговорих на собствения си въпрос. - Или не точно... провизии за принц Чарлс, нали?

Не си направи труда да ми отвърне, а седна на една канара срещу мен и сложи ръце на коленете си.

- Имам новини - каза изведнъж.

Поех си дълбоко дъх и зачаках. Новини - недобри, ако съдех по изражението му. Отново си поех дъх, преглътнах на сухо и кимнах.

- Кажи ми.

- Жив е - каза той и най-голямата от буците в стомаха ми изчезна. Дугал наклони глава на една страна, наблюдавайки ме напрегнато. „Нима чака да види дали ще припадна?“, запитах се смътно. Нямаше значение, нямаше да припадна.

- Заловили са го близо до Килторлити, преди две седмици - продължи Дугал, без да отклонява поглед. - Не бил виновен, просто лош късмет. Срещнал шестима драгуни на завой на пътя и един от тях го познал.

- Невредим ли е? - Гласът ми беше все така спокоен, но ръцете ми започваха да треперят. Пристинах длани към краката си.

Дугал поклати глава.

- Доколкото знам, не. - Направи пауза и рече неохотно: - В затвора Уентуърт е.

- Уентуърт - повторих автоматично. Първоначално той бил една от непревземаемите крепости по границата, построена някъде през петнайсети век и през следващите сто и петдесет години била непрестанно пристроявана. Сега разпростиращата се купчина скали покриваше почти десет декара, обградени от всички страни от дебела метър гранитна стена и часовои. Но дори и гранитът си има порти, помислих си. Вдигнах глава, за да задам въпрос, и видях, че лицето на Дугал изразява неохотата от следващите му думи.

- Какво още? - попитах. Лешниковите очи срещнаха моите без колебание.

- Преди три дни е бил на съд - каза Дугал. - Осъдили са го на обесване.

Ледената буца се върна, и не само тя. Затворих очи.

- Кога? - попитах. Гласът ми звучеше сякаш отдалеч и отново отворих очи, като примигнах няколко пъти, за да фокусирам погледа си на светлината на фенера. Дугал клатеше глава.

- Не знам. Навярно скоро.

Вече дишах малко по-лесно и успях да отворя юмруци.

- По-добре да побързаме тогава - рекох, все още спокойно. - Колко души имаш със себе си?

Вместо да отвърне, Дугал се надигна и се приближи. Пресегна се към китките ми и ме накара да се изправя. Съчувствието се завърна, както и дълбока тъга в очите му, която ме уплаши повече от всяка негова дума досега. Бавно поклати глава.

- Не, моме - рече внимателно. - Нищо не можем да направим.

Паникьосана, отскубнах ръце от неговите.

- Можем! - рекох. - Трябва да можем! Каза, че още е жив!

- Момчето е в Уентуърт, не в дупката за крадци в Крейнсмюир! Може да го обесят днес, утре или чак след седмица, откъде да знам, но няма начин десетима мъже да проникнат в затвора Уентуърт!

- Така ли? - Отново треперех, този път от ярост. - Нямаш представа, нямаш представа какво може и не може! Просто не искаш да си рискуваш кожата или нещастната... печалба! -Махнах към натрупаните вързопи.

Дугал сграбчи размаханите ми ръце. Заудрях го побесняла по гърдите. Той ме прегърна и ме притиска, докато не спрях да се противя.

- Клеър. - За пръв път използваше името ми и това ме уплаши още повече. Той повтори: -Клеър. - И охлаби прегръдката си, за да мога да го погледна. - Не мислиш ли, че не бих сторил каквото мога, за да го освободя, ако има дори най-малката възможност за това? По дяволите, аз съм му закрилник! Но няма никакъв шанс - никакъв! - Пораздруса ме, за да подчертае думите си. - Джейми също не би искал да прахосам живота на добри мъже напразно. Знаеш го толкова добре, колкото и аз.

Не можех повече да сдържам сълзите. Горяха по ледените ми бузи, когато го избутах, за да се освободя. Той ме притисна по-здраво.

- Клеър, скъпа - рече с нежен глас. - Сърцето ми се къса за момчето и за теб. Моля те, ела с мен. Ще те заведа в безопасност, у дома. - Когато видя, че се вцепенявам, бързо добави: -Не в Леох.

- В дома ти? - повторих бавно. В ума ми се оформяше ужасно подозрение.

- Да. Не мислеше, че ще те върна в Крейнсмюир, нали? - Усмихна се бързо, преди сериозното изражение да се върне на суровото му лице. - Не. Ще те върна в Беанахд. Там ще си в безопасност.

- В безопасност? Или безпомощна? - Ръцете му се отпуснаха.

- Какво искаш да кажеш? - Гласът му охладня рязко.

Беше студено и придърпах наметалото си по-плътно, докато се отдалечавах от него.

- Държа Джейми далеч от дома му, като му каза, че сестра му е родила дете от Рандал, за да можете двамата с безценния ти брат да го примамите на ваша страна. Сега обаче англичаните го държат и си изгубил шанс да контролираш собствеността чрез Джейми.

Отстъпих отново и преглътнах трудно.

- Знаели сте за брачния договор на сестра ви. По ваше настояване - по твое и на Колъм, -Брох Туарах е можел да премине в собственост и на жена. Смяташ, че ако Джейми умре, Брох Туарах ще е мой. Или твой, ако успееш да ме прелъстиш или да ме накараш да се омъжа за теб насила.

- Какво?! - извика невярващо той. - Мислиш... мислиш, че това е някакъв кроеж? Света Агнес! Мислиш, че те лъжа?!

Поклатих глава, като не му позволявах да се приближи. Не му вярвах и на йота.

- Не, не мисля, че лъжеш Ако Джейми не беше в затвора, никога не би посмял да ми кажеш, че е там. Твърде лесно мога да проверя. Не мисля и че си го предал на англичаните. Дори ти не можеш да сториш подобно нещо с човек от собствения си род. А ако го беше сторил и някой от хората ти разбереше, всички щяха да се обърнат срещу теб. Търпят те въпреки много неща, но предателство към роднина? Не. - Спомних си нещо. - Ти ли нападна Джейми край границата миналата година?

Плътните вежди се повдигнаха изненадано.

- Аз ли? Не! Открих го почти умрял и го спасих!

Скрита под наметалото ми, ръката ми опипа успокяващата дръжка на камата.

- Ако не ти, кой?

- Не знам. - Беше предпазлив, но не изглеждаше, сякаш крие нещо. - Един от тримата престъпници, които са били с Джейми тогава. Всички се обвиняваха взаимно и нямаше как да разберем истината. - Сви рамене и наметалото му се свлече от едното рамо. - Сега няма значение. Двамина са мъртви, а третият е в затвора. По друго обвинение, но няма значение, не мислиш ли?

- Не, няма значение. - По някакъв начин беше облекчаващо да знам, че не е убиец, каквото и друго да беше. Нямаше причина да ме лъже - доколкото знаеше, бях напълно безпомощна. Можеше да ме накара да сторя каквото поиска. Или поне вероятно така си мислеше. Стиснах по-здраво дръжката на камата си.

Светлината в пещерата беше слаба, но аз видях нерешителността по лицето му, докато подбираше следващия си ход. Пристъпи към мен, протегнал ръка, но спря, когато видя, че се отдръпвам.

- Клеър. Скъпа Клеър. - Говореше ми тихо и прокара плахо ръка по моята. Значи беше решил да ме прелъстява. - Знам защо говориш толкова студено и защо мислиш тези неща за мен. Знаеш как горя за теб, Клеър. Вярно е. Желая те от нощта на Събора, когато целунах красивата ти уста. - Леко ме погали с два пръста, като ги приближаваше към врата ми. - Ако бях свободен, когато Рандал те заплаши, щях да се оженя за теб на мига и да го пратя в Ада за теб.

Лека-полека се приближаваше и оставяше все по-малко място между мен и стената на пещерата. Пръстите му докоснаха гърлото ми и продължиха към връзките на наметалото ми.

Сигурно беше видял лицето ми, затова спря да напредва, макар да остави дланта си малко над яростно туптящото ми гърло.

- Дори така - продължи той, - дори когато чувствам това и не го крия повече от теб... Дори така, как може да си представиш, че бих изоставил Джейми, ако има възможност да го спася? Джейми Фрейзър ми е като син!

- Не съвсем - отвърнах. - Имаш истински син. Или може би двама?

Пръстите на гърлото ми се стегнаха, само за миг, след това той махна ръка от врата ми.

- Какво имаш предвид? - Този път всяка претенция и всички игри приключиха. Гледаше ме внимателно, присвил мрачно плътните си устни насред червеникавата си брада. Беше огромен и току до мен. Но бях стигнала твърде далеч, за да се пазя.

- Знам кой е бащата на Хамиш - рекох. Като че ли го очакваше и успя да овладее лицето си, но последният месец, в който гледах на ръка, не бе отминал напразно. Видях как в очите му, разширени за миг, проблясва шок, а устата му се присви в уплаха, която потисна моментално.

Право в десетката. Въпреки опасността ликувах. Тогава съм била права и това познание можеше да е оръжието, от което се нуждаех.

- Знаеш, така ли? - рече тихо.

- Да, а предполагам, че и Колъм знае.

Това го спря. Присви очи и за миг се почудих дали не е въоръжен.

- Известно време май си е мислил, че е Джейми. - Гледайки го право в очите. - Заради слуховете. Сигурно ти си разпространил чрез Гейлис Дънкан. Защо? Защото Колъм е заподозрял Джейми и е започнал да разпитва Летиша? Не е можела да издържи дълго. Или Гейли е смятала, че си любовник на Летиша, и си й казал, че е Джейми, за да успокоиш подозренията й? Тя е ревнива жена и вече няма причина да те защитава.

Дугал се усмихна жестоко. Погледът му стана леден.

- Не може - съгласи се, все още тихо. - Вещицата е мъртва.

- Мъртва! - Шокът сигурно е личал колкото в гласа ми, толкова и по лицето ми. Усмивката му стана по-широка.

- О, да. Изгориха я. Сложиха краката й в буре с катран, натрупаха сухи дърва край нея. Вързаха я за стълб и я подпалиха като факла. Изпратиха я право в Ада под клоните на една офика.

Отначало си помислих, че безмилостното изброяване на подробности трябва да ме впечатли, но грешах. Преместих се встрани и когато светлината на фенера озари лицето му, виждах скръбта в очите му Не беше списък на ужасии, а самобичуване. Не го съжалих.

- Значи си я обичал - рекох студено. - Е, не й помогна. Нито на детето. Какво стори с него.

Той сви рамене.

- Дадох го в добро семейство. Момче, здраво, макар майка му да беше вещица и прелюбодейка.

- А баща му е прелюбодеец и предател - отсякох в отговор. - Жена си, любовницата си, племенника си, брат си - има ли някого, когото да не си предал и измамил? Ти... ти... -Задавих се с думите си. Поболявах се от омраза. - Не знам защо съм изненадана. Не си верен на краля си, предполагам, че няма как да си верен на когото и да било.

Той завъртя рязко глава и ме изгледа кръвнишки. Повдигна вежди, същите като тези на Колъм, на Джейми, на Хамиш Дълбоките очи, широките скули, хубавата челюст. Заветът на Стария Джейкъб Макензи беше силен.

Дугал стисна рамото ми.

- Брат ми? Мислиш, че бих предал брат си? - По някаква причина го бях наранила. Лицето му моравееше от гняв.

- Току-що призна, че си го направил! - И осъзнах.

- Двамата - рекох бавно. - Направили сте го заедно с Колъм. Заедно, както винаги правите всичко.

Отдръпнах ръка от рамото си и я изпънах към него.

- Колъм не може да е главатар, ако ти не го подкрепяш. Не може да държи клана единен, без да пътуваш вместо него, да събираш рентата и да решаваш спорове. Не може да язди. Не може да направи син, за да предаде властта. А ти не си имал син с Маура. Заклел си се да си му бъдеш крака и ръце - вече изпадах в истерия, - защо да не си и членът му?

Дугал вече бе преодолял гнева си - стоеше и ме гледаше замислено. Реши, че няма къде да отида, затова седна на един от вързопите и ме изчака да довърша.

- Значи си го направил със знанието на Колъм. Летиша искаше ли? - Вече знаех колко са безскрупулни двамата братя, така че допуснах да са я насилили.

Дугал кимна.

- О, да. Искаше. Не ме харесваше особено, но искаше дете - достатъчно, за да ме приема в леглото си три месеца, докато зачена Хамиш. А колко скучно беше... - добави замислено, докато изстъргваше парченце кал от петата си. - По-скоро бих чукал купа млечен пудинг.

- А каза ли го на Колъм? - Той чу остротата в гласа ми и вдигна глава. Погледна ме спокойно и се усмихна леко.

- Не. Не му го казах. - Погледна към ръцете си, сякаш търсеше някаква тайна в линиите на

дланите си.

- Казах му - отвърна, без да ме поглежда, - че е нежна и сладка като узряла праскова и е всичко, което един мъж иска.

Рязко сви юмруци и вдигна глава, мимолетно показалата се през очите му душа се скри зад язвителния поглед на Дугал Макензи.

- Нежна и сладка не е нещо, което бих казал за теб - отбеляза той. - Но всичко, което иска един мъж...

Очите му проследиха извивките на тялото ми, като спряха на гърдите и бедрата ми. Ръката му несъзнателно се раздвижи по бедрото му, докато ме наблюдаваше.

- Кой знае? - каза той, сякаш на себе си. - Може да имам друг син. Законен. Да... - и той наклони глава преценяващо към корема ми, - още не се е случило с Джейми. Може да си ялова, но ще рискувам. Собствеността си струва, във всеки случай.

Внезапно се изправи и пристъпи мен.

- Кой знае? - Този път гласът му почти не се чуваше. - Ако ора тази хубава кафява нива и я засаждам всеки ден...

Сенките в пещерата помръднаха, а той направи още крачка към мен.

- Е, хубавичко се забави - казах раздразнено.

По лицето му премина шок, преди да осъзнае, че гледам зад него.

- Не ми се стори учтиво да ви прекъсвам - каза Мърто, влизайки в пещерата зад чифт пистолети. Единият сочеше Дугал, а с другия ми направи знак. - Освен ако не смяташ да приемеш предложението му тук и сега, предлагам да излезеш. Ако пък приемаш, тогава аз ще си вървя.

- Още никой никъде няма да ходи. Сядай - казах на Дугал. Той още се взираше в Мърто като в призрак.

- Къде е Рупърт? - попита, когато се опомни.

- А, той ли? - Мърто замислено се почеса с дулото на единия пистолет. - Сигурно вече е стигнал до Беладръм. Вероятно ще се върне преди изгрев - добави услужливо, - с бурето ром, за което си мисли, че си го изпратил. Останалите ти хора още спят в Куинбро.

Дугал имаше присъствието на духа да се позасмее, макар и с нежелание. Седна с ръце на коленете и погледна от мен към Мърто и обратно. Настъпи тишина.

- Е? - попита Дугал. - Сега какво?

Добър въпрос. Изненадана да намеря Дугал вместо Джейми, шокирана от разкритията му и разярена от предложенията му, нямах време да помисля какво следва. За щастие Мърто беше по-добре подготвен. Е, все пак не той трябваше да отклонява похотливи атаки.

- Ще ни трябват пари - каза той веднага. - И хора.

Погледна преценяващо вързопите до стената.

- Не... Тези ще отидат при крал Джеймс, но ще вземем каквото имаш по себе си.

Направи знак с единия пистолет към кожената торба на Дугал.

Реалността в дива Шотландия явно възпитаваше фаталистично отношение към живота. Дугал се пресегна с въздишка към торбата си и подхвърли в краката ми малка кесия.

- Двайсет златни монети и трийсетина шилинга - каза и вдигна вежда. - Вземи ги. Давам ги с радост.

Видя, че не му вярвам, и поклати глава.

- Не, наистина. Мисли каквото искаш, но Джейми ми е племенник. Ако можете да го освободите, Бог да ви помага. Но не можете. - Тонът му беше категоричен.

Погледна Мърто, който още държеше пистолетите в готовност.

- Колкото до хората, не. Ако ти и девойката искате да се самоубиете, няма как да ви спра. Дори ще ви погреба от двете страни на Джейми. Но няма да ми вземете хората, със или без пистолети към главата ми.

Кръстоса ръце и се облегна на камъка, като ни наблюдаваше спокойно. Ръцете на Мърто не помръднаха. Погледът му прескочи към мен. Да стреля ли?

- Ще се спазарим - казах аз.

Дугал отново повдигна вежда.

- В малко по-добра позиция си от мен за добра сделка. Какво предлагаш?

- Нека говоря с хората ти. Ако дойдат с мен по своя воля, пусни ги. Ако ли не, ще си тръгнем и ще ти върнем парите.

Устата му се разтегли в крива усмивка. Огледа ме внимателно, сякаш оценяваше способностите ми да убеждавам с думи. Отново се отпусна назад с ръце на коленете. Кимна веднъж.

- Може.

Стана така, че напуснахме долчинката с парите на Дугал и още петима мъже: Рупърт, Джон Уитлоу, Уили Макмърти и близнаците Руфъс и Джорди Коултър. Решението на Рупърт убеди и останалите. Още виждах - с мрачно задоволство - лицето на Дугал, когато набитият му чернобрад лейтенант ме изгледа замислено, след това потупа кинжалите на колана си и каза:

- Добре, моме, защо не?

Затворът Уентуърт беше на петдесет километра нататък. Малко повече от половин час с бърза кола по добър път. На кон през замръзнала кал - два дни тежък преход. Скоро. Думите на Дугал отекваха в ушите ми и ме караха да продължавам много след като иначе бих се предала от умора.

Тялото ми достигаше границата си на издръжливост и едва се крепеше на седлото, но умът ми беше свободен да се терзае. За да не мисля за Джейми, мислех за последната част от разговора си с Дугал в пещерата.

Стоеше на прага и чакаше Рупърт и останалите да докарат конете от скривалището им малко по-нагоре в долчинката.

- Имам съобщение за теб - беше ми казал. - От вещицата.

- От Гейли? - Бях, меко казано, сепната.

Не различавах лицето му в тъмното, но видях, че наклони глава утвърдително.

- Видях я само веднъж, когато отидох да взема детето.

При други обстоятелства може би щях да му съчувствам за онзи миг на раздяла с любовницата му, осъдена на кладата - когато и двамата са държали детето си, дете, за което никога не биха могли да признаят истината. Но гласът ми беше леденостуден.

- Какво каза тя?

Той направи пауза - не бях сигурна дали не иска да разкрие информацията, или просто се опитва да формулира думите си правилно. Явно беше второто, защото заговори с внимание.

- Каза ми, че ако те видя отново, трябва да ти кажа две неща, точно както ще ги каже на мен. Първото беше: „Мисля, че е възможно, но не знам.“ А второто... Второто бяха само цифри. Накара ме да ги повторя отново и отново, за да не ги забравя, защото трябвало да ти ги кажа в определен ред. Цифрите бяха едно, девет, шест и седем.

Обърна се към мен.

- Значат ли нещо за теб?

- Не. - И се обърнах към коня си. Но, разбира се, значеха нещо за мен.

„Мисля, че е възможно.“ Това можеше да значи само едно. Смятала е, макар да не е била сигурна, че е възможно човек да се върне през каменния кръг към своето време. Явно не беше опитвала, а беше избрала - плащайки цената - да остане. Може би заради Дугал?

А беше казала цифрите една по една в името на някаква потайност, която се бе превърнала в част от нея през тези години, но и четирите бяха едно число. Хиляда деветстотин шейсет и седма. Годината на нейното изчезване в миналото.

Жегна ме любопитство, но по-силно ме жегна съжаление. Колко жалко, че не бях забелязала белега от ваксинация, преди да стане твърде късно! Ако бях го видяла по-скоро, дали щях да се върна към каменния кръг с нейна помощ и да напусна Джейми?

Джейми.

Джейми. Мисълта за него беше като оловна тежест в ума ми, махало в края на въже. Скоро. Пътят се протягаше, безкраен и безрадостен пред нас, а понякога съвсем изчезваше в замръзналите мочурища или насред ледени вирове, които в по-топлите сезони бяха ливади. Вечерта на втория ден достигнахме целта си, насред леденостуден ръмеж, който скоро щеше да премине в сняг.

Сградата се извисяваше черна на фона на смръщеното небе. Имаше формата на огромен куб със страна сто и петдесет метра и с кула на всеки ъгъл. Побираше триста затворници и четирийсетима войници в гарнизона, както и командира им, цивилния управител и помощниците му, петдесетината готвачи, разсилни, коняри и други слуги, нужни, за да функционира мястото. Затворът Уентуърт.

Вдигнах поглед към заплашителните стени от зеленикав аргайлски гранит, дебел над половин метър в основата. Тук-таме се мяркаха прозорчета. Зад няколко от тях се разпалваха светлинки. Други, навярно килиите, останаха тъмни. Преглътнах с мъка. Като видях грамадното здание, непробиваемите му стени, огромната порта и пазачите, започнах да се съмнявам в успеха ни.

- Ами ако... - Устата ми пресъхваше и замълчах, за да оближа устни. - Ами ако не можем да го направим?

Изражението на Мърто си беше все същото: мрачно и намусено, а тясната му брадичка почти чезнеше в мръсното деколте на ризата му. Не се промени и когато се обърна към мен.

- Тогава Дугал ще ни погребе от двете му страни - отвърна. - Хайде, имаме работа за вършене.

ЧАСТ СЕДМА

УБЕЖИЩЕТО

35. ЗАТВОРЪТ УЕНТУЪРТ

Сър Флетчър Гордън беше нисък, пълен мъж, с раирана жилетка, която му пасваше като втора кожа. С тесни, отпуснати рамене и изпъкнал корем, той приличаше по-скоро на голяма шунка, настанена в стола на управителя на затвора.

Плешивата глава и наситенорозовата кожа с нищо не променяха впечатлението, макар никоя шунка да не можеше да се похвали с такива яркосини очи. Преобръщаше листата на бюрото си с показалец, бавно и преднамерено.

- Да, ето - рече след почти безкрайна пауза, в която четеше една и съща страница отново и отново. - Фрейзър, Джеймс. Обвинен в убийство. Осъден на обесване. Сега, къде е заповедта за екзекуцията? - Отново направи пауза, докато се взираше късогледо в листата. Впих пръсти в чантичката си и се насилих да остана безизразна.

- А, да. Дата на екзекуцията, двайсет и трети декември. Още е при нас.

Отпуснах пръсти, разкъсвана между щастие и паника. Беше още жив - за още два дни. И беше наблизо, някъде в същата сграда. Информацията премина през мен като прилив на адреналин и ръцете ми се разтрепериха.

Представих се като английска приятелка на рода Фрейзър и успях лесно да вляза в Уентуърт, както и да стигна до офиса на цивилния управител на затвора. Беше опасно да искам да видя Джейми - не знаеше за прикритието ми и можеше неволно да ме издаде. Но пък и аз можех да се издам. Не бях сигурна дали ще запазя крехкия си самоконтрол, ако го видя. Но следващата стъпка неизменно бе да открия къде е - в този огромен каменен лабиринт шансовете ми клоняха към нула.

Сър Флетчър се намръщи замислено. Очевидно смяташе молбата ми просто за неудобство, но не беше и безчувствен. Накрая поклати глава с нежелание.

- Не, драга. Боя се, че не мога да го позволя. Много сме препълнени в момента и нямаме достатъчно пространство, за да разрешим лични разговори. А този човек в момента е - и той прегледа отново купчината листа - в една от големите килии в западния сектор, с още няколко осъдени престъпници. Ще е много опасно да го посетите там или да го посещавате изобщо. Мъжът е опасен престъпник, разбирате - тук пише, че го държим във вериги.

Отново стиснах чантата - този път за да не го ударя.

Той поклати пак глава и дебелият му гръден кош се надигна и отпусна трудно.

- Не. Ако бяхте роднина от първо коляно, може би... - Вдигна глава, премигвайки. Стиснах здраво челюст, решена да не се издавам. Но предвид условията, можеше да се очаква лека демонстрация на тревога.

- Но може би, драга... - Сякаш го обзе ненадейно вдъхновение. Стана с мъка и отиде до една вътрешна врата, където стоеше униформен страж. Промълви му нещо, а мъжът кимна и отиде някъде.

Сър Флетчър се върна на бюрото си, като пътьом взе от един шкаф гарафа и две чаши.

Приех предложението му да пийна малко бордо - определено имах нужда.

Когато стражът се върна, бяхме вече на втората чаша. Влезе, без да се церемони, остави пред управителя дървена кутия и излезе. Улових погледа му и свенливо сведох очи. Носех рокля, взета назаем от позната на Рупърт в едно от градчетата наблизо - от аромата, пропил се в роклята и чантичката, имах добра представа какво работи въпросната дама. Само се -надявах стражът да не го е досетил.

Сър Флетчър пресуши чашата си, остави я и придърпа кутията. Беше обикновена, нелакирана, с плъзгащ се похлупак, с тебешир на нея пишеше ФРЕЙЗЪР

Сър Флетчър го отмести, взря се за миг вътре, затвори кутията и я бутна към мен.

- Личните вещи на затворника - обясни. - Обикновено ги изпращаме след екзекуцията на посочения като най-близък роднина. Но този човек - и управителят поклати глава - е отказал да каже каквото и да било за семейството си. Отчуждени са явно. Не е необичайно, разбира се, но е жалко. Колебая се да ви помоля за това, госпожо Бюшамп, но ми се стори, че щом се познавате със семейството, може би ще поемете отговорността да предадете вещите му на подходящия човек?

Нямах доверие на собствения си глас, но кимнах и заврях нос в бордото си.

Сър Флетчър изглеждаше облекчен, дали защото се бе отървал от кутията, или защото скоро щях да си ходя. Отпусна се назад, хриптейки леко, и ми се усмихна широко.

- Много мило от ваша страна, госпожо Бюшамп. Знам, че подобно нещо може да е болезнено за толкова чувствителна жена, но си представям каква жертва правите, уверявам ви.

- Н-н-няма проблем - заекнах. Успях да се изправя и да взема кутията. Беше двайсет на петнайсет сантиметра, дълбока около десетина. Малка, лека кутия, в която се намираха останките от живота на човек.

Знаех какво съдържа. Три риболовни канапа, навити старателно; коркова тапа със забити в нея кукички; кремък и огниво; малко парче счупено стъкло с износени ръбове; най-различни камъчета, интересни на вид или на пипане; изсушен крак на къртица, като талисман срещу ревматизъм. Библия - или може би му бяха позволили да я задържи? Надявах се. Пръстен с рубин, ако не го бяха откраднали. И малка дървена змия от черешово дърво с името ЗАНИ, издълбано от долната страна.

Спрях на вратата и сграбчих рамката, за да се закрепя.

Сър Флетчър, който ме следваше, за да ме изпрати, моментално се озова до мен.

- Госпожо Бюшамп! Зле ли ви е, драга? Страж, стол!

Усещах игличките на студената пот по лицето си, но успях да се усмихна и да отпратя войника със стола. Исках да се измъкна оттам - трябваше ми свеж въздух, в големи количества. И да съм насаме, за да поплача.

- Не, съвсем добре съм - рекох, опитвайки се да звуча убедително. - Просто тук... малко е задушно. Не, съвсем ще се оправя. Конярът ми ме чака долу

Насилих се да се изправя и да се усмихна - и ми хрумна нещо. Може би нямаше да помогне, но нямаше и да навреди.

- О, сър Флетчър...

Още разтревожен от вида ми, той бе олицетворение на галантността и вниманието.

- Да, драга?

- Хрумна ми... Колко е тъжно за млад мъж в тази ситуация да е така отчужден от семейството си. Реших, че може би... ако иска да им пише... може би помирително писмо? Ще се радвам да го доставя на... на майка му.

- Вие сте самата загриженост, драга. - Сър Флетчър се поразведри, когато разбра, че все пак няма да се строполя на килима. - Разбира се. Ще попитам. Къде сте отседнала, драга? Ако има писмо, ще наредя да ви го донесат.

- Ами... - Справях се все по-добре с усмивката, макар още да я чувствах като залепена на лицето си. - Не е много ясно, защото в градчето имам неколцина роднини и ще отсядам при всеки от тях по ред, за да не ги обидя. - Успях да се позасмея. - Така че, ако не ви е проблем, може би конярът ми би могъл да дойде и да попита от мое име за писмото.

- Да, разбира се. Чудесен план, драга моя. Чудесен!

След бърз поглед към гарафата той ме хвана под ръка, за да ме изпрати до предната порта.

- По-добре ли си, моме? - Рупърт отмести воала коса от лицето ми. - Приличаш на недосварен бекон. Ето, пийни си още.

Поклатих глава, за да откажа манерката с уиски, и поизправих гръб, като избърсах лице с мокрия парцал, който бе донесъл.

- Не, вече съм добре. - Съпроводена от Мърто, който се преструваше на мой коняр, едва изчаках да се скрием от погледа на пазачите на предната порта, преди да се свлека в снега и да повърна. Останах там и заридах, стиснала кутията на Джейми, докато Мърто не ме вдигна на ръце, принуди ме да се кача на коня и ме поведе към малкия хан в градчето Уентуърт, където Рупърт ни беше намерил стаи. Бяхме на горния етаж, а оттам затворът се виждаше в сгъстяващия се мрак.

- Мъртво ли е момчето, значи? - Широкото лице на Рупърт, скрито наполовина в брадата му, беше сериозно и загрижено, без следа от обичайната клоунада.

Поклатих глава и събрах въздух, за да изрека:

- Още не.

Когато чу историята ми, Рупърт бавно закрачи из стаята, като издуваше и всмукваше бузи, мислейки. Мърто, както обикновено, стоеше неподвижно, а лицето му не издаваше никакво притеснение. От него би излязъл страхотен покерджия, помислих си.

Рупърт се върна и се отпусна на леглото до мен с въздишка.

- Е, още е жив, това е най-важното. Но проклет да съм, ако имам представа какво да правим. Няма как да влезем там.

- Има как - рече Мърто изведнъж. - Благодарение на идеята на момето за писмото.

- Хммм. Но ще пуснат само един. И то до кабиета на управителя. Но да, това е някакво начало. - Рупърт извади камата си и се почеса под брадичката с върха й. - Но мястото е твърде голямо за претърсване.

- Знам къде е - добавих, ободрена от плановете, които крояхме, както и от това, че спътниците ми нямаха намерение да се отказват, колкото и безнадеждно да изглеждаше начинанието ни. - Поне знам в кое крило на затвора е.

- Хм, така ли? Хммм. - Върна камата на мястото й и продължи да крачи, като спря, за да попита: - Колко пари имаш, моме?

Извадих торбичката на Дугал, парите на Джени и перления си наниз. Рупърт ми върна перлите, но взе двете кесии, като изсипа в дланта си монетите.

- Това ще свърши работа - каза и ги подрънка преценяващо. Обърна поглед към близнаците Коултър. - Вие двамата, Уили и аз. Джон и Мърто ще останат при девойчето.

- Къде ще ходиш? - попитах.

Прибра монетите в кожената си торба, като задържа една и я подхвърли във въздуха.

- Ами... - започна неопределено. - Тук има още един хан, в другия край на градчето. Пазачите от затвора ходят там след работа, защото им е по-близо и питиетата са с някое пени по-евтини.

Подхвърли монетата с палец, завъртя длан и я улови между два пръста.

Започна да ми се изяснява какво възнамерява да прави.

- Така ли? - попитах. - А дали не играят и карти, как мислиш?

- Не знам, моме, не знам. - Той отново подхвърли монетата и плесна с ръце, като я улови между тях. После ги разпери - нямаше я. Усмихна се и зъбите му се белнаха в черната брада. - Но ще отидем да проверим, нали?

Щракна с пръсти и монетата отново се появи между тях.

Малко след един следобед на следващия ден преминах отново под вертикалната решетка на портата на затвора, която стоеше още от построяването му в края на шестнайсети век. Не бе загубила почти нищо от заплашителния си вид през следващите двеста години и аз докоснах камата в джоба си за кураж.

Според информацията, която Рупърт и хората му бяха успели да изтръгнат от пазачите по време снощната си мисия, сър Флетчър вече трябваше да е започнал обеда си. Рупърт и другите се бяха прибрали почти призори, със зачервени очи и вмирисани на бира. На многото ми въпроси той отвърна само:

- О, моме, за да победиш, ти трябва само късмет. За да загубиш, ти е нужно умение!

После се сви в един ъгъл и моментално заспа, като ме остави да кръстосвам пода нетърпеливо, както бях правила цяла нощ.

Събуди се час по-късно, с ясен поглед и ясна глава, и ми изложи в общи линии плана, който щяхме да изпълним.

- Сър Флетчър не позволява на никого да го прекъсва, докато се храни - започна. - Който иска да говори с него, трябва да чака. След обеда има навика да се прибира в покоите си и да подремва.

Мърто, в ролята на мой коняр, бе пристигнал четвърт час преди мен. Бяха го пуснали без проблеми. Както и очаквахме, бяха го приели в кабинета на сър Флетчър и го бяха накарали да почака. Трябваше, докато е сам, да претърси стаята, първо за план на западното крило, а след това, за всеки случай, за ключовете за килиите.

Когато минах през портата, позабавих ход и вдигнах лице към небето, за да преценя колко е часът. Ако пристигнех, преди сър Флетчър да започне обяда си, можеше да ме покани да се присъединя, което щеше да е крайно неудобно. Но пазачите бяха казали на Рупърт, че навиците на управителя са неотменими: точно в един следобед биеше звънчето, а пет минути по-късно се сервираше супата.

Пазачът на входа беше същият като предния ден. Изглеждаше изненадан, но ме посрещна любезно.

- Колко неприятно - рекох му, - наредих на коняра си да донесе малък подарък на сър Флетчър, задето вчера беше толкова мил с мен. Но разбрах, че глупецът е тръгнал насам и го е забравил, та трябваше да го последвам. Пристигнал ли е вече? - Показах малкия пакет, който носех със себе си, и се усмихнах. Помислих си, че много би помогнало, ако имах трапчинки. Трябваше да мина само с бляскавите си зъби.

Като че ли свърши работа. Пуснаха ме и ме поведоха през коридорите на затвора към кабинета на управителя. Макар тази част от крепостта да бе добре обзаведена, трудно можеше да се сбърка с нещо различно от затвор. Витаеше някаква миризма - така си представях миризмата на нещастието и страха, макар че едва ли е било повече от смрадта на мухъл и липсата на канализация.

Пазачът ми позволи да тръгна пред него и ме следваше на няколко крачки, за да не настъпва наметалото ми. И по-добре, защото свих зад ъгъла преди кабинета на сър Флетчър и видях как Мърто влачи през отворената врата един от пазачите.

Отстъпих назад и пуснах пакета на каменния под. Последва звън на строшено стъкло и замириса силно на прасковено бренди.

- О, божичко - възкликнах, - що за глупост сторих?

Докато пазачът викаше един затворник да разчисти парчетата, промълвих нещо в смисъл, че ще изчакам управителя в кабинета му, вмъкнах се в стаята и бързо затворих вратата.

- Какво, по дяволите, си направил? - просъсках на Мърто. Зает да претърсва тялото, той вдигна поглед към мен, без да се стеснява от тона ми.

- Сър Флетчър не държи ключове в кабинета си - съобщи ми тихо, - но този младеж тук има една връзка.

Издърпа ги от мундира на момчето, като внимаваше да не се раздрънчат.

Приклекнах зад него.

- О, прекрасно! - Хвърлих едно око на проснатия войник. Още дишаше. - А план на затвора?

Мърто поклати глава.

- И това не намерих, но моят приятел тук ми каза туй-онуй, докато чакахме. Килиите на осъдените са на този етаж, по средата на западния коридор. Разбрах, че са три, но не посмях да питам повече. Ставах подозрителен.

- Достатъчно е, надявам се. Добре, дай ми ключовете и изчезвай.

- Аз ли? Ти трябва да се махаш, моме, и то веднага.

Той погледна към вратата, но оттам не се чуваше нищо.

- Не, трябва да съм аз. - Отново посегнах към ключовете и рекох нетърпеливо: - Слушай, ако те намерят да се шляеш по коридорите с връзка ключове, а видят този пазач тук изпънат като скумрия, с нас е свършено. Така де, ако съм те видяла, защо не съм вдигнала врява? -Взех ключовете и ги натъпках в джоба си, не без затруднения.

Мърто още изглеждаше скептичен, но се беше изправил.

- А ако заловят теб? - попита.

- Ще припадна - отвърнах уверено. - Когато в крайна сметка се възстановя, ще кажа как съм те видяла да убиваш пазача и съм избягала ужасена, накъдето ми видят очите. Изгубила съм се, търсейки помощ.

Той кимна бавно.

- Добре, хубаво.

Отиде до вратата и спря.

- Но защо съм... аха! - Бързо прекоси стаята до бюрото и се зае да вади чекмеджетата. Разбъркваше съдържанието им с една ръка, а с другата го пръскаше по земята. - Кражба.

- Ако е кражба, не трябва ли да вземеш нещо? - предложих, търсейки с поглед нещо малко и преносимо. Вдигнах една емайлирана кутия за енфие. - Може би това?

Той махна нетърпеливо да я оставя и погледна през открехнатата врата.

- Не, моме! Ако разберат, че съм откраднал нещо, може да ме обесят. При опит за кражба е само бичуване или осакатяване.

- О... - Оставих бързо кутията и застанах зад него, като се взирах над рамото му Коридорът изглеждаше празен.

- Ще изляза пръв - каза той. - Ако срещна някого, ще им привлека вниманието. Преброй до трийсет и ме последвай. Ще се срещнем в малкия лес на север оттук. - Отвори вратата, спря се и се обърна. - Ако те заловят, не забравяй да изхвърлиш ключовете.

Преди да му отвърна, той се плъзна през прага като змиорка и продължи безшумен като сянка по коридора.

Сякаш цяла вечност търсих западното крило, криввайки ту насам, ту натам из коридорите на стария замък, озъртах се по ъглите и се криех зад колоните. Срещнах само един пазач и успях да му се изплъзна, като се скрих зад един ъгъл и се притиснах към стената с разтуптяно сърце, докато отмине.

Когато обаче открих западното крило, не се усъмних, че съм на правилното място. В коридора имаше три големи врати, всяка с малък зарешетен прозорец, през който не се виждаше почти нищо.

- Ала, бала, ница - измърморих си и се упътих към централната килия. Ключовете нямаха надписи, но бяха с различен размер. Един от трите големи щеше да пасне. Разбира се, беше третият. Поех си дълбоко дъх, когато бравата изщрака, и избърсах потните си ръце в полата. Отворих.

Заоглеждах с неистово нетърпение смърдящата купчина тела в килията, пристъпвах над протегнати ръце и крака, избутвах от пътя си тежки торсове, които се движеха с влудяваща мудност. Раздвижването, причинено от ненадейното ми появяване, ставаше все по-осеазаемо - спящите по мръсотията на пода се събудиха и станаха, а изуменият шепот се усилваше. Някои от мъжете бяха приковани към стените - веригите скърцаха и дрънчаха в сумрака. Сграбчих един от стоящите, кафявобрад мъж с опърпана сиво-зелена наметка. Костите на ръката, която бях хванала, се усещаха под кожата. Англичаните се скъпяха с храната за затворниците.

- Джеймс Фрейзър! Голям и червенокос! В килията ли е? Къде е?

Мъжът вече се движеше към изхода с останалите, които не бяха приковани към стената, но за миг ме погледна. Затворниците вече бяха схванали какво се случва и наизлизаха на талази през отворената врата, оглеждаха се и си мърмореха един на друг.

- Кой? Фрейзър? А, отведоха го тази сутрин. - Мъжът сви рамене и избута ръцете ми, за да се отскубне от мен.

Стиснах колана му.

- Къде са го отвели? Кой?

- Не знам къде. Беше оня капитан, Рандал. Цяло ръмжило беше.

Той нетърпеливо се извърна от мен и пое устремено към вратата.

Рандал. За миг останах потресена, блъскана от бягащите мъже и глуха за виковете на прикованите. Накрая се отърсих от ступора и се опитах да помисля. Джорди наблюдаваше замъка от изгрев-слънце. Никой не си беше тръгвал оттук тази сутрин, с изключение на няколко души от кухнята, за да купят храна. Значи още бяха наоколо.

Рандал беше капитан - вероятно най-високопоставеният човек в гарнизона, с изключение на сър Флетчър. Значи можеше да изиска подходящо място, където да измъчва някой затворник.

А в това не се и съмнявах. Дори ако всичко завършеше с бесило, мъжът, който бях видяла във форт Уилям, бе котка по природа. Не можеше да устои на възможността да си поиграе с жертвата си, както не можеше да промени лицето си или цвета на очите си.

Поех си дълбоко дъх и изтласках на заден план всяка мисъл какво би могло вече да се е случило с Джейми. Поех решително напред и се сблъсках с един английски войник. Той залитна назад с малки стъпчици, за да възстанови равновесието си. Самата аз залитнах неконтролируемо към касата на вратата и цялата ми лява страна изтръпна, когато ударих главата си. Сграбчих рамката, за да не падна, а над бученето в ушите си чух и гласът на Рупърт отпреди няколко месеца: Имаш предимството на изненадата, моме. Използвай го!

Не бе много ясно кой е по-изненадан. Затършувах бясно за камата в джоба си, проклинайки се за глупостта да вляза в килията без извадено оръжие.

Английският войник също вече стоеше здраво на краката си, но ме зяпаше изумен. Въпреки това усещах как мигът отлита. Зарязах търсенето на джоба, наведох се и извадих от чорапа си ножа, който ми беше дала Джени, като продължих движението си със замах право нагоре. Острието посрещна напредващия войник точно под брадичката, докато посягаше към колана си. Вдигна ръце към гърлото си и с изненадан поглед се свлече назад и надолу по стената, докато животът му изтичаше. И той като мен бе дошъл да провери какво става, без да извади оръжие, и това му беше струвало скъпо. Мен съдбата ме беше пощадила - но не можех да си позволя повече грешки. Цялата изстинала отвътре, пристъпих през треперещото тяло, като внимавах да не го поглеждам.

Спуснах се по коридор. На завоя преди стълбите имаше местенце, където не се виждах нито от едната, нито от другата страна. Отпуснах се на стената и си позволих за миг да се разтреперя.

Избърсах ръце в полите си и най-сетне намерих камата. Вече беше единственото ми оръжие - нито имах време, нито нерви да си върна малкия нож. И по-добре, помислих си, търкайки пръсти в корсета си - имаше изненадващо малко кръв и се ужасявах от мисълта как ще плисне, ако издърпам оръжието.

Стиснах камата и огледах предпазливо коридора. Затворниците, които бях освободила, бяха тръгнали наляво. Нямах представа накъде са се запътили, но вероятно щяха да държат охраната заета. Нямах причина да избирам конкретна посока, освен една - да се отдалеча от суматохата, която биха причинили.

Светлината от тесните прозорчета падаше косо зад мен. Значи това беше западната част на замъка. Трябваше да не губя ориентация, защото Рупърт щеше да ме чака при южната порта.

Стълби. Насилих се да мисля логично, за да разбера какво трябва да търся. Ако искаш да измъчваш някого, би си потърсил уединено място, което не пропуска много звуци. И по двата параграфа някоя отдалечена тъмница би свършила най-добра работа. А тъмниците в подобни крепости обикновено бяха под земята, където тоновете пръст заглушаваха всякакви викове, а мракът криеше жестокостта в очите на изтезателя.

Стената започна да се заобля в края на коридора - значи бях стигнала една от ъгловите кули. А кулите имаха стълбища.

Спираловидните стълби се показаха след още един завой, а пътят надолу замайваше главата, лъжеше окото и кълчеше глезените. Спускането от относително светлите горни части на крепостта към почти пълния мрак на стълбището още повече затрудняваше преценката ми кога да пристъпвам надолу. Подхлъзнах се няколко пъти, като охлузих кокалчетата си и дланите си на каменните стени.

От един от тесните прозорци, разположени на равни интервали в стената, се виждаше главният двор. Сега поне имах ориентир. Малка групичка войници се бяха строили за проверка, но явно не за да наблюдават обесване на шотландски бунтовник. На двора наистина имаше черно, зловещо бесило - но празно засега. Гледката беше като удар в стомаха. Утре сутрин. Продължих по-бързо по стълбите, пренебрегвайки охлузванията и ожулванията.

Стигнах до долния край и спрях, за да се заслушам. Навред се стелеше мъртвешка тишина, но по стойките на стените бяха окачени факли и багреха гранита в червено. Между вирчетата трепкаща светлина имаше празни, изцяло черни пространства, а димът се кълбеше по сводестия таван.

Оттук имаше само една посока. Тръгнах, готова да пронижа още някого с камата. Усещането беше почти призрачно. И преди бях обикаляла подобни тъмници, като турист заедно с Франк. Но тогава масивният гранит бе лишен от страховитостта си, защото по него грееха флуоресцентни лампи. Помня как въпреки това се свивах по-далеч от малките влажни килийки, излезли от употреба преди повече от век. Тогава си мислех, че добре мога да си представя мъченията от онези дни - заради дебелите врати и ръждавеещите окови. Сега, докато търсех Джейми, бях готова да се изсмея на някогашната си наивност. Както беше казал Дугал, за някои неща въображението просто не стигаше.

Минавах на пръсти покрай залостени врати, дебели десетки сантиметри - достатъчно, за да не се чува нищо от другата страна. Привеждах се почти до пода и проверявах дали отдолу не се процежда светлина. Може да затвориш някого и да го оставиш да гние в мрак, но Рандал щеше да има нужда от светлина, за да вижда какво прави. Подът лепнеше от наслоена с години мръсотия. Явно тази част на затвора не се използваше. Но пък факлите показваха, че някой е тук.

Под четвъртата поред врата видях каквото търсих. Заслушах се, приклекнала на пода, но чух само лекото припукване на пламъци.

Вратата беше отключена. Открехнах я и внимателно погледнах вътре. Джейми седеше на пода до стената, свит на топка, с глава между коленете. Беше сам.

Стаичката беше малка, но добре осветена, с уютен на вид мангал, където гореше весел огън. Като за тъмница беше извънредно удобно - каменният под беше почти чист и до едната стена имаше походно легло. Видях и два стола и маса, на която имаше няколко предмета, включително голяма калаена манерка и рогови чашки. След гледките на капещи стени и тупуркащи плъхове това беше изумително. Хрумна ми, че може би войниците от гарнизона са си направили това местенце, за да си канят гостенки - определено имаше предимство пред общите помещения в казармените сгради.

- Джейми! - прошепнах рязко. Не вдигна глава и не ми отвърна - обзе ме страх. Затворих светкавично вратата зад себе си и бързо прекосих стаята. Докоснах го по рамото.

- Джейми!

Той вдигна глава - лицето му беше мъртвешки бледо, небръснато и покрито със студена пот, която се беше пропила в косата и ризата му. Тъмницата смърдеше на страх и повръщано.

- Клеър! - изпъшка той пресипнало през сухи устни. - Как така си... трябва да се махаш веднага. Скоро ще се върне.

- Не говори глупости. - Преценявах ситуацията възможно най-бързо, с надеждата, че съсредоточаването върху непосредствената задача ще облекчи буцата в гърлото ми и по-голямата в стомаха ми.

Беше прикован за глезена към стената, но само това. Насред пръснатите по масата предмети обаче имаше парче въже, което определено бе използвано - по лактите и китките на Джейми личаха белези.

Състоянието му ме объркваше. Очевидно не беше на себе си и всяка фибра на тялото му говореше красноречиво за огромна болка, но не виждах очевидни щети. Нямаше кръв и видими рани. Приклекнах и методично изпробвах ключовете един по един върху оковата на глезена му.

- Какво ти е сторил? - попитах, без да повишавам тон, от страх, че Рандал ще се върне.

Джейми се поклащаше на място със затворени очи, а потта се събираше на стотици перлени капчици по кожата му. Явно скоро щеше да припадне, но за миг отвори очи. С невероятно внимание и с помощта на лявата си ръка повдигна това, което къташе в скута си. Беше дясната му ръка, почти неразпознаваема. Гротескно подута, сега представляваше подпухнала торба, цялата на червени и морави петна, а пръстите висяха под ненормални ъгли. През кожата на средния пръст се подаваше бяла костица, а между кокалчетата се процеждаше кръв. Самите кокалчета бяха изгубили всякаква форма.

Човешката ръка е деликатно чудо на природата, сложна система от стави и мускули, контролирани от милиони нервни окончания, и е изключително чувствителна. Един-единствен счупен пръст е достатъчен, за да превърне силен мъж в хленчеща развалина.

- Отплата - каза Джейми, - за носа, с лихвите. - Огледах ръката му и казах с глас, който сама не познах: - Ще го убия.

Устата на Джейми трепна и сянка на веселие си проби път през болката.

- Добре, аз ще ти държа наметалото, сасенак - прошепна той. Отново затвори очи и се отпусна на стената, напълно неспособен да се възпротиви на присъствието ми. Заех се пак за работа, щастлива да видя, че ръцете ми вече не треперят. Страхът го нямаше, заменен от сияйна ярост.

Вече бях минала през всички ключове два пъти и все така не откривах този, с който да отключа оковите. Ръцете ми се потяха и парчетата желязо се плъзгаха през пръстите ми като малки рибки, докато отново изпробвах най-вероятните. Сподавените ми ругатни извадиха Джейми от вцепенението му и той бавно се приведе, за да види какво правя.

- Не ти трябва точен ключ - каза той, като подпря рамо на стената, за да не падне. - Ако някой от тях влезе по цялата си дължина, можеш да отвориш ключалката, като го удариш силно по главата.

- И преди ли си виждал такава ключалка? - Исках да стои буден и да говори. За да се измъкнем, трябваше да може да ходи.

- Бях съм окован със същата. Когато ме доведоха, ме заключиха в една голяма килия с още много други. До мен беше заключено едно момче на име Райли, от Лейнстър. Каза, че е бил в повечето затвори в Ирландия и решил да смени обстановката. - Джейми едва говореше. Знаеше, че трябва да събере някакви сили. Успя да се усмихне леко. - Разказа ми за всякакви ключалки и така нататък и ми показа как можем да разбием тези, с които бяхме оковани, ако имаме дълго парче метал, но нямахме.

- Кажи ми тогава. - Усилията да говори го караха да се поти, но изглеждаше по-нащрек. Концентрацията върху ключалката сякаш помагаше.

Следвайки указанията му, открих подходящ ключ и го вкарах колкото можах по-навътре. Според въпросния Райли силен удар по главата на ключа щяло да накара резетата да се отворят. Огледах се за подходящ инструмент.

- Използвай чука на масата, сасенак - каза Джейми. Дочух мрачна нотка в гласа му и погледнах към масата, където се намираше средно голям дървен чук, с омотана с връв дръжка.

- С това ли... - започнах ужасена.

- Да. Подпри оковата на стената, преди да удариш.

Хванах плахо чука. Беше трудно да разположим оковата правилно, тъй като Джеми трябваше да кръстоса крака си под другия и да притисне коляно към стената.

Първите ми два удара бяха твърде слаби и боязливи. Събрах кураж и халосах главата на ключа колкото сила имах. Чукът се плъзна и нанесе кос удар по глезена на Джейми. Той трепна и загуби крехкото си равновесие, като инстинктивно посегна да се подпре с дясната ръка. Нададе нечовешко стенание, ръката му поддаде и той се строполи на пода.

- О, по дяволите! - промълвих. Джейми беше припаднал - не че можех да го виня. Възползвах се от това и завъртях глезена му така, че оковата да е добре опряна. Заблъсках упорито по ключа, но без явен резултат. Обзеха ме мрачни мисли за ирландските ключари, но в този миг вратата внезапно се отвори.

Лицето на Рандал, подобно на това на Франк, рядко издаваше мислите му, представляваше приветлива, непроницаема фасада. В момента обаче обичайното хладнокръвие го изостави и той зяпна на прага, също като мъжа до него. Той беше много едър, с оцапана и неподдържана униформа, изпъкнало чело, сплескан нос и дебели устни - видът му бе характерен за човек с някаква форма на умствена изостаналост. Изражението му не се променяше, докато зяпаше иззад рамото на Рандал. Не показваше интерес нито към мен, нито към безпомощното тяло на пода.

Рандал се опомни и влезе. Приближи се и опипа оковата около глезена на Джейми.

- Повреждаш собственост на Короната, моето момиче. Нарушение, наказуемо от закона, знаеш. Да не говорим, че се опитваш да помогнеш на опасен затворник да избяга. - В бледосивите му очи проблесна веселие. - Ще трябва да ти измислим нещо подходящо. Междувременно....

Изправи ме на крака и изви ръцете ми зад гърба, като върза китките ми с вратовръзката си.

Очевидно нямаше смисъл да се съпротивлявам, но забих пета в пръстите на крака му, колкото да дам воля на яда си.

- Ох!

Той ме блъсна силно в гърба, така че краката ми се удариха в леглото и паднах върху грубите одеяла. Рандал ме изгледа с мрачно задоволство и обърса петното на ботуша си с ленена кърпичка. Върнах му свиреп поглед и той се засмя леко.

- Нямаш страх, признавам ти го. Всъщност добре си пасвате с него. - И кимна към Джейми, който се пораздвижваше. - А не мога да ти направя по-голям комплимент от това. -Внимателно опипа гърлото си, където малко над яката личеше тъмнееща синина. - Опита се да ме убие с една ръка, когато го развързах. И почти успя. Жалко, че не осъзнах, че е левичар.

- Колко неразумно от негова страна - рекох.

- Много - рече Рандал и кимна. - Предполагам, ти няма да си толкова неучтива, нали? Но за всеки случай... - Той се обърна към мъжа, който просто стоеше прегърбен на прага и чакаше заповеди. - Марли, ела и претърси тази жена за оръжия.

Рандал сякаш искрено се наслаждаваше, докато гледаше как Марли тършува нескопосано по мен. Накрая намери камата и я взе.

- Май не ти харесва Марли - каза капитанът, докато наблюдаваше как се опитвам да избегна дебелите пръсти, които ме опипваха твърде интимно. - Жалко. Сигурен съм, че се е прехласнал по теб. Горкият Марли няма късмет с жените. Нали, Марли? Дори блудниците не го искат. - Погледна ме многозначително и се усмихна, като озъбване на вълк. - Твърде им бил голям. А това са силни думи от една блудница, не мислиш ли?

И той повдигна вежди, като направи смисъла на думите си крайно ясен.

Марли, който беше започнал да пъхти, докато ме претърсваше, спря и обърса лигите от устата си. Отдалечих се колкото можах, отвратена.

Рандал продължи:

- Предполагам, че Марли би искал да ти прави компания в личните си покои, когато привършим разговора. Разбира се, след това може да реши да сподели късмета си с приятелите си, но той си знае.

- Какво, не искаш ли да гледаш? - попитах саркастично.

Рандал се разсмя.

- Може да имам, така да се каже, „неестествени влечения“, както навярно си осъзнала. Но признай ми поне добрия вкус. - Той погледна огромния разсилен, отпуснат в мръсните си дрехи и с увиснал над колана корем. Едрите лигави устни мърдаха постоянно, сякаш търсеха някакво парче храна по лицето му, а късите дебели пръсти опипваха чатала на мръсните му панталони. Рандал потрепери леко. - Не. Ти си прекрасна жена, колкото и да си опърничава. Да те гледам с Марли... не, не мисля, че бих искал. Не само от вида му, но и от навиците му има много да се желае.

- И от твоите.

- И така да е. Няма да ти пречат още дълго. - Той направи пауза. - Но все пак бих искал да зная коя си. Очевидно си якобит, но чий? На Марискал? На Сийфорт? Най-вероятно на Ловът, защото си с Фрейзър. - Рандал побутна с ботуша си Джейми, но той още лежеше в несвяст. Дишаше равномерно - може би беше преминал в обикновен сън. Сенките под очите му подсказваха, че е спал твърде малко напоследък.

- Чувам дори, че си вещица - продължи капитанът. Говореше небрежно, но ме наблюдаваше внимателно, сякаш всеки момент можех да се превърна в бухал и да отлетя. - Имало е някакви проблеми в Крейнсмюир, нали? Някой е умрял? Но това, разбира се, са суеверни безсмислици.

Рандал ме изгледа преценяващо.

- Може да ме убедиш да сключим сделка - каза изведнъж. Облегна се назад и почти приседна на масата, подканяйки ме да говоря.

Засмях се горчиво.

- Не бих казала, че съм в позиция да се пазаря, нито пък в настроение за това. Какво можеш да ми предложиш?

Рандал погледна към Марли. Слабоумният не отделяше очи от мен и мърмореше нещо под нос.

- Най-малкото избор. Кажи ми - убеди ме, - коя си и кой те е изпратил в Шотландия. Какво правиш, каква информация даваш и на кого. Кажи ми това и ще те дам на сър Флетчър, вместо на Марли.

Правех всичко възможно да не поглеждам към Марли. Бях видяла гниещите остатъци от зъби, забити в изприщените му венци, и мисълта да ме целува, а камо ли... Сподавих безмилостно по-нататъшната мисъл. Рандал беше прав - не бях страхливка. Но не бях и глупава.

- Не може да ме отведеш при сър Флетчър - казах, - и двамата го знаем. Да ме отведеш и да рискуваш да му разкажа за това? - Кимнах към уютната стаичка, огъня и леглото, към Джейми в краката ми. - Каквито и недостатъци да има, не мога да си представя как би търпял, официално, хората му да измъчват затворници. Дори британската армия трябва да има някакви стандарти.

Рандал повдигна вежди.

- Мъчения ли? А, това. - Махна пренебрежително към ръката на Джейми. - Случайност. Паднал в килията си и го настъпили останалите затворници. Знаеш, че в онези килии е доста претъпкано. - Усмихна се подигравателно.

Мълчах. Сър Флетчър може би щеше да повярва за ръката на Джейми, или пък не, но със сигурност нямаше да повярва на нищо казано от мен, ако ме разкриеха като английски шпионин.

Рандал ме наблюдаваше и следеше за признаци на слабост.

- Е? Изборът е твой.

Въздъхнах и затворих очи, бях се уморила да го гледам. Изборът не беше мой, но и не можех да му кажа защо.

- Няма значение - рекох примирено. - Нищо не мога да ти кажа.

- Помисли още малко. - Изправи се и внимателно пристъпи над безпомощния Джейми, като взе ключ от джоба си. - Марли може да ми трябва за известно време, но след това ще го изпратя в стаята му И теб с него, ако не искаш да ми съдействаш

Приведе се, отключи оковата и вдигна отпуснатото тяло с впечатляваща за толкова слабоват мъж сила. Мускулите на предмишниците му изпъкнаха под снежнобялата риза, докато носеше Джейми към една табуретка в ъгъла. Кимна към кофата наблизо.

- Събуди го - нареди рязко на мълчаливия гигант. Студената вода плисна по камъните и се събра на мръсна локвичка под Джейми. Рандал повтори заповедта, като оглеждаше Джейми, който стенеше слабо и се раздвижваше. Трепна и се закашля след втората кофа вода.

Рандал направи крачка напред, хвана го за косата, дръпна главата му назад и я раздруса като удавено животно, така че капчици мръсна вода пръснаха по стените. Очите на Джейми се отвориха леко. Рандал го блъсна обратно отвратен, обърса ръка в панталоните си и се обърна. Явно беше доловил някакво движение, защото понечи да се обърне отново, но не и преди Джейми да се хвърли напред.

Обхвана врата на Рандал с ръце. Понеже не можеше да си служи с дясната, стисна дясната си китка с лявата и натисна гръкляна му. Докато Рандал моравееше и започваше да се отпуска, Джейми освободи лявата си ръка, колкото да забие юмрук в бъбреците му. Макар и крайно изтощен, имаше достатъчно сили, за да свали Рандал на колене.

След малко го пусна безчувствен и се завъртя към разсилния, който наблюдаваше събитията без никакъв интерес. Макар изражението му да не се промени, той се размърда и взе чука от масата, а Джейми тръгна към него, хванал табуретката със здравата си ръка. На лицето на слабоумния се изписа притъпена предпазливост, докато обикаляха един около друг и търсеха пролука.

По-добре въоръжен, Марли опита да атакува пръв, като замахна към ребрата на Джейми. Той се извъртя и направи залъгващо движение с табуретката, като принуди разсилния да се върне към вратата. Следващият удар на Марли щеше да разцепи черепа на Джейми, ако беше уцелил. Вместо това се разцепи табуретката, от която паднаха седалката и един от краката.

Джейми припряно разби остатъка в стената, за да го превърне в тояга - шейсет сантиметра дълга, с нащърбен край.

Въздухът в килията, наситен с дим от факлите, не помръдваше - чуваха се само пъхтенето на двамата мъже и глухите удари на дърво в плът. Боях се да не разваля концентрацията на Джейми и не смеех да продумам, затова прибрах крака на леглото и се свих срещу стената, за да не му преча.

Виждах ясно - а го виждаше и Марли, ако можех да съдя по леката му усмивка, - че Джейми се уморява много бързо. Изумително беше, че изобщо се крепи на крака. И на трима ни беше ясно, че схватката не може да продължи още дълго. Ако искаше да има шанс за победа, Джейми трябваше да действа скоро. Той пристъпи внимателно към Марли, като го държеше надалеч с къси, пробождащи удари с тоягата си. Изтика го в ъгъла, където онзи нямаше да може замахва добре. Разсилният осъзна по силата на някакъв инстинкт, че точно това ще се случи, и яростно замахна в хоризонтална дъга, очаквайки да върне Джейми няколко крачки назад.

Джейми обаче пристъпи напред и понесе с лявата си страна пълната сила на удара, като същевременно халоса с всички сили Марли по слепоочието. Съсредоточена в случващото се пред мен, не бях обърнала внимание на проснатия край вратата Рандал. Но докато разсилният се клатушкаше и подбелваше очи, по камъните пристъргаха ботуши, а в ухото ми простърга дразгаво дишане.

- Добра схватка, Фрейзър. - Гласът на Рандал хриптеше, но бе все така овладян. - Но май че ти струва няколко ребра, а?

Джейми се облегна на стената. Всяко вдишване бе съпроводено от изхлипване, но още държеше тоягата, притиснал ръка към ребрата си. Сведе поглед, измервайки разстоянието между себе си и Рандал.

- Не се и опитвай, Фрейзър. Ще умре, преди да направиш две крачки.

Тънкото хладно острие се плъзна покрай ухото ми - усещах как върхът му ме бодва по челюстта.

Джейми огледа безстрастно сцената край себе си, още подпрян на стената. Ненадейно се насили да се изправи, олюлявайки се. Тоягата изтрополи по каменния под. Върхът на острието се притисна във врата ми малко по-силно, но иначе Рандал не помръдваше, докато Джейми бавно прекосяваше двата метра до масата, като внимателно се приведе, за да вземе чука. Вдигна го с два пръста пред себе си, за да покаже, че не смята да го използва.

Чукът се стовари на масата пред мен и спря на ръба. В другия край на масата се намираше кошничка с малки пирони, навярно оставена заедно с чука от дърводелците, работили по стаята. Здравата ръка на Джейми стисна ръба на масата. С усилие, за което можех само да гадая, той се отпусна на един стол и преднамерено разпери ръце на дървената повърхност. Чукът беше току пред тях.

През цялото време Джейми не откъсваше поглед от Рандал. Кимна бързо към мен, но без да ме поглежда, и каза:

- Пусни я.

Ножът сякаш се поотдръпна на сантиметър. Гласът на Рандал бе развеселен и любопитен.

- И защо?

Джейми, изглежда, напълно се контролираше въпреки мъртвешката бледност и потта, която се стичаше като сълзи по лицето му.

- Не можеш да заплашваш с нож двама души. Убий жената или се отдръпни от нея и ще те убия.

Говореше тихо, но под акцента му се проточваше стоманена нишка.

- И какво ще ме спре да ви убия един по един?

Изражението на Джейми можеше да се нарече усмивка само защото се показваха зъбите му.

- И какво, да свършиш работата на палача? Трудно ще го обясниш на сутринта, нали? -Кимна към мъжа на пода. - Спомни си, че трябваше да накараш помощничето си да ме върже, преди да ми счупиш ръката.

- Е и? - Ножът не помръдваше край ухото ми.

- Той няма да ти е от полза още дълго.

Беше несъмнено вярно - чудовищният разсилен лежеше по лице в ъгъла и хриптеше накъсано. Тежко сътресение, помислих си автоматично. Вероятен мозъчен кръвоизлив. Не бих се развълнувала, дори да умреше пред очите им.

- Не можеш да ме победиш сам, дори да съм с една ръка. - Джейми бавно поклати глава. -По-едър съм, много по-добър в ръкопашния бой. Ако жената не беше тук, щях да ти взема ножчето и да ти го натикам в гърлото. Ти го знаеш, затова не си я наранил.

- Само че жената е тук. Ти би могъл да я изоставиш, разбира се. Наблизо има изход. Но как ще оставиш жена си - каза, че ти е жена, нали - да умре?

Джейми сви рамене.

- И аз ще умра. Не бих стигнал далеч, след като целият гарнизон ще ме търси. Може би е за предпочитане да ме застрелят на открито, вместо да ме обесят, но няма кой знае каква разлика. - По лицето му пробягна болезнена гримаса и той затаи дъх. Когато отново вдиша, беше повърхностно и запъхтяно. Какъвто и шок да го беше пазил от болката, явно отминаваше.

- Е, май сме в патова ситуация. - Добре оформените думи на Рандал се лееха нехайно. -Освен ако нямаш някакво предложение?

- Имам. Искаш мен. - Джейми звучеше делово. - Пусни жената и може да ме имаш.

Ножът ме одраска по ухото. Процеди се топла кръв. Джейми продължи:

- Прави с мен каквото поискаш. Няма да се противя, дори ще те оставя да ме вържеш, ако сметнеш за нужно. И утре няма да кажа нищо. Но първо искам да знам, че жената се е измъкнала от затвора.

Гледах смачканата ръка на Джейми. Под средния пръст растеше локвичка кръв и осъзнах, че той нарочно го притиска в масата, за да може болката да прояснява съзнанието му. Пазареше се за живота ми с единственото, което можеше да предложи - себе си. Ако сега припаднеше, губеше единствената си възможност.

Рандал се беше отпуснал напълно - ножът стоеше върху дясното ми рамо, докато офицерът обмисляше предложението. Джейми трябваше да увисне на въжето на сутринта. Рано или късно щяха да забележат, че го няма, и да претърсят замъка. Сред офицерите се толерираше определена степен на бруталност - сигурна бях, че няма да се мръщят толкова на счупена ръка или бичуван гръб, - но на другите предпочитания на Рандал нямаше да се гледа толкова благосклонно. Независимо от статута на Джейми, ако застанеше на платформата на другата сутрин и кажеше, че Рандал го е насилил, щеше да има разследване. И ако физически преглед докажеше това, с кариерата на Рандал бе свършено, а най-вероятно и с живота му, но ако Джейми се закълнеше да мълчи...

- Ще ми дадеш ли думата си?

Очите на Джейми грееха като два сини пламъка на бялото като пергамент лице. След миг кимна бавно.

- В замяна на твоята.

Изкушението да има жертва, несклонна, но напълно послушна беше твърде голямо.

- Съгласен. - Ножът се отдръпна от рамото ми и с шепот се прибра в ножницата. Рандал бавно ме заобиколи, мина от другата страна на масата и взе чука. Вдигна го и иронично попита:

- Ще ми позволиш ли да изпробвам искреността ти?

- Да. - Гласът на Джейми беше равномерен като ръцете му. Опитах се да продумам, да се възпротивя, но гърлото ми беше пресъхнало.

Без да бърза, Рандал се приведе край Джейми и взе един от малките пирони от кошничката. Постави върха внимателно и проби ръката на Джейми с четири отривисти движения. Счупените пръсти заподскачаха като краката на прикован паяк.

Джейми изстена, ококорил очи с празен поглед в нищото. Рандал остави чука внимателно. Подхвана брадичката на Джейми и вдигна лицето му.

- Сега ме целуни - рече тихо и сведе глава към отпусната уста на Джейми.

Когато надигна лице, Рандал имаше замечтан поглед, вперен някъде далеч. Усмихваше се. Едно време обожавах тази усмивка и тя дори ме възбуждаше. Сега ми се повръщаше от нея. В ъгълчетата на устата ми се събираха сълзи, макар да не помнех кога съм се разплакала. Рандал постоя унесен, взрян в Джейми. Пораздвижи се и още веднъж извади ножа.

Острието сряза нехайно вратовръзката, с която бе вързал ръцете ми, като одраска едната ми китка. Почти нямах време да разтрия ръце, преди да ме вдигне и да ме избута към вратата.

- Почакай! - каза Джейми зад нас и Рандал се обърна нетърпеливо.

- Ще ми позволиш да се сбогувам с нея. - Не беше въпрос. Рандал се поколеба само за секунда, преди да кимне и да ме блъсне към масата.

Джейми ме прегърна със здравата си ръка, а аз зарових мокрото си от сълзи лице във врата му.

- Не можеш - прошепнах. - Не можеш. Няма да ти позволя.

- Клеър, утре ще ме обесят. Какво значение има какво ще се случи тази нощ?

Отстъпих и се взрях в лицето му

- Има значение за мен! - Обезкървените устни трепнаха в нещо подобно на усмивка и той вдигна свободната си ръка към бузата ми.

- Знам, мо дюин. И затова сега ще излезеш. За да знам, че е останал човек, когото го е грижа за мен. - Отново се приближи, целуна ме нежно и прошепна на келтски: - Ще те пусне, защото мисли, че си безпомощна. Знам, че не си. - Пусна ме и каза на английски: -Обичам те. Сега върви.

Докато ме извеждаше, Рандал направи пауза на прага.

- Ще се върна много скоро.

Беше тонът на човек, който с нежелание се разделя с любовника си, и стомахът ми се преобърна.

Джейми, червеникав силует, очертан от факлата зад него, плавно наклони глава към прикованата си ръка.

- Предполагам, че ще ме намериш тук.

Черния Джак. Обичайно име за негодници и разбойници през осемнайсети век. Класика за романтичните романи, име за очарователни бандити с остри усмивки и шапки с пера. Реалността крачеше до мен.

Човек никога не се замисля какво се крие под романтиката. Трагедия, ужас, преобразувани във времето. Добави малко умело разказвачество и воала - въздействащи романи, който разтуптяват сърцето и карат девойките да въздишат. Сърцето ми определено туптеше бързо, а никоя девойка не е въздишала като Джейми, докато стискаше в скута си смачканата си ръка.

- Насам. - Откакто бяхме излезли от килията, това бяха първите думи на Рандал. Направи знак към тясна, неосветена ниша в стената. Изходът, за който беше споменал на Джейми.

Вече се бях овладяла достатъчно, за да говоря, и така и сторих. Отстъпих крачка назад, така че факлата да ме осветява напълно, защото исках да запомни лицето ми.

- Капитане, попитахте ме дали съм вещица - казах с нисък, равномерен глас. - Сега ще ви отговоря. Вещица съм. И ви проклинам. Ще се ожените, капитане, а жена ви ще има дете, но няма да доживеете да го видите. Проклинам те с познание, Джак Рандал. Ще ти кажа часа на смъртта ти.

Лицето му бе скрито в сенките, но блясъкът в очите му ми подсказа, че ми вярва. И защо не? Говорех истината и той го знаеше. Виждах родословното му дърво, сякаш бе издълбано в хоросана на стената зад него.

- Джонатан Улвъртън Рандал - рекох тихо, сякаш четях от камъните. - Роден на трети септември хиляда седемстотин и пета. Починал... - Направи конвулсивно движение към мен, но не достатъчно бързо, за да спре думите ми.

В дъното на нишата с писък на панти се отвори тясна вратичка. Очите ми се заслепиха от блясъка на слънце върху сняг. Рандал ме изтласка в преспите и тръшна вратата зад мен.

Паднах в нещо като канавка зад затвора. Преспите покриваха някакви купчини - навярно отпадъците на затвора. Под пряспата, където лежах, имаше нещо твърдо, сигурно дърво. Вдигнах поглед към стената над себе си - виждах следите от изхвърлени по камъните отпадъци. Оттам бе падал боклукът, изхвърлян от петнайсетина метра над мен от една вратичка. Там сигурно се намираше кухнята.

Претърколих се, приготвих се да се надигна и се оказах право срещу чифт сини очи. Лицето беше почти толкова синьо, колкото очите, и твърдо като пън, за какъвто го бях помислила. Препънах се назад, давейки си, и се олюлях до стената на затвора.

Главата долу, дишай дълбоко, казах си твърдо. Няма да припадаш, виждала си мъртъвци, много мъртъвци, няма да припадаш... Боже, очите му са сини като на... Няма да припадаш, дявол те взел!

Най-сетне забавих дишането си, а с него и пулса си. Когато паниката поотмина, се насилих да се приближа отново към жалката фигура, бършейки конвулсивно ръце в полите си. Не знам дали исках да погледна отново от жалост, любопитство или просто от шок. Без изненадата, нямаше нищо страшно у мъжа - никога няма. Колкото и ужасяващо да е загинал човек, само страдащата човешка душа може да е ужасяваща - останалото след това е просто предмет.

Синеокият непознат беше обесен. Не беше единственият труп там. Не си направих труда да разровя, но знаех какво съдържа канавката, където се намирах. Вече виждах замръзналите крайници и глави под снега. Имаше поне десетима мъже, които или чакаха да се стопли, за да може някой да ги погребе, или очакваха по-суровия начин, по който животните от -близката гора щяха да се отърват от тях.

Мисълта ме изтръгна от унеса. Нямах време за губене в размишления край лобното място на тези мъже, иначе още един чифт сини очи щеше да се взира в нищото на сутринта.

Трябваше да намеря Мърто и Рупърт. Скритата вратичка вероятно можеше да се използва. Явно не беше укрепена или пазена като главната порта и другите входове. Но ми трябваше помощ, и то бързо.

Погледнах нагоре към ръба на канавката. Слънцето захождаше и гореше зад голям облак точно над върховете на дърветата. Въздухът тежеше от влага. Вероятно до падането на нощта щеше да завали отново - мъглата тегнеше и в небето на изток. Оставаше около час светлина.

Започнах да следвам посоката на канавката, защото не исках да се катеря по стръмните й стени, ако можех да го избегна. Малката урва завиваше скоро след затвора и като че ли продължаваше към реката - разтопеният пролетен сняг носеше боклуците от затвора към реката. Почти стигнах до завоя, когато чух зад себе си слаб шум. Завъртях се. Малък камък се беше изтърколил от ръба на канавката, бутнат от лапата на голям сив вълк.

За разлика от тези под снега, имах някои предимства по отношение на вълка - движех се, по-трудна бях за залавяне и можеше да се съпротивлявам. От друга страна обаче, бях бавна, тромава и най-вече не бях замръзнала, така че нямаше да си строши зъбите. Също така миришех на прясна кръв и бях изкусително топла сред студа на пущинака. Ако бях вълк, нямаше да се колебая. Животното явно стигна до същия извод по същото време.

В болницата „Пемброук“ имаше американец на име Чарли Маршал. Беше много приятен и общителен, като повечето янки, и не спираше да говори по любимата си тема. Любимата му тема бяха кучетата - Чарли беше сержант от животинския корпус. Заедно с две от кучетата си бил взривен от противопехотна мина до малко селце край Арл. Страдаше за кучетата си и често ми разказваше за тях, когато имах време да поседна до него.

По-важното - беше ми казал какво да правя и да не правя, ако някога ме нападне куче. Страховитото създание пред мен трудно можеше да се нарече куче, но предполагах, че все още споделя характеристики с питомните си събратя.

- Лошо куче - рекох твърдо, втренчена в очите му. - Всъщност - продължих, като отстъпвах много бавно към стената - си ужасно куче. - (Говори твърдо и високо, чух гласа на Чарли в главата си.) - Може би най-лошото куче, което съм виждала.

Продължих да отстъпвам, опипвайки стената зад себе си. Когато се долепих до нея, се примъкнах към ъгъла, на около десетина метра от мен.

Развързах наметалото си, докато казвах твърдо и високо на вълка какво мисля за него, за дедите му и за непосредствените му роднини. Звярът сякаш се заинтересува от излиянията ми, изплезил език. Не бързаше - понакуцваше, беше слаб и рошав. Може би контузията му пречеше да ловува и затова беше дошъл тук, за да се храни с мърша. Много силно се надявах -колкото по-болен, толкова по-добре.

Намерих кожените си ръкавици в един от джобовете и ги сложих. Увих наметалото си върху дясната си предмишница, доволна колко тежко беше кадифето.

- Ще се хвърлят към гърлото - ми беше казал Чарли, - освен ако треньорът им не ги е обучил различно. Гледай го в очите - ще видиш решението му да скочи в очите му. Това е твоят момент.

В жълтите очи виждах няколко неща - глад, любопитство и пресметливост, но още не и решителност.

- Ужасно същество - казах аз, - само да си посмял да скочиш към гърлото ми!

Имах други идеи. Бях увила наметалото си, като оставих по-голямата част от него да виси, надявайки се, че няколкото гънки около ръката ми ще са достатъчни, за да не забие звярът зъбите си в мен.

Вълкът беше слаб, но не и немощен. Тежеше около четирийсет килограма - по-малко от мен, но не достатъчно, за да имам голямо предимство. Равновесието определено беше в полза на животното - четири крака го крепяха много по-добре от два върху снежната коричка. Надявах се, че ще ми помогне това, че съм опряла гръб в стената.

Усетих зад себе си празнота и разбрах, че съм стигнала до ъгъла. Вълкът беше на шест-седем метра от мен. Това беше. Изрих малко сняг под краката си, за да застана стабилно, и зачаках.

Дори не го видях да скача. Можех да се закълна, че го гледам в очите, но ако там бе проблеснало решението да скочи, действието го беше последвало твърде бързо, за да го забележа. Вдигнах ръка изцяло по инстинкт, докато размазаното бяло-сивкаво петно летеше към мен.

Зъбите потънаха в наметалото със сила, която ожули ръката ми. Животното беше по-тежко, отколкото си мислех - не бях подготвена и ръката ми се отпусна надолу. Бях планирала да блъсна звяра в стената и да го зашеметя. Вместо това се хвърлих с цялата си тежест към камъка, затискайки вълка с хълбок. Замъчих се да увия наметалото около него. Ноктите му разкъсаха роклята ми и одраскаха бедрото ми. Яростно го ударих с коляно в гръдния кош и вълкът проскимтя задавено. Едва тогава осъзнах, че странното проплакващо ръмжене не идва от него, а от мен.

Странно, но не бях толкова уплашена, колкото когато вълкът ме дебнеше. Сега в ума ми имаше място само за една мисъл: да убия животното, иначе то щеше да убие мен.

В тежкото физическо усилие идва миг, когато човек се предава на безогледна употреба на тялото си, пренебрегвайки цената, докато усилието не приключи. Жените откриват този миг, когато раждат, мъжете - когато се бият.

След този миг губиш всякакъв страх от болка или контузия. Животът става много прост -правиш каквото е нужно или умираш, опитвайки, и няма особено значение кое от двете ще се случи.

Бях виждала това по време на обучението си, но никога не го бях изпитвала. Сега цялата ми концентрация се намираше в челюстите, сключени около ръката ми, и гърчещият се демон до мен.

Успях да ударя главата на звяра в стената, но не достатъчно силно, за да ми свърши работа. Бързо се уморявах - ако вълкът беше здрав, нямаше да имам никакъв шанс. Не че сега имах особено голям, но щях да се възползвам максимално от него. Строполих се върху животното и го приклещих под себе си. Изкарах му дъха, но вълкът се възстанови почти веднага и се размърда зад мен, но секундата почивка ми позволи да го махна от ръката си, стиснала врата му с другата.

Насила преместих пръстите си по-далеч от зъбите. По ръката ми се стече слюнка. Лежах върху вълка. Ъгълът на затвора беше на около половин метър от мен. Някак трябваше да стигна дотам, без да пускам олицетворението на яростта под себе си.

Започнах да се приплъзвам напред, като същевременно се притисках с всичка сила надолу. Мъчех се да държа зъбите му по-далеч от гърлото си. Не може да е отнело повече няколко минути, но ми се стори, че по-голямата част от живота ми е преминал в смъртна схватка с този звяр, чиито нокти дращеха краката ми, опитвайки да се доберат до корема ми, за да го разкъсат.

Накрая виждах оттатък ъгъла. Извивката в камъка беше точно пред лицето ми. Идваше по-трудната част. Трябваше да преместя тялото на вълка така, че да обхвана муцуната с двете си ръце - иначе никога нямаше да мога да приложа нужната сила.

Претърколих се рязко по-далеч от стената и вълкът се плъзна в освободилото се празно място между нея и мен. Преди да успее да се надигне, отново го ударих с коляно в гръдния кош. Животното изсумтя, а коляното ми успя да го притисне, макар и за миг, в стената.

Успях да вмъкна и двете си ръце под муцуната му. Пръстите на едната ми ръка бяха направо в устата му. Усетих смазващия натиск на зъбите върху облечените ми в ръкавици кокалчета, но го пренебрегнах, като притисках рошавата глава все по-назад. Използвах стената като опорна точка. Помислих си, че ръцете ми ще се счупят, но това беше единственият ми шанс.

Нищо не се чу, но усетих тръпката по тялото на вълка, когато вратът му се счупи. Крайниците и мехурът му моментално се отпуснаха. Освободена от изключителното усилие, и аз се строполих до умиращия вълк. Усещах фибрилиращото му сърце, което не се предаваше, макар и за кратко. Козината смърдеше на влажно и амоняк. Исках да се отдръпна, но нямах сили.

Мисля, че съм заспала за няколко минути, колкото и странно да звучи, отпуснала буза на трупа. Отворих очи и видях зеленикавия камък на затвора на няколко сантиметра от себе си. Само мисълта за случващото се от другата страна на стената ме накара да се изправя.

Запрепъвах се по канавката, влачейки наметалото си, препъвах се в скрити камъни, удрях пищялите си в полузаровени дървесни клони. Подсъзнателно явно съм осъзнавала, че вълците се движат на глутници, за това не се изненадах от воя зад мен. По-скоро чувствах черна ярост от проклетия заговор, който искаше да ме забави и спре.

Уморено се обърнах да видя откъде идва звукът. Бях на открито, далеч от затвора - нямаше стена, на която да се опра, оръжие, което да използвам. С първия вълк се бях справила благодарение на късмет - нямах шанс и едно на хиляда да се справя с още едно животно с голи ръце. А колко ли бяха? През лятото бях видяла друга глутница, от поне десет вълка. Спомнях си как раздират мъртвата плът на жертвата си, хрущенето на костите. Оставаше само въпросът да си правя ли труда да се бия, или просто да легна в снега и да се предам. Тази възможност изглеждаше много привлекателна, предвид всичко останало.

Но Джейми се беше простил с живота си и не само, за да ме измъкне от затвора. Трябваше поне да опитам.

Още веднъж заотстъпвах по канавката. Светлината отслабваше - скоро мястото край мен щеше е изпълнено със сенки. Съмнявах се, че това ще ми помогне. Вълците несъмнено имаха по-добро нощно зрение от мен.

Първият от ловците се показа на ръба на канавката, рошав, неподвижен и нащрек. Шокирах се, когато разбрах, че други два вече са долу при мен и бавно пристъпват почти в пълен синхрон. Бяха почти същия цвят като снега привечер - мръсносиви, - и почти невидими, макар да не правеха опити да се крият.

Спрях. Битката беше безсмислена. Извадих един мъртъв клон от снега. Кората беше почерняла от влага и груба дори през ръкавиците. Размахах клона над главата си и се развиках. Животните спряха да се движат, но не отстъпиха. Най-близкото от тях беше прилепило уши към главата си, сякаш звукът го възмущаваше.

- Какво, не ви харесва? - изписках. - Е, лоша работа! Назад, шибани гадове!

Грабнах камък от земята и замерих с него един от вълците. Пропуснах, но животното се отмести встрани. Окуражена, се заех да замервам чудовищата с каквото ми падне: камъни, съчки, сняг, всичко, което можех да побера в ръката си. Пищях, докато не ме заболя гърлото, виех като самите вълци.

Отначало си помислих, че съм улучила. Най-близкият вълк изскимтя и сякаш се сви. Втората стрела премина на половин метър от мен и зърнах размазаните й очертания, преди да се забие в гърдите на втория вълк. Животното умря на място. Първата жертва, улучена не толкова смъртоносно, риеше и лаеше в снега, безформена в тъмнината.

Дълго го зяпах глуповато, след което вдигнах глава към ръба на канавката. Третият вълк бе предпочел да изчезне сред дърветата, откъдето се надигна треперлив вой.

Още зяпах мрачните дървета, когато една ръка ме хвана за лакътя. Извъртях се с ахване и се озовах лице в лице с непознат. Със слаба челюст и малка брадичка, лошо скрита от рехава брада. Наистина беше непознат, но одеждите му подсказваха, че е шотландец.

- Помощ - успях да промълвя и паднах в ръцете му.

36. МАКРАНОХ

В колибата беше тъмно, а в единия край имаше мечка. Паникьосана, аз се отдръпнах и се блъснах в придружителя си - не исках да имам нищо общо с диви зверове. Той ме избута напред в колибата. Докато залитах към огъня, огромното туловище се завъртя към мен и осъзнах, че е просто мъж в меча кожа.

Беше по-скоро наметало от меча кожа - закопчано с брошка, голяма колкото дланта ми. Беше във формата на изправени на задните си крака елени, събрали глави, така че оформяха кръг. Иглата беше ветрилообразна, с формата на еленска опашка.

Забелязах всички тези подробности, защото брошката се намираше току пред носа ми. Вдигнах глава и за миг допуснах, че срещу мен наистина има мечка.

Но мечките все пак не носеха брошки и нямаха очи като боровинки - малки, кръгли, тъмносини. Бяха потънали в подути бузи, в чиято основа растеше сребристочерна брада. Подобна коса се спускаше над широки рамене и се смесваше с космите на наметалото, което въпреки новото си приложение, още намирисваше на предишния си собственик.

Очичките преминаха по мен и оцениха и раздърпаното ми облекло, и изначалното му добро качество, включително двата ми пръстена, златен и сребърен. Обръщението на мечката беше формулирано според тези наблюдения.

- Явно се намирате в беда, госпожо - рече формално и наклони тежката си глава, още поръсена с топящ се сняг. - Можем ли да сме ви от помощ?

Поколебах се как да отвърна. Отчаяно имах нужда от помощта на този човек, но речта ми навярно веднага ме е разкрила като англичанка. Стрелецът, който ме беше съпроводил, се обади:

- Намерих я край Уентуърт - каза лаконично. - Биеше се с вълци. Англичанка - добави подчертано и боровинковите очи на домакина ми ме фиксираха с неприятни размишления в дълбините си. Изправих се в пълен ръст и се опитах да вляза в ролята на матрона.

- Англичанка по рождение, шотландка по брак - рекох твърдо. - Казвам се Клеър Фрейзър. Съпругът ми е затворник в Уентуърт.

- Разбирам - каза бавно мечката. - Е, аз се казвам Макранох и в момента се намирате на моя земя. Виждам по дрехите ви, че сте жена от добро семейство. Как се озовахте сама в леса Елдридж нощем?

Залових се за шанса - имах възможност да се представя, както и да открия Мърто и Рупърт.

- Дойдох с още неколцина от клана на съпруга ми. Англичанка съм и предположихме, че мога да вляза в затвора и да открия начин да, хм, изведем съпруга ми оттам. Само че, хм, си тръгнах по друг път. Търсих приятелите си, когато ме връхлетяха вълци, от които този господин така смело ме спаси.

Опитах да се усмихна с благодарност, но жилавият стрелец не показа с нищо, че ме е чул.

- Със сигурност сте срещнала нещо зъбато - съгласи се Макранох, наблюдавайки процепите в полите ми. Подозрителността временно отстъпи на гостоприемството. - Ранена ли сте? Само поодраскана? Е, несъмнено ви е студено и сте поуплашена. Седнете до огъня. Хектор ще ви даде да пийнете нещо, а после ще ми разкажете за тези свои приятели.

Извади грубо издялана табуретка и ме настани на нея с огромна длан върху рамото ми.

Торфеният огън не излъчва светлина, но е много топъл. Потреперих неволно, когато кръвта се завърна в замръзналите ми ръце. След още няколко глътки от кожена манерка, която Хектор с нежелание ми даде, се сгрях съвсем.

Обясних, доколкото можах, в какво положение съм. Описанието на излизането ми от затвора и ръкопашната схватка с вълка бе прието с особен скептицизъм.

- След като сте успяла да влезете в затвора, не изглежда вероятно сър Флетчър да ви позволи да се шляете из мястото. Нито пък че този капитан Рандал, който ви е намерил в тъмниците, щеше просто да ви изпроводи до задния изход.

- Имаше... причини да ме пусне.

- Какви бяха те? - Боровинковите очи бяха неумолими.

Предадох се и поставих проблема ребром - бях твърде уморена за деликатности и хитрости.

Макранох изглеждаше по-убеден, но все още не му се щеше да прави каквото и да било.

- Разбирам тревогите ви - отвърна, - но може и да не е толкова зле.

- Да не е толкова зле! - Скочих изумена на крака.

Той тръсна глава, сякаш имаше ято мухи край нея.

- Имам предвид, че ако онзи иска само задника на момчето, няма да го нарани тежко. И, с извинение, мадам, но да му го напъхат отзад рядко е убило когото и да е.

Вдигна помирително длани с размерите на супени чинии и доуточни:

- Не казвам, че ще му хареса, но не си струва сблъсък със сър Флетчър само за да спасим дупката на някакво момче. Позицията ми тук е рискована, мисля, че можете и сама да оцените.

Той изду бузи и се начумери.

Не за пръв път съжалих, че не съм вещица. Ако бях, щях мигом да го превърна в жаба. Голяма, дебела и с брадавици.

Преглътнах яростта си и опитах отново да го вразумя.

- Мисля, че задникът му вече не може да бъде спасен. Мисля за врата му Англичаните искат да го обесят на сутринта.

Минути наред Макранох крачеше и мърмореше под нос, като мечка в твърде малка клетка. Спря внезапно и натика нос почти в лицето ми. Щях да се дръпна, ако не бях толкова уморена. Но сега само примигнах.

- И да ти помогна, какво от това? - извика той. Продължи да кръстосва. Две крачки в едната посока, след това наметалото му се завърташе рязко, две крачки в другата. Говореше в ритъм със стъпките си, и си поемаше дъх, щом се завърташе.

- И ако отида сам при сър Флетчър, какво да кажа? Че има капитан сред хората си, който изтезава затворници в свободното си време? И когато ме попита откъде знам, ще му кажа, че една избягала пачавра сасенак, която хората ми намерили в снега, ми е казала, че този Рандал е правил неприлични предложения на съпруга й, който е престъпник с награда за главата, както и осъден убиец? - Макранох спря и тупна по мизерната масичка пред себе си. - А да взема и свои хора! Ако, повтарям, ако можем да влезем...

- Можете - прекъснах го. - Ще ви покажа пътя.

- Хмммм. И така да е. Ако можем да влезем, какво ще стане, когато сър Флетчър намери хората ми в тъмниците си? На сутринта ще изпрати капитан Рандал да изравни собствеността ми със земята с оръдия! - Отново поклати глава и черните му къдрици се разхвърчаха във всички посоки. - Не, моме, не виждам как...

Прекъсна го внезапно отворилата се врата на колибата, в която влезе втори стрелец. Буташе пред себе си Мърто, опрял нож в гърба му. Макранох млъкна и зяпна изумен.

- Ама какво става тук! - изрева. - Човек ще си помисли, че е първа пролет и момците и момите берат цветя в гората, а не е зимно мъртвило и сняг навсякъде!

- Той е от клана на съпруга ми - рекох. - Нали ви казах...

Мърто, слабо притеснен от посрещането, наблюдаваше мъжа, сякаш наум сваляше от него косми и години.

- Макранох, нали? - каза накрая почти обвинително. - Май беше на Събора в замъка Леох преди години.

Макранох отново се слиса.

- Преди години, да! Трябва да е било преди повече от трийсет! Откъде знаеш?

Мърто кимна доволен от себе си.

- А, така си и мислих. Бях там. И помня Събора вероятно по същата причина като теб.

Макранох се опитваше да си припомни кой стои срещу него.

- Да, и аз те знам - каза накрая. - Не по име, но те знам. Уби един ранен глиган само с кама по време на лова. Голям звяр беше. Точно така - Макензи ти даде бивните за награда. Страхотен чифт, извиваха се почти двойно.

Изражение много близо до удовлетворение се прокрадна на лицето на Мърто.

Стреснах се, спомняйки си великолепните, варварски на вид гривни, които бях видяла в Лалиброх. На майка ми, беше казала Джени, от неин обожател. Погледнах Мърто невярващо. Не можех да си го представя като човек, когото да опишеш с тази дума.

Мислейки за Елън Макензи, се досетих за перлите й, които още носех в един от скритите си джобове. Затършувах и ги извадих на светлината на огъня.

- Мога да ви платя - казах. - Не бих очаквала хората ви да рискуват живота си за нищо.

С много по-бързо движение, отколкото предполагах, че е възможно, огромният мъж грабна перлите от ръката ми. Втренчи се в 1ях невярващо.

- Откъде ги взе, жено? - попита. - Каза, че си Фрейзър, така ли?

- Да. - Макар да бях страшно уморена, се поизправих на табуретката. - Перлите са мои. Съпругът ми ми ги подари на сватбения ден.

- Така ли? - Той се умълча. Обърна се към Мърто. - Синът на Елън? Това момче е синът на Елън, така ли?

- Да - отвърна Мърто, равнодушно както винаги. - Както би разбрал, ако го погледнеш. Одрал й е кожата.

Макранох се сети, че още държи перлите, отвори ръка и ги погали с палец.

- Аз дадох това на Елън Макензи - каза той. - Като сватбен подарък. Щях да й ги подаря, ако беше станала моя съпруга, но тя избра друг. Аз обаче толкова често бях мислил за тях около красивия й врат, че й казах да ги задържи - не можех да си ги представя на друга. Казах й да мисли само за мен, докато ги носи. Хм! - Той изсумтя, спомняйки си нещо, след това внимателно ми върна перлите.

- Сега са твои. Носи си ги със здраве, моме.

- Имам много повече шансове за това - рекох, опитвайки се да овладея нетърпението си от всички тези излияния, - ако ми помогнете да си върна съпруга.

Кръглите устни на Макранох, които се поусмихваха при спомена, сега се присвиха.

- А - рече, подръпвайки брадата си. - Разбирам. Но, моме, вече ти казах, не виждам как може да стане. Вкъщи имам жена и трима синове. Да, бих помогнал на момчето на Елън. Но искате твърде много.

Краката ми внезапно поддадоха и тежко се отпуснах на табуретката. Раменете ми се прегърбиха и главата ми клюмна. Отчаянието ме повлече като котва, надолу и все надолу. Оттеглих се в някаква мъглява сивота, където имаше само болка, празнота и където гласът на Мърто, който още спореше, не беше нищо повече от слабо лайване.

От вцепенението ме изтръгна мученето на добитък. Вдигнах глава - Макранох излизаше от колибата. Когато отвори вратата, влезе порив зимен въздух, наситен с мученето и викове на мъже. Вратата се затръшна зад огромното космато туловище, а аз се обърнах към Мърто, за да го попитам какво ще правим.

Изражението му ме накара да млъкна. Рядко го бях виждала с нещо различно от търпелива, макар и кисела физиономия, но сега направо грееше от едва стаено вълнение.

Хванах го за ръката.

- Какво има? Кажи ми бързо!

Имаше време само да каже:

- Говедата! На Макранох са! - преди Макранох да се втурне обратно в колибата, бутайки пред себе си длъгнест младеж.

С последно побутване той застави младежа да се изправи до стената. Явно Макранох намираше физическата конфронтация за ефективна тактика - опита същия метод „нос в нос“. По-неуравновесен или по-бодър от мен, младежът се прегърби неспокойно.

Макранох започна с мил тон.

- Абсалом, моето момче, преди три часа те изпратих да ми доведеш четирийсетте говеда. Казах ти, че е важно, защото наближава страшна снежна буря. - Внимателно модулираният му глас се повишаваше. - Когато чух говедата отвън, си каза: „А, Маркъс, ето го Абсалом, намерил е животните, колко добро момче, сега всички можем да се приберем вкъщи, да се сгреем край огъня, а говедата - в безопасност в кошарите си.“

Юмрук с размерите на шунка беше стиснал жакета на Абсалом и започна да извива плата. Макранох вече крещеше:

- И като изляза да те поздравя за добре свършената работа, започвам да броя животните. И колко преброявам, Абсалом, хубавото ми малко момче? - Маркъс нямаше особено дълбок глас, но можеше да вика като за трима. - Петнайсет! - И той вдигна Абсалом на пръсти. -Петнайсет от общо четирийсет! А къде са останалите? Къде? Някъде в снеговете, да умрат от студ!

Мърто се беше свил в сенките и наблюдаваше цялата случка. При последните думи на Макранох обаче очите му просветнаха развеселено. Внезапно осъзнах какво беше тръгнал да ми казва и къде беше Рупърт в момента. Или, ако не къде е, то поне какво прави. И надеждата ми се повъзвърна.

Беше съвсем тъмно. Светлините на затвора грееха слабо през снега като фенерите на потънал кораб. Чаках под дърветата с двама от спътниците си и премислях за хиляден път какво може да се обърка.

Щеше ли Макранох да изпълни своята част от сделката? Щеше да му се наложи, ако искаше безценните си говеда обратно. А дали сър Флетчър щеше да повярва на Макранох и да нареди тъмниците да се претърсят? Сигурно - с баронета шега не биваше.

Бях видяла как животните се скриват, едно по едно, през канавката, която водеше до тайната врата, под майсторските насоки на Рупърт и хората му. Щяха ли да успеят обаче да вкарат животните вътре? И ако ли да, какво щяха да правят вътре - полудиви животни, приклещени в каменен коридор, осветен от ярки факли? Е, може би щеше да сработи. Коридорът не беше много по-различен от кошарите им с каменни подове, с все факлите и миризмата на хора. Ако стигнеха вътре, планът можеше да успее. Самият Рандал едва ли щеше да повика помощ, за да не привлече внимание към игричките си.

Водачите на говедата трябваше да излязат от затвора, когато ги изпроводят, а след това да яздят като обезумели към земите на Макензи. Рандал нямаше значение - какво би могъл да стори сам при тези обстоятелства? Но ако звуците привлечаха вниманието на войниците от гарнизона по-рано от очакваното? Щом Дугал не искаше да измъкне племенника си от затвора Уентуърт, само можех да си представя каква врява ще вдигне, ако хванат неколцина от хората му, докато се опитват да влязат там. Не исках и за това да съм отговорна, макар че Рупърт беше повече от готов да поеме риска. Захапах палеца си и се опитах да се успокоя, мислейки си за тоновете гранит, които щяха да заглушават всеки звук от тъмниците.

Най-много ме тревожеше, разбира се, опасението, че всичко може да сработи и пак да е твърде късно. Дори екзекуцията да беше утре, Рандал можеше да прекали. Знаех прекрасно, от разкази на завърнали се военнопленници, че е много лесно един затворник да умре „по случайност“ и да се отърват от тялото му удобно, преди да започнат неудобните въпроси. Дори да се случеше така и да разкриеха Рандал, нямаше да ми е голяма утеха - нито пък на Джейми.

Решително възпирах въображението си от това да си представя за какво биха могли да служат многобройните битови инструменти на масата в онази стая. Но не можех да изтрия от съзнанието си парченцето кост, стърчащо от средния пръст на Джейми, докато го притискаше в масата. Разтърках собствените си кокалчетата в седлото, за да изтрия този образ. Усетих леко парене и свалих ръкавицата, за да разгледам следите от зъбите на вълка. Не бяха зле, само няколко драскотини и малка дупчица, където върхът на един зъб бе пробил кожата на ръкавицата. Разсеяно облизах раната. Нямаше смисъл да си повтарям, че съм сторила всичко възможно. Бях сторила единственото възможно нещо, но така чакането не се търпеше по-лесно.

Накрая откъм затвора се дочуха слаби, объркани викове. Един от хората на Макранох сложи ръка на сбруята на коня ми и посочи към укритието на дърветата. Там снежната покривка беше много по-тънка и повеите бяха много по-слаби, спирани от преплетените клони - само тук-там някой тънък щрих сняг изпъкваше на обсипаната с камънак земя. Макар и снегът да не беше толкова дебел тук, все още се виждаше толкова трудно, че дънерите на дърветата пред мен ми се изпречваха без никакво предупреждение, докато кръстосвах напред-назад по малката полянка с коня си.

Приглушени от валежа, копитата на конете почти ни бяха застигнали, преди да ги чуем. Двамината мъже на Макранох извадиха пистолетите си и рязко спряха конете си, след което зачакаха, но аз вече бях чула и приглушеното мучене на добитъка, така че пришпорих собственото си животно вън от горичката.

Сър Маркъс Макранох, отличаващ се с великолепния си шарен кон и наметалото от меча кожа, водеше нагоре по хълма, а снегът хвърчеше изпод копитата на конете. Следваха го неколцина, всички в добро настроение, ако се съдеше по звуците. Още от хората му яздеха по-назад, карайки пред себе си мучащото стадо към основата на хълма и заслужена почивка в оборите на Макранох.

Макранох спря до мен, смеейки се от все сърце.

- Трябва да ви благодаря, госпожо Фрейзър - провикна се през падащия сняг, - за тъй интересната вечер.

По-раншната му подозрителност се беше стопила и се отнасяше към мен с нескрита жизнерадостност. С покритите си със сняг вежди и мустаци приличаше на полудял Дядо Коледа. Хвана сбруята ми и поведе коня обратно, на по-спокойно под дърветата. Махна на двамата ми пазачи да слязат по хълма, за да помогнат с добитъка, след което слезе от коня си и ме свали от моя, като още се подсмихваше.

- Трябваше да видите! - рече и се хвана за лактите в екстаз. - Когато му се натресохме насред вечерята, сър Флетчър стана червен като домат, че и после му се развикахме как крие открадната собственост в затвора. Слязохме долу и чу как реват говетата, помислих, че ще си оцапа панталоните. Той...

Нетърпеливо го дръпнах за ръкава.

- Оставете панталоните на сър Флетчър. Намерихте ли съпруга ми?

Макранох се поотрезви и обърса очи с ръкав.

- О, да. Открихме го.

- Добре ли е? - Говорех спокойно, макар да ми се крещеше.

Макранох кимна към дърветата зад мен. Един ездач внимателно си проправяше път през клоните, а пред него на седлото бе преметнато едро отпуснато тяло. Спуснах се напред, а Макранох ме последва, обяснявайки:

- Не е мъртъв, или поне не беше, когато го открихме. Но много е измъчен, горкият.

Отдръпнах парчето плат, скрило главата на Джейми, и уплашено го оглеждах, доколкото можех. Конят, уморен от допълнителното тегло, пристъпваше нервно в студа. Виждах тъмни охлузвания и усещах сплъстената от кръв коса, но не можех да преценя нищо повече.

Макранох ме дръпна за лакътя настрана.

- Най-добре бързо да го вкараме на закрито, моме. Ела с мен. Хектор ще го прибере.

В главната стая на имението на Макранох Хектор остави товара си на чергата пред огъня. Внимателно хвана единия край на одеялото и още по-внимателно го разгърна. Отпуснато голо тяло се просна на извезания с розови и жълти цветя килим, гордост на лейди Анабел Макранох.

Тя все пак имаше присъствието на духа да не обърне внимание на пропиващата се в тъканта кръв. Подобна на птичка, издокарана с яркожълта копринена рокля, тя бързо плесна с ръце и се зае да организира прислужниците. Почти незабавно до мен се появиха одеяла, ленен плат, гореща вода и уиски. Още не бях свалила наметалото си.

- Най-добре го обърни по корем - посъветва ме сър Маркъс, като наля две големи чаши уиски. - Били са го по гърба и сигурно е ужасно да лежи на него. Не че в момента чувства нещо - добави, взирайки се в пепелявото лице на Джейми и затворените му посинели клепачи. - Сигурна ли си, че е жив?

- Да - отвърнах, надявах се, че съм права. Задърпах Джейми, за да го обърна. Така в безсъзнание сякаше бе три пъти по-тежък. Макранох ми помогна и го разположихме на одеялото с гръб към огъня.

След като набързо установих, че наистина е жив, не му липсват части от тялото и не е в непосредствена опасност да умре от кръвозагуба, можех да го огледам по-подробно.

- Мога да повикам лекар - каза лейди Анабел, взирайки се със съмнение в подобния на труп мъж край огнището й, - но се съмнявам, че ще пристигне до час. Навън вали свирепо.

Неохотата й се дължеше само отчасти на времето, стори ми се. Един лекар би бил просто още един опасен свидетел на избягалия затворник в дома й.

- Не се тревожете - казах разсеяно, - аз съм лекар.

Не обърнах внимание на изненаданите погледи на двамата Макранох, а приклекнах до останалото от съпруга ми. Покрих го с одеяла и започнах да налагам потопени в гореща вода кърпи на крайниците му. Най-вече исках да го сгрея - кръвта се стичаше бавно от гърба му и щях да й обърна внимание по-късно.

Лейди Анабел се сля с фона, а високият й гласец даваше нареждания, викаше и отпращаше прислужници. Съпругът й също приклекна и започна да разтрива замръзналите крака на Джейми с едрите си длани, като от време на време спираше, за да пийне уиски.

Свалих малко по малко одеялата и започнах да оглеждам. Нещо подобно на камшик от каляска беше белязало цялата му задна част от врата до коленете, а следите бяха старателни като шевове. Самата подреденост на ударите говореше за влудяващо хладнокръвие и ме караше да кипя от ярост.

По раменете беше използвано нещо по-тежко, навярно кания на сабя. Така бе разкъсала кожата, че на места по едното рамо се виждаше кост. Притиснах дебел мек компрес към най-тежките контузии и продължих огледа.

Мястото от лявата страна на ребрата му, където бе понесъл удара от чука, беше хаотична на вид буца, черна, синкава и червеникава наведнъж, по-голяма от ръката на сър Маркъс. Несъмнено имаше счупени ребра, но това можеше да почака. Вниманието ми привлякоха петната по врата и гърдите му, където кожата се беше свила, зачервила и обелила. Краищата на едно от петната бяха овъглени.

- Какво е сторило това, по дяволите? - Сър Маркъс беше приключил с грижите си и се взираше иззад рамото ми с жив интерес.

- Горещ ръжен. - Гласът беше толкова слаб и завалян, че ми отне миг да осъзная, че е на Джейми. Той надигна глава с мъка и видях защо му е толкова трудно да говори - долната устна беше лошо ухапана в единия край и силно подута.

Със завидно присъствие на духа, сър Маркъс сложи ръка зад врата на Джейми и притисна манерката с уиски към устните му. Джейми трепна, когато алкохолът докосна раната на устата му, но въпреки това пресуши манерката и отново положи глава назад. Завъртя очи към мен, премрежени от болка и уиски, но грейнали от притъпено веселие.

- Крави? Наистина ли чух крави, или съм бълнувал?

- Е, само това можах да измисля за толкова кратко време - рекох, грейнала от облекчение. Сложих длан на главата му и я позавъртях, за да огледам голямата синина на едната скула. -Изглеждаш кошмарно. Как се чувстваш? - попитах по навик.

- Жив. - С мъка се надигна на лакът и кимна на Маркъс да му налее още една манерка.

- Смяташ ли, че трябва да пиеш толкова много? - попитах, опитвайки се да се взра в зениците за следи от сътресение. Той ми попречи, като затвори очи и отпусна глава назад.

- Да. - И подаде празната манерка на сър Маркъс, който я отнесе обратно към гарафата.

- Маркъс, това е напълно достатъчно. - Лейди Анабел, появила се като изгряващо слънце, спря съпруга си със заповедно изчуруликване. - Момчето има нужда от силен чай, не от уиски.

Като по сценарий, чаят я последва в сребърен чайник, понесен от прислужница, чието важно изражение с нищо не подсказваше, че е още по нощница.

- Горещ силен чай с много захар - поправих я аз.

- И може би малко уиски - добави сър Маркъс, като сръчно свали капака на чайника и наля една огромна глътка от манерката си вътре. Джейми пое чашката с благодарност, вдигна я в безмълвен поздрав към сър Маркъс и внимателно я доближи до устата си. Ръката му трепереше много силно и обвих пръсти около неговите, за да му помогна. Още прислужници се стичаха в помещението, носейки легло, матрак, още одеяла, още превръзки и гореща вода, както и голям дървен сандък с всички медицински запаси на домакинството.

- Стори ми се най-добре да работим до огъня - обясни лейди Анабел. - Има повече светлина и е най-топлото място в къщата.

По нейни указания двама от най-едрите прислужници хванаха одеялото в двата края, вдигнаха го и плавно преместиха Джейми към походното легло, разположено до огъня, където трети прислужник старателно ръчкаше въглените, оставени да тлеят през нощта. Слугинята, внесла чая, бързо палеше восъчни свещи в единия от свещниците на бюфета. Въпреки вида й на пойна птичка, лейди Анабел явно притежаваше душата на ротен командир.

- Да, а сега, когато е буден, трябва да приключим възможно най-бързо - казах. - Имате ли плоска дъсчица, около петдесет сантиметра дълга? Трябва ми и нещо здраво за привързване, както и малки прави клечки, ето толкова дълги. - Показах дължина от около десет сантиметра. Един от прислужниците се оттегли в сенките като джин, готов да изпълни нарежданията ми.

Цялата къща ми се струваше вълшебна, може би заради разликата между вледеняващия студ навън и топлината вътре, или просто защото се радвах да видя Джейми в безопасност след толкова часове на страх и тревоги.

Тежки, тъмни мебели лъщяха на светлината на лампите и свещите, по рафтовете искреше сребро, а на полицата над камината бяха подредени деликатни съдове от стъкло и порцелан. Всичко това контрастираше гротескно с окървавената фигура под съдовете.

Никой не задаваше въпроси. Бяхме гости на Маркъс и лейди Анабел се държеше така, сякаш се случва всеки ден непознати мъже да кървят на килима й в полунощ. За пръв път осъзнах, че подобни посещения може да са се случвали и преди.

- Много неприятно - рече сър Маркъс с вещина, овладяна на бойното поле. - И сигурно ужасно боли. Но няма да го убие, нали?

Поизправи се и ми довери:

- По това, което ми каза, реших, че е много по-зле. Освен ребрата и ръката, няма нищо счупено, а останалото ще зарасне добре. Може би си извадил късмет, момко.

Джейми изсумтя слабо.

- Може и така да го наречеш. Искаха да ме обесят на сутринта. - Размърда се на одеялото, опитвайки се да погледне сър Маркъс. - Знаехте ли това... сър? - добави, когато видя извезаната със сребърен конец жилетка на сър Маркъс, показваща герба му насред останалата украса.

Макранох махна с ръка.

- Е, ако е искал да те пази за палача, е попрекалил с гърба ти - отбеляза той, като махна подгизналата от кръв превръзка и я смени с нова.

- Да. Малко се увлече, когато... когато... - Джейми се помъчи да изрече думите, но се отказа и извърна лице към огъня със затворени очи. - Боже, колко съм уморен...

Оставихме го да се поотпусне, докато накрая пристигна прислужникът с шините, които бях поискала. Внимателно вдигнах смазаната дясна ръка на светлина на свещите.

Трябваше да я наместя възможно най-скоро. Ранените мускули вече присвиваха пръстите навътре. Когато видях всички щети по ръката му, ме обзе отчаяние. Но трябваше да опитам, ако исках някога отново да си служи с нея.

Лейди Анабел наблюдаваше целия ми преглед с интерес. Когато оставих ръката, тя пристъпи напред и отвори сандъчето с медицински припаси.

- Може би ще искате дъбраник и кора от череша. Не знам... - Изгледа Джейми. - И пиявици, може би?

Тя постави фина длан върху малко бурканче с мътна течност.

Потръпнах и поклатих глава.

- Не, не още. Но бих могла да използвам... имате ли някакъв опиат?

Приклекнах, за да огледам съдържанието на сандъчето.

- О, да! - Тя мигом намери малка зеленикава манерка. - Цвят на лауданум. Ще свърши ли работа?

- Идеално. - Поех с благодарност манерката.

- Добре тогава - рекох енергично, като налях малка част от силно ароматната течност в чаша, - ще трябва да останеш седнал достатъчно дълго, за да преглътнеш това. После ще заспиш задълго.

Всъщност имах силни съмнения какво ще му стори лауданумът в комбинация с уискито, но да възстановявам ръката, докато е в съзнание, ми се струваше немислимо. Налях допълнително в чашката.

Джейми вдигна ръка, за да ме спре.

- Не искам опиати - каза твърдо. - Още малко уиски може би. - Поколеба се, докосвайки разранената си устна с език. - И нещо, което да захапя.

Сър Маркъс затършува в множеството чекмеджета на превъзходното си бюро. След миг се върна с къс износена обработена кожа. Вгледах се по-внимателно и шокирана видях десетките припокриващи се следи от зъби.

- Ето. Аз самият го използвах при Сен Симон. Издържах, докато вадеха мускетна сачма от

крака ми.

Зяпах с отворена уста, а Джейми взе парчето кожа, кимна с благодарност и прокара палец по следите. Бавно и зашеметено продумах:

- Очакваш да наместя девет счупени кости, докато си в съзнание?

- Да - каза той и постави кожения ремък между зъбите си. Захапа пробно и опита различни позиции, за да може да стисне по-удобно.

Поразена от театралността на всичко това, изгубих крехкия си самоконтрол.

- Ще спреш ли да се правиш на скапан герой! - занареждах бясно. - Всички знаем колко можеш, спри да се доказваш! Или мислиш, че всичко ще отиде по дяволите, ако не контролираш нещата всяка минута? За кого се мислиш, за Джон Уейн ли?!

Последва неловко мълчание. Джейми ме гледаше отворил уста. Накрая рече едва доловимо:

- Клеър, на около три километра сме от затвора Уентуърт. Утре трябваше да ме обесят. Каквото и да се е случило с Рандал, англичаните скоро ще забележат, че ме няма.

Прехапах устни. Вярно беше. Бях помогнала, като освободих другите затворници, но в крайна сметка щяха да направят равносметка и да започнат да го издирват. А благодарение на начина, по който го бяхме измъкнали, от затвора щяха несъмнено да поемат първо насам. Джейми продължи:

- Ако имаме късмет, снегът ще ги забави, докато успеем да заминем. Ако ли не... - Той сви рамене, взрян в пламъците. - Клеър, няма да им позволя да ме върнат. А да спя упоен, да съм безпомощен, когато дойдат, да се събудя отново в окови... Не мога да го понеса.

По миглите ми висяха сълзи. Не смеех да премигна и ги оставих да паднат на бузите ми.

Той стисна очи от горещината на огъня. Озарено, лицето му изглеждаше лъжовно здраво. Дългите мускули на гърлото му се присвиха, когато преглътна.

- Не плачи, сасенак - каза той толкова тихо, че почти не го чух. Потупа ме по крака със здравата си ръка, опитвайки се да ме успокои. - Мисля, че все пак сме в безопасност, моме. Ако мислех, че може лесно да ни заловят, нямаше да губя тези часове да лекуваш ръка, която и бездруго не ми трябва. Отиди да извикаш Мърто. После ми дай да пийна нещо и ще започнем.

Заета се с приготовленията на масата, не чувах какво си шепнат двамата, но видях как почти събират глави, след което жилавата ръка на Мърто докосна леко едното ухо на Джейми - от малкото ненаранени места.

После Мърто кимна веднъж за довиждане и закрачи към вратата, но скришом, покрай ламперията, като плъх. Настигнах го в коридора и го сграбчих за наметката, малко преди той да стигне до входната врата.

- Какво ти каза? - изсъсках. - Къде отиваш?

Смуглият дребен мъж се поколеба, но отговори спокойно:

- Отивам с младия Абсалом до затвора Уентуърт, за да наблюдаваме какво става там. Ако идват червенодрешковци, ще ги изпреваря, ще стигна дотук пръв и ако има време, ще ви скрия и двамата, а аз ще замина с още три коня, за да им привлека вниманието по-далеч от имението. Има една изба - може да свърши работа като скривалище, ако онези не се стараят много-много.

- А ако няма време да се крием? - Изгледах го с присвити очи, предизвиквайки го да не отговори, ако смее.

- Тогава ще го убия и ще те взема със себе си - отвърна той без колебание. - И да искаш, и да не искаш - добави със зловеща усмивка и се обърна да си върви.

- Секунда! - повиших глас. - Имаш ли допълнителна кама?

Чорлавите му вежди се стрелнаха нагоре, но ръката му легна на колана.

- Защо ти е тук? - Той завъртя очи към великолепието и спокойствието на антрето. Таванът беше изрисуван, а по стените висяха красиви гоблени.

Джобът, в който криех камата си, беше разкъсан и непотребен. Взех камата на Мърто и я вмъкнах между фустата и корсажа си, както бях видяла да правят циганките.

- Човек не знае, нали? - рекох с равен тон.

Когато всички медицински приготовления приключиха, се заех да опипвам ръката възможно най-внимателно, да оценявам къде са най-тежките щети, да решавам какво трябва да се стори. Джейми рязко просъскваше, когато докоснех някое особено болезнено място, но очите му останаха затворени, докато опипом минавах през всяка кост и става, отбелязвайки къде точно са счупени или разместени.

- Съжалявам - промълвих.

Хванах и здравата му ръка, като опипвах паралелно нейните пръсти и счупените, за да имам база за сравнение. Без рентгенови лъчи и без опит, трябваше да разчитам на собствения си усет, за да открия и да наместя смазаните кости.

Първата става беше добре, но втората фаланга се беше спукала, или поне така ми се стори. Притиснах по-силно, за да разбера колко е голяма пукнатината и в каква посока е. Ранената ръка не помръдна, но здравата за миг се сви в юмрук.

- Съжалявам - промълвих отново.

Здравата ръка ненадейно се измъкна от моята, а Джейми се надигна на лакът. Изплю парчето кожа и ме изгледа с нещо средно между развеселеност и нетърпение.

- Сасенак, ако ми се извиняваш всеки път, когато ме нараняваш, нощта ще е много дълга. А тя вече е такава.

Сигурно съм изглеждала покрусена, защото понечи да ме докосне по бузата, но спря, треперейки от болка. Овладя я и продължи твърдо:

- Знам, че не искаш да ме нараниш Но и ти като мен нямаш избор, така че няма нужда да страдаме и двамата. Ти ще сториш каквото е нужно, а аз ще крещя, ако трябва.

Върна кожения ремък на мястото му между зъбите си и ги оголи яростно, а после бавно и нарочно кръстоса очи. Така приличаше на треснат по главата тигър, че избухнах в почти истеричен смях.

Притиснах устата си с длани, пламнала, когато видях изумените погледи на лейди Анабел и прислугата, които стояха зад Джейми и не виждаха лицето му. Сър Маркъс го виждаше в профил и също се ухили сред гъстата си триъгълна брада.

- Пък и - каза Джейми, като отново изплю ремъка, - ако англичаните дойдат след това, сигурно ще искам да ме приберат.

Взех парчето кожа, натиках го между зъбите му и отново притиснах главата му надолу.

- Клоун - рекох. - Всезнайко. Проклет супергерой.

Но беше успял да ме облекчи от голяма тежест и вече работех по-спокойно. Все още

забелязвах всяко трепване и гримаса, но не се чувствах толкова виновна.

Вглъбих се в работата си и насочих цялата си концентрация във върховете на пръстите си, които опипваха всяко място, което чукът беше улучил, а същевременно се опитвах да преценя как да събера отново парчетата разместена кост. За щастие палецът беше най-малко пострадал, лека фрактура на първата става, която щеше да зарасне без следа. Второто кокалче на безименния пръст просто го нямаше - само маса миниатюрни костени частици, които хрупаха, докато ги опипвах, а Джейми стенеше приглушено. Нищо не можех да сторя, освен да сложа шина и да се надявам на най-доброто.

Не ми се мислеше за тежката фрактура на средния пръст. Трябваше да го издърпам, за да се прибере щръкналата костица в плътта. Бях виждала как се прави - с обща упойка и с помощта на рентгенови снимки.

Досега проблемът ми беше по-скоро механичен - как да възстановя смачкана, почти откъсната ръка. Вече разбирах защо никой лекар не лекува свои близки. Някои дейности в медицината изискват определена безскрупулност и отчуждение, за да причиниш болка в името на лечението.

Без да го усетя, сър Маркъс беше приближил една табуретка до леглото. Настани се удобно, докато приключвах с превръзките, и хвана здравата ръка на Джейми.

- Стискай колкото искаш, момче - каза той.

Вече без мечото си наметало и с вързана назад коса, Макранох не изглеждаше като страшен горски дивак, а като спретнато облечен мъж, почти старец, с внимателно оформена триъгълна брада и военна осанка. Извънредно обезпокоена от това, което ми предстоеше, мислено му благодарих, че е до мен.

Поех си дълбоко дъх и се помолих да не обръщам внимание на нищо, освен на работата.

А тя беше дълга, ужасяваща и късаща нервите, макар и в немалка степен интересна. Някои неща, като шинирането на леко счупените пръсти, минаха много лесно. Други - не. Джейми крещя - силно, - когато намествах средния пръст, прилагайки сила, за да събера краищата на счупената кост през кожата. За миг дори се поколебах, потресена от звуците, но сър Маркъс ме окуражи настоятелно.

Внезапно си спомних какво ми беше казал Джейми в нощта преди да се роди бебето на Джени. Как може да понесе всяка болка, но не и моята. Как няма да има сили за това. Беше прав - това наистина искаше много сили. Надявах се и на двамата да ни стигнат.

Беше се извърнал от мен, но виждах мускулите на челюстта му да се свиват почти на топки, докато стискаше все по-здраво кожената каишка. Самата аз стиснах зъби и продължих -острият край на костта се прибра под кожата и пръстът се изправи с агонизираща трудност, а накрая и двамата треперехме.

Докато работех, изгубих представа за всичко друго. Джейми от време на време простенваше и трябваше на два пъти да спрем закратко, за да повърне, най-вече уиски, понеже очевидно почти не се бе хранил в затвора. А през цялото останало време не спря да мърмори на келтски, притиснал чело в коленете на сър Маркъс. Не можех да определя дали ругае, или се моли.

В крайна сметка всичките пет пръста бяха изправени като съчките, които бях използвала за шините. Боях се от инфекция, особено на средния пръст, но иначе бях относително сигурна, че всичко ще зарасне добре. За щастие прекършената кост бе единствената контузия на пръста. Безименният вероятно щеше да остане неподвижен, но с останалите щеше да може да си служи - след време. Нямаше какво да сторя за спуканите метакарпални костици и прободната рана на средния пръст, освен да промия всичко и да се моля да не получи инфекция на тетанус. Отстъпих крачка назад, треперех силно, а корсажът ми беше плувнал в пот от огъня, който не спираше да сгрява гърба ми, докато работех.

Лейди Анабел незабавно се озова до мен, отведе ме до един свободен стол и сложи в треперещите ми ръце чаша чай с уиски. Сър Маркъс, най-добрият асистент, който един лекар можеше да си пожелае, внимателно развързваше ремъците около лакътя на ранената ръка, които пречеха на Джейми да я движи. Дланта на възрастния мъж беше цялата зачервена, там където Джейми бе стискал.

Не осъзнах кога съм задрямала, но главата ми рязко клюмна надолу и това ме събуди. Лейди Анабел ме изправяше внимателно на крака, прихванала ме под лакътя.

- Хайде, скъпа. Нямаш сили за нищо повече. Да се погрижим за твоите болежки и да те сложим да спиш.

Тръснах вяло ръка.

- Не, не мога. Трябва да довърша... - Загубих нишката на мисълта си, а сър Маркъс плавно пое от ръцете ми бутилката с оцет и парцала.

- Аз ще се погрижа за останалото - каза той. - Имам опит с превръзките.

Той отметна одеялата и се зае да почиства кръвта от раните по гърба на Джейми. Движеше се бързо, но и внимателно, с впечатляващо умение. Улови погледа ми и се ухили, вдигнал брадичка.

- Много такива рани съм чистил навремето. А и съм нанасял. Нищо работа, моме. Ще зараснат за няколко дни.

Знаех, че е прав, и се приближих до главата на Джейми. Той беше буден и правеше леки гримаси, когато оцетът го щипеше, но клепачите му бяха притворени, а сините очи - почти теменужени от умора и болка.

- Отиди да спиш, сасенак. И аз така ще сторя.

Не знаех ще успее ли. Знаех, че аз самата няма да издържа дълго без сън. Олюлявах се от изтощение и драскотините по краката ми също започваха да щипят. Абсалом беше почистил раничките в колибата, но им трябваше и мехлем.

Кимнах сковано и се обърнах след лейди Анабел.

На половината път нагоре си спомних да кажа на сър Маркъс как да превърже раните на раменете на Джейми. Трябваше да се сложат дебели превръзки, за да може Джейми да носи риза над тях. Но по-леките рани трябваше да са открити, за да хванат по-бързо коричка. Огледах стаята за гости, която ми показа лейди Анабел, извиних се и се запрепъвах обратно надолу.

Спрях на прага, а лейди Анабел зад мен. Джейми беше затворил очи - явно задрямал от уискито и умората. Одеялата бяха отметнати до огъня. Сър Маркъс разсеяно бе поставил ръка на голите задни части на Джейми, търсейки чист парцал на леглото. Ефектът беше като от електрически удар. Джейми рязко изопна гръб, сви мускули и неволно изръмжа, като се хвърли рязко назад, напук на строшените ребра - изгледа сър Маркъс кръвнишки със замъглени от шок очи. Сър Маркъс остана като гръмнат няколко секунди, после се приведе напред и хвана Джейми за лакътя, като го настани отново по лице. Замислено прокара пръст по плътта на Джейми. Разтърка палец и показалец и на светлината на огъня и лъсна нещо мазно.

- Аха - рече той делово. Върна одеялото обратно до кръста на Джейми и раменете му се поотпуснаха.

Седна до Джейми и наля още две уискита.

- Поне е помислил да те намаже предварително - отбеляза и подаде една от чашите на Джейми, който се надигна трудно и я взе.

- Да. Не мисля, че беше за мое удобство - отвърна сухо.

Сър Маркъс отпи и примлясна. Чуваше се само припукването на пламъците, но нито аз, нито лейди Анабел понечихме да помръднем.

- Ако това ще те утеши - каза внезапно сър Маркъс, без да сваля очи от гарафата с алкохол, - той е мъртъв.

- Сигурен ли си? - Не можех да разбера какво изразява тонът на Джейми.

- Не знам как някой би оцелял, ако го прегазят трийсетина половинтонни животни. Подаде се в коридора, за да види какъв е шумът. Един рог го закачи за ръкава и го извади целия. Със сър Флетчър стояхме далеч, на стълбите. Естествено, сър Флетчър бая се беше развълнувал, изпрати няколко човека да спасят Рандал, но не можеха дори да се доближат заради всичките тези рога и туловища. Човече, трябваше да го видиш! - Сър Маркъс подсвирна, хванал гарафата за гърлото. - Жена ти е рядка девойка, дума да няма!

Той изсумтя и сипа още една чаша, като бързо я гаврътна и се задави, опитвайки се едновременно да преглъща и да се смее.

- Така или иначе - продължи той, като се тупаше с юмрук по гърдите, - докато разкараме говедата, беше останала само покрита с кръв парцалена кукла. Хората на сър Флетчър го отнесоха, но ако тогава е бил още жив, е умрял малко след това. Искаш ли още, момче?

- Да, благодаря.

Последва кратко мълчание, прекъснато от Джейми.

- Не мога да кажа, че много ме утешава, но ти благодаря, че ми каза.

Сър Маркъс го изгледа проницателно.

- Хммм. Няма да го забравиш - каза изведнъж. - Не се и опитвай. Ако можеш, остави го да зарасне като останалите ти рани. Не я човъркай и ще ти мине.

Старият воин вдигна една от мускулестите си предмишници, от която беше вдигнал ръкава си, докато чистеше раните на Джейми. Показа му огромен белег, от лакът до китка.

- Белезите са нищо работа.

- Е... Може би някои белези.

Джейми явно се беше сетил за нещо, защото се опита да се обърне на една страна. Сър Маркъс остави чашата си с възклицание.

- Хей, момче! Внимавай! Ще си пробиеш белия дроб.

Помогна му да застане на лакът, като усука едно одеяло, на което да се подпре.

- Трябва ми малък нож - изпъшка Джейми. - Остър, ако имаш.

Без да задава въпроси, сър Маркъс се дотътри до един от лъскавите орехови шкафове и затършува в чекмеджетата с безумно тракане. Накрая намери нож за белене на плодове с перлена дръжка. Даде го на Джейми и седна, като си взе чашата.

- Не мислиш ли, че толкова белези ти стигат?

- Само още един.

Джейми се крепеше едва-едва на лакът, притиснал брадичка в гърдите си, докато нескопосано се опитваше да насочи върха на ножа под лявото си зърно. Ръката на сър Маркъс се стрелна, малко нестабилно, към китката му.

- По-добре да ти помогна. След малко ще се нанижеш.

След миг Джейми с нежелание подаде ножа на Макранох и се облегна на сгънатото одеяло. Докосна гърдите си на няколко сантиметра под зърното.

- Ето тук.

Сър Маркъс посегна към шкафа отново и взе един от фенерите там, после го постави на табуретката, от която беше станал. Не виждах точно в какво се взира - приличаше на малко червено петънце от изгаряне, относително кръгло. Макранох отпи още веднъж, после остави чашата до фенера и притисна острието към гърдите на Джейми. Сигурно съм помръднала неволно, защото лейди Анабел сграбчи ръкава ми и промърмори някакво предупреждение. Макранох рязко завъртя острието с движение, с което би се отървал от развалено петънце на презряла праскова. Джейми простена леко и по корема му се стече тънка струйка кръв. Завъртя се по корем, за да притисне раната.

Сър Маркъс остави ножчето.

- Още щом можеш, момче - посъветва той Джейми, - легни с жена си, остави я да те утеши. Жените обичат да правят така - допълни, усмихвайки се към прага, на който стояхме. - Един Бог знае защо.

Лейди Анабел ми прошепна:

- Хайде, скъпа. По-добре да остане сам за малко. - Реших, че сър Маркъс може да се оправи и се завлачих след нея нагоре по тясното стълбище.

Събудих се стресната от сън за безкрайно спираловидно стълбище и някакъв неназовим ужас в основата му. Умората дърпаше гърба ми и краката ми неумолимо към постелята, но аз се изправих и опипом затърсих огнивото и свещта. Беше ми неспокойно толкова далеч от Джейми. Ами ако имаше нужда от мен? Ами ако бяха дошли англичаните и той стоеше долу сам и невъоръжен? Притиснах лице към студеното стъкло на прозореца, за да се уверя, че навън още вали. Докато бурята продължаваше, вероятно бяхме в безопасност. Наметнах се с едно одеяло над нощницата си, взех свещ и камата си и слязох.

Къщата беше притихнала и в стаята на Джейми единствено припукваха пламъците на огнището. Беше се обърнал към тях и спеше. Седнах тихо на чергата пред камината, за да не го събудя. За пръв път бяхме сами след онези отчаяни минути в тъмницата. Имах чувството, че са минали много години. Разгледах Джейми внимателно, сякаш бе непознат.

Физически не изглеждаше особено зле, но въпреки това се тревожех. Беше пил достатъчно уиски по време на манипулациите, за да повали и кон, а голяма част от алкохола още беше в него въпреки повръщането.

Джейми не беше първият ми герой. През полевата болница по време на войната мъжете минаваха твърде бързо, за да се опознаят добре със сестрите, но от време на време можеше да видиш човек, който говори твърде малко или твърде много, по-скован на вид, отколкото предполагаха болката и самотата.

И най-често знаех какво може да се стори за тях. Ако имаш време и ако са от тези, които говорят, за да се пазят далеч от мрака, сядаш и ги изслушваш. Ако пък мълчат, често ги докосваш мимоходом и наблюдаваш кога е подходящият момент, в който да ги извадиш от черупката и да ги прегърнеш, докато мракът отмине. Ако имаш време. Ако нямаш, им забиваш спринцовката с морфин и се надяваш да си намерят някого с време, а междувременно преминаваш към човек, чиито рани се виждат.

Джейми рано или късно щеше да иска да говори. Имаше време. Но се надявах да не говори с мен.

Беше открит до кръста и се приведох, за да огледам гърба му. Беше невероятна гледка. Ударите бяха нанасяни с точност, от която ми се завиваше свят. Явно беше стоял абсолютно неподвижно през цялото време. Погледнах китките му - нямаше следи от въжета. Значи бе удържал на думата си да не се съпротивлява. И беше стоял неподвижен, плащайки цената за свободата ми и живота ми.

Потърках очи с ръкава си. Едва ли би ми бил благодарен да цивря за него. Поразмърдах се и нощницата ми прошумоля. Отвори очи, но не видях съкрушеност в тях. Усмихна ми се, слабо и уморено, но наистина. Отворих уста и внезапно осъзнах, че нямам представа какво да му кажа. Благодарности бяха невъзможни. „Как се чувстваш?“ Звучеше идиотски. Очевидно се чувстваше кошмарно.

Докато мислех, той продума:

- Клеър? Добре ли си, мила?

- Дали аз съм добре? Божичко, Джейми! - Сълзи опариха клепачите ми и запремигвах.

Той бавно вдигна здравата си ръка, сякаш още беше окован, и ме погали по косата.

Придърпа ме към себе си, но аз се отдръпнах, осъзнавайки за пръв път как изглеждам -изподраскана, лепкава от смола, чорлава, с какви ли не субстанции в косата.

- Ела. Искам да те прегърна за миг - каза той.

- Покрита съм с кръв и повръщано - възразих, като направих абсурден опит да пригладя косата си.

Той изхриптя - най-доброто, което можеше да стори вместо смях.

- Пресвета Дево, сасенак, кръвта и повръщаното са мои. Ела тук.

Ръката му около раменете ми ме успокояваше както нищо друго. Отпуснах се на възглавницата до неговата и постояхме притихнали край огъня, извличайки покой и сила един от друг. Той леко докосна малката рана под челюстта ми.

- Не мислех, че ще те видя отново, сасенак. - Гласът му беше тих и прегракнал от уиски и крясъци. - Радвам се, че си тук.

Приседнах.

- Не мислел, че ще ме види! Защо? Да не си предполагал, че няма да те измъкна?

Той се усмихна с крайчето на устата си.

- Ами, не мислех, да. Но реших, че ако ти го кажа, ще се заинатиш и няма да искаш да си тръгнеш.

- Аз да се заинатя! - възкликнах възмутено. - Кой ми го казва!

Последва малко неловка пауза. Трябваше да задам няколко въпроса, нужно беше от медицинска гледна точка, но от лична... Накрая се спрях на „Как се чувстваш?“

Очите му бяха затворени, хлътнали в сянка, но гърбът му се изопна леко под превръзките. Устата му трепна, нещо средно между усмивка и гримаса.

- Не знам, сасенак. Никога не съм се чувствал така. Искам да сторя няколко неща едновременно, но умът ми воюва сам със себе си, а тялото ми ме е предало. Искам да се махна оттук, да бягам бързо и надалеч. Искам да ударя някого. Боже, колко много искам да ударя някого! Искам да изгоря затвора до основи. Искам да спя.

- Камъните не горят - рекох практично. - Може би трябва да поспиш.

Ръката му намери моята и устата му се поотпусна, макар очите му да останаха затворени.

- Искам да те прегърна, да те целуна и никога да не те пускам. Искам да си легна с теб и да те употребя като пачавра, докато забравя, че ме има. Искам да сложа глава в скута ти и да плача като дете.

Отново се опита да се усмихне и открехна едно око.

- За съжаление не мога да направя нито едно от тези неща, освен последното, без да припадна или отново да повърна.

- Е, тогава ще се примириш с това и да оставиш другото занапред - рекох през лек, пресеклив смях.

Трябваше да се размърдаме и той едва не повърна отново, но накрая успях да седна на походното му легло с гръб към стената и да положа главата му на бедрото си.

- Какво изряза от гърдите ти сър Маркъс? - попитах. - Клеймо?

Не ми отвърна, само леко поклати глава утвърдително.

- Печат с инициалите му. Не стига, че ще нося белези от него цял живот, но и ще ме подписва като някоя проклета картина...

Главата му тежеше на бедрото ми и дишането му се успокои. Стори ми се, че е задрямал. Превръзките на ръката му призрачно белееха върху тъмното одеяло. Внимателно прокарах пръст по един белег от изгаряне на рамото му, който леко лъщеше от маслото, с което го бях намазала.

- Джейми?

- Ммм?

- Зле ли си ранен? - Той се разбуди и погледна първо превързаната си ръка, а след това лицето ми. Затвори очи и се затресе. Ужасена, помислих, че съм отключила някой непоносим спомен, докато не осъзнах, че се смее, достатъчно силно, за да избият сълзи в очите му.

- Сасенак - каза той накрая. - Може би десет сантиметра от кожата ми не са ожулени, изгорени или нарязани. Дали съм ранен?

И той отново се затресе, а матракът заскърца.

Малко раздразнено казах:

- Имах предвид... - Но той постави здравата си длан върху моята и ме прекъсна.

- Знам какво имаше предвид, сасенак - каза и обърна глава към мен. - Не се тревожи, десетте невредими сантиметра са между краката ми.

Оцених опита му за шега, колкото и да бе слаб. Цапнах го лекичко през устата.

- Пиян си, Джеймс Фрейзър. - Направих пауза. - Десет, а?

- Е, може би петнайсет. Ох, сасенак, не ме карай да се смея отново, ребрата ме болят.

Избърсах очите му с една гънка на нощницата си и му дадох да пийне вода, придръжайки главата му с коляно.

- А и нямах това предвид - повторих.

Вече сериозен, той стисна леко ръката ми.

- Знам. Няма нужда да го увърташ. - Внимателно си пое дъх и трепна, когато гърдите отново го присвиха. - Бях прав, не боли колкото бича. - Затвори очи. - Но беше далеч по-неп-риятно. - На лицето му отново проблесна горчив хумор. - Е, поне известно време няма да имам запек.

Потреперих, той стисна зъби и задиша учестено.

- Съжалявам, сасенак. Аз... не беше толкова кошмарно. Това, за което ме питаш... Добре съм. Не съм повреден другояче.

Опитах се да пазя собствения си глас равномерен и делови.

- Не е нужно да ми казваш, ако не искаш. Но ако ще те облекчи.

Гласът ми стихна смутено.

- Не искам. - Внезапно Джейми звучеше изключително наранен. - Не искам никога повече да мисля за това, но нямам избор, освен ако не си прережа гърлото. Не, моме, не искам да ти разказвам и знам, че не искаш да слушаш... но имам чувството, че ще трябва, за да не ме задуши.

Всичко това се изля от него изведнъж и той продължи, почти без да си поема дъх:

- Искаше да лазя, да се моля, и Бог да ми е на помощ, така и направих. Веднъж ти казах, сасенак, можеш да прекършиш всеки, ако си готов да го нараниш достатъчно. Е, той беше готов. Кара ме да лазя, да се моля. Кара ме да върша и по-лоши неща, а преди края много силно исках да умра.

След този изблик Джейми дълго мълча, загледан в огъня, след това въздъхна дълбоко и изкриви лице от болка.

- Ако можеше да ме облекчиш, сасенак, щях да ти позволя на мига, толкова много имам нужда. Но това не е като трън, който да измъкнеш, ако го хванеш както трябва. - Здравата му ръка се беше отпуснала на коляното ми. Сви пръсти и ги изпъна. - Не е и нищо... счупено никъде. Ако можеше да го поправиш като ръката ми, щях да изтърпя болката с радост.

Отново сви юмрук и го положи на коляното ми, като му се мръщеше.

- Трудно е... трудно е да обясня... Все едно всеки човек си има местенце, дълбоко навътре, което крие и пази на всяка цена. Може би душа, може би просто това, което те отличава от всички останали.

Докато обмисляше как да продължи, езикът му неволно докосваше подутата устна.

- Не показваш това никому, освен ако не е човек, когото обичаш страшно много. - Той отпусна ръка и я сви около коляното ми. Отново беше затворил очи и присвил клепачи. -Сега все едно... все едно крепостта ми е взривена и не е останало нищо, освен пепел и горящи останки, а малкото оголено нещо вътре е беззащитно и се чуди къде да се дене, под стръкче трева, под листо, но... но не... н-н-не с-с-тава.

Гласът му пресипна и той зарови лице в нощницата ми. Не можех да сторя нищо друго, освен да го галя по косата.

Той внезапно се обърна към мен, а лицето му сякаш щеше да се спука по шевовете на костите.

- Няколко пъти съм бил близо до смъртта, Клеър, но никога не съм искал да умра... Този път исках. Аз... - Той рязко млъкна и стисна силно коляното ми. Когато отново продума, гласът му беше много по-висок и странно задъхан, сякаш беше тичал много дълго. - Клеър, ще... Може ли просто... Клеър, дръж ме, моля те. Ако пак се разтреперя, няма да мога да спра. Клеър, дръж ме!

Той наистина започваше да трепери много силно, стенейки, когато спазмите му стигнаха до счупените ребра. Боях се да не го нараня, но повече се боях треперенето да не продължи. Приведох се над него, обгърнах го с ръце и го стиснах колкото можах по-здраво. Залюлях го напред-назад, сякаш ритъмът можеше да спре треперенето. Подхванах главата му с една ръка и впих пръсти дълбоко в изопнатите мускули, опитвайки се със силата на волята си да ги отпусна, като масажирах основата на черепа му. Накрая той се успокои и главата му клюмна на бедрото ми.

- Съжалявам - рече след минута, върнал си гласа. - Не исках да става така. Истината е, че много ме боли и съм ужасно пиян. И не мога да се в-владея.

Когато един шотландец признаеше пред когото и да било, че е пиян, значи наистина ужасно много го болеше.

- Трябва ти сън - рекох нежно, докато още разтривах врата му. - Трябва ти много сън.

Използвах внимателно натиска върху врата му, както ми беше показал Стария Алек, и успях да го поунеса.

- Студено ми е - промълви едва-едва. Въпреки огъня и одеялата, пръстите му бяха студени.

- В шок си - рекох практично. - Изгубил си страшно много кръв.

Огледах се - семейство Макранох и цялата им прислуга се бяха изпокрили по леглата си. Мърто навярно още беше в снега и наблюдаваше Уентъурт. Посвих рамене - не ме интересуваше кой какво ще си помисли, - махнах нощницата си и се вмъкнах под завивките.

Възможно най-внимателно се прислоних към него, за да го стопля. Той обърна лице към рамото ми като малко момченце. Отново го погалих по косата и разтрих врата му, като старателно избягвах болезнените места.

- Хайде, облегни глава, моето момче - рекох, спомняйки си Джени и момчето й.

Джейми изсумтя развеселен.

- Така ми казваше майка ми. Като бях малък.

И миг по-късно:

- Сасенак?

- Ммм?

- Кой, за Бога, е Джон Уейн?

- Ти си Джон Уейн - рекох. - Заспивай.

37. БЯГСТВО

На сутринта си беше върнал част от руменината, макар че синините по лицето му се бяха превърнали в още по-тъмни петна. Той въздъхна, простена от болка и опита отново, по-внимателно.

- Как се чувстваш? - Поставих ръка на главата му. Кожата беше хладна и влажна. Нямаше треска, слава Богу.

Той направи гримаса, все още със затворени очи.

- Сасенак, ако главата ми е на раменете, значи боли. - Протегна ръка. - Помогни ми да стана. Схванат съм като пън.

Снегът спря малко преди обяд. Небето беше сиво като вълна и обещаваше нови вихрушки, но опасността от предледване беше още голяма. Затова тръгнахме от Елдридж точно преди обед, увити добре заради студа. Под наметалата си Мърто и Джейми бяха въоръжени до зъби. Не носех нищо, освен камата си, при това добре скрита. Против волята ми ме убедиха да се преструвам на отвлечена англичанка, ако ни спре патрул.

- Но те са ме виждали в затвора - опитах да се възпротивя, докато се готвехме за тръгване. - Сър Флетчър вече ме познава.

- Да. - Мърто внимателно зареждаше пистолетите, подредил на масата на лейди Анабел всякакви оловни сачми, вата, барут, лостчета и торбички, но успя да ми отдели един поглед. - Това е идеята, моме. Трябва да не припарваш до Уентуърт.

Той натика един бутален прът в дулото на украсен с гравюри пистолет и натъпка ватата с отривисти, икономични движения.

- Сър Флетчър ще ни търси, но не и днес. Ако срещнем червенодрешковци, няма да те познават. Ако ни намерят, трябва да кажеш, че сме те взели насила и да ги убедиш, че нямаш нищо общо с две шотландски диванета като мен и онзи разбойник там.

Кимна към Джейми, който седеше като на тръни на една табуретка с топъл хляб и мляко пред себе си. Аз и сър Маркъс бяхме подплатили бедрата и хълбоците му дебело, а отгоре бяхме намерили чифт износени панталони, тъмни, за да скрият издайническата кръв, която би могла да се процеди. Лейди Анабел беше разпорила една от ризите на мъжа си, за да се побере в нея Джейми, както и превръзките му. Дори така ризата не искаше да се затвори отпред и бинтовете се виждаха отчасти. Джейми беше отказал да се среше, защото го болял скалпът, и изглеждаше като дивак - червеникавите иглички на косата му стърчаха над моравото лице, а едното око се беше затворило от оток.

- Ако ви заловят - намеси се сър Маркъс, - кажи им, че си ми била на гости и са те отвлекли, докато си яздила край имението. Накрай ги да те доведат, за да потвърдя. Това би трябвало да ги убеди. Ще им кажем, че си приятелка на Анабел от Лондон.

- А след това бързо ще те изпроводим, преди сър Флетчър да ти окаже честта да те посрещне в района.

Сър Маркъс ни предложи Хектор и Абсалом за придружители, но Мърто отбеляза, че така Макранох ще бъдат разпознати като съучастници. Затова бяхме само тримата, добре навлечени срещу студа, и пътувахме към Дингуол. Носех дебела кесия с пари с бележка от господаря на Елдридж. Едно от двете или и двете щяха да свършат работа, за да ни прекарат оттатък Английския канал.

Трудно напредвахме. Макар и само трийсет сантиметра дълбок, снегът криеше всякакви скали, дупки и други препятствия и конете пристъпваха неуверено. Парчета сняг и кал се разлитаха с всяка стъпка и цапаха коремите на животните. Дъхът им чезнеше нагоре в огромни кълба.

Мърто ни водеше, следвайки плитката бразда, която бележеше пътя. Аз яздех до Джейми, в случай че загуби съзнание, макар че по негово настояване го бяхме вързали за коня. Свободна беше само лявата му ръка, легнала на пистолета, скрит под наметалото.

Подминахме няколко бараки, от чиито сламени покриви се издигаше дим, но обитателите и животните им се бяха прибрали на топло. Тук-там някой преминаваше от бараката си към навес, понесъл кофи със слама.

На три километра от Елдридж влязохме в сянката на замъка Уентуърт, мрачна грамада на склона на един хълм. Тук пътят беше отъпкан - движението не спираше, дори в ужасно време.

Преминаването ни беше съобразено с обяда на сър Флетчър, с надеждата, че пазачите ще са вглъбени в храната и бирата си. Продължихме нататък покрай пътя до входната порта, просто групичка пътешественици с лошия късмет да са навън в такова време.

След затвора спряхме в малка борова горичка, за да си отпочинат конете. Мърто се приведе, за да погледне Джейми, скрил лице в качулката си.

- Добре ли си, момче? Мълчиш.

Джейми вдигна глава. Беше блед и по врата му се стичаше пот въпреки ледения вятър, но успя да се усмихне половинчато.

- Бивам.

- Как се чувстваш? - попитах притеснена. Беше се прегърбил на седлото и нямаше и следа от обичайната му изправена, елегантна стойка. Получих другата половина на усмивката.

- Опитвам се да реша кое ме боли най-много, ребрата, ръката или задникът. Докато разсъждавам по този въпрос, поне не мисля за гърба си.

Отпи дълго от манерката, предвидливо предоставена му от сър Маркъс, потръпна и ми я даде. Беше много по-добро от суровия алкохол, който ми бяха дали да пия по пътя към Леох, но също толкова силно. Продължихме, а в стомаха ми се разгоря малък весел огън.

Конете се бореха с един полегат склон и ритаха сняг във въздуха, когато Мърто рязко вдигна глава. Последвах погледа му и видях четирима английски войници на върха на хълма. Нямаше как да избягаме, бяха ни видели и един от тях се провикна, за да ни спре. Трябваше да блъфираме и да се надяваме да ги излъжем. Без да погледне назад, Мърто се спусна да ги посрещне.

Ефрейторът в групичката беше професионален войник на средна възраст, потънал в огромния си зимен кожух. Поклони ми се утиво и се съсредоточи в Джейми.

- Извинете ме, господине, госпожо. Имаме заповеди да спираме всекиго на пътя и да питаме дали знаят за избягалите наскоро от Уентуърт затворници.

Затворници. Значи бях успяла да освободя не само Джейми. Радвах се, по най-различни причини. Най-малкото щяха да изтощят повече човешки ресурс от войниците в затвора. А и трима срещу четирима беше по-приемливо.

Джейми не отвърна, а се отпусна по-напред и оклюма. Очите му лъщяха изпод качулката -беше в съзнание. Явно знаеше тези мъже и щяха да разпознаят гласа му. Мърто се примъкваше напред с коня си, заставайки между мен и войниците.

- Да, господарят ми се разболя, сър, както виждате - каза и подръпна уж плахо кичура върху челото си. - А може ли да ми посочите пътя към Балах? Не съм сигурен, че сме в правилната посока.

Зачудих се какво, за Бога, цели, докато не видях очите му. Погледът му пробягна назад и надолу и обратно към войника толкова бързо, че англичанинът не можеше дори да предположи, че мъжът срещу него не го слуша задълбочено. Да не би Джейми да се свличаше от седлото? Престорих се, че оправям шапчицата си, и небрежно погледнах през рамо в посоката, в която бе погледнал и Мърто. Почти се смразих от шок.

Джейми стоеше прав, привел глава, за да не се вижда лицето му Но от крайчеца на едното стреме се процеждаше кръв и оставяше малки димящи следи в снега.

Мърто беше успял да привлече всички войници със себе си към върха на хълма, където му сочеха, че пътят към Дингал е единственият наоколо. Минавал през Балах, а след това направо към брега, на около пет километра оттук.

Бързо се плъзнах на земята, трескаво дърпайки юздата на коня си. Закрачих с мъка през преспите и изритах достатъчно сняг под корема на коня на Джейми, за да скрия кръвта. Хвърлих бърз поглед нагоре по хълма - войниците и Мърто още разговаряха, макар че един от тях ни погледна, сякаш за да се увери, че не сме се залутали надалеч. Махнах весело и още щом войникът завъртя глава, се приведох и откъснах парче от едната си фустанела. Отметнах наметалото на Джейми и натъпках плата под бедрото му, като пренебрегнах вика му на болка. Наметалото му се върна на мястото си точно навреме, за да се спусна назад към коня си, където англичаните и Мърто ме завариха да се занимавам с единия ремък.

- Явно се е поохлабил - обясних невинно и примигнах към най-близкия англичанин.

- Така ли? И защо не помагаш на дамата? - обърна се той към Джейми.

- Съпругът ми не е добре - рекох. - Мога и сама да се справя, благодаря.

Ефрейторът се позаинтересува.

- Болен значи? Какво ти има? - Приближи коня си и се взря в сведеното лице на Джейми. -Определено не изглеждаш добре, дума да няма. Свали си качулката, друже. Какво ти има на лицето?

Джейми го застреля през наметалото си. Войникът беше на не повече от два метра разстояние и се катурна встрани, преди кървавото петно на гърдите му да стане по-голямо от дланта ми.

Мърто беше извадил два пистолета още преди ефрейторът да се строполи. Конят му се стресна от внезапния шум и движение, затова единият изстрел не улучи. Вторият намери целта си, като мина през предмишницата на един от другите войници. Разкъсаният ръкав се развя и бързо прогизна от кръв. Мъжът обаче успя да се задържи на седлото и посегна към сабята си, докато Мърто бъркаше под наметалото си за още оръжия.

Един от двамата останали войници обърна коня си, залитайки в снега, и се отдалечи в галоп към затвора, вероятно за да потърси помощ

- Клеър! - Стресната, зърнах Джейми, който размахваше ръка след измъкващия се конник.

- Спри го!

Имаше време само да ми подхвърли втори пистолет, след което се обърна и извади меча си, за да посрещне атаката на четвъртия войник.

Конят ми бе обучен за битка - беше прилепил уши към главата си, тъпчеше на едно място и риеше снега, но не побягна при гърмежите. И сега не помръдна, докато го насочвах след препускащия конник. Щастлив да се отдалечи от схватката, той веднага рипна и бързо започнахме да настигаме англичанина.

Снегът ни пречеше почти колкото на него, но моето животно бе по-добро, а имахме и предимството на освободената диря, оставена от мъжа пред нас. Настигахме го равномерно, но не беше достатъчно. Той наближаваше един склон - ако свърнех вдясно, щях да се възползвам от равния терен и да го пресрещна от другата страна. Дръпнах юздата и се приведох силно на една страна, за да не падна, докато конят завиваше, подхлъзвайки се. Успя обаче да си върне равновесието и се спусна напред.

Не настигнах войника, но съкратих разстоянието до не повече от десетина метра. При неограничено време щях да го хвана, но нямах този лукс - стените на затвора се издигаха на километър пред нас. Още малко и часовоите щяха да го видят.

Спрях и слязох. Обучен за битка или не, не знаех какво ще стори конят, ако стрелям от гърба му Дори да стоеше неподвижен, не бях сигурна, че собствените ми умения ще са достатъчни. Приклекнах в снега, подпрях лакът на коляното си, а пистолета - на другата си ръка, както ми беше показал Джейми.

- Подпри го тук, насочи го натам и стреляй - беше ми казал. Така и сторих.

За мое удивление, улучих бягащия кон. Той залитна, падна на едно коляно и се превъртя във вихър от крайници и сняг. Ръката ми беше изтръпнала от отката на пистолета - разтърквах я, без да откъсвам очи от падналия войник.

Беше ранен - опита се да стане, но не успя. Конят му кървеше и несигурно закуцука встрани, влачейки юздите си.

Чак по-късно осъзнах какво ми е минавало през главата тогава, но докато го приближавах, знаех, че не мога да го оставя жив. Бяхме твърде близо до затвора, а и други групички патрулираха в търсене на затворници - щяха да го открият. И тогава не само щеше да ни опише в подробности - дотук с лъжата за пленницата! - но и щеше да им каже накъде пътуваме. Имахме още пет километра до брега, два часа път във виелицата. А там трябваше да намерим и лодка. Не можех да поема риска.

Той се надигна с мъка на лакти. Ококори се от изненада, когато ме видя, но се поуспокои. Бях жена. Не се боеше от мен.

Мъж с повече опит не би си позволил подобно нещо, но това беше момче на не повече от шестнайсет. Призля ми. Бузите му още бяха закръглени, а мустакът - рехав.

Отвори уста, но успя само да изстене. Притисна ръка към ребрата си и видях кръвта по нея - вътрешни контузии. Явно конят беше паднал върху него.

Вероятно щеше да умре от раните си, но не можех да разчитам на това.

Камата в дясната ми ръка беше скрита под наметалото. Поставих лявата си ръка на челото му - точно както бях правила със стотици войници, докато ги успокоявах, преглеждах и подготвях за предстоящото. И те ме бяха гледали точно като това момче - с надежда и доверчивост.

Не можех да му прережа гърлото. Паднах на колене до него и внимателно извърнах главата му. Техниките на Рупърт за бърза смърт включваха съпротивлението на жертвата. Но нямаше съпротивление, когато притиснах главата му надолу и забих камата в основата на черепа.

Оставих го да лежи по лице в снега и се върнах при останалите.

След като натоварихме обемистия си багаж под одеялата на една от пейките под палубата на „Кристабел с Мърто се качихме и огледахме кипящия небосвод.

- Изглежда, вятърът е силен и стабилен - рекох с надежда, вдигнала наплюнчен пръст.

Мърто мрачно огледа черните облаци, тегнещи над пристанището, а снегът от тях се топеше в студените вълни.

- Е... Да се надяваме, че няма да ни люлее много. Ако ли не, може да стигнем до другата страна с труп.

Половин час по-късно, когато вече се носехме по вълнистата шир на Английския канал, разбрах какво е имал предвид.

- Морска болест? - попитах невярващо. - Шотландците нямат морска болест!

Мърто се подразни.

- Еми тогава може да е червенокос африканец. Знам само, че е позеленял като гнила риба и си повръща червата. Ще слезеш ли да ми помогнеш да го спрем, за да не се наниже на собствените си ребра, докато се напъва?

- По дяволите! - рекох, когато малко след това висяхме до перилата и си почивахме от случващото се долу - Ако е знаел, че има морска болест, защо, за Бога, настоя за кораб?

Мърто ме изгледа немигащо.

- Защото чудесно знае, че в това му положение доникъде няма да стигнем по суша и не иска да оставаме в Елдридж, защото се бои, че ще навлече гнева на англичаните върху Макранох.

- Значи ще се самоубие тихо и кротко в морето - рекох с горчивина.

- Да. Смята, че така ще убие само себе си и няма да повлече другиго. Щедро момче. Но нищо общо с тихо и кротко - добави той и тръгна да слиза под палубата, чувайки стоновете отдолу.

- Поздравления - рекох на Джейми час-два по-късно, като приглаждах потни кичури от челото си. - Мисля, че ще влезеш в медицинската история като единственият човек, умрял от морска болест.

- А, чудесно - измърмори той, заровил лице в съсипаните възглавници и одеяла, - не ми се ще да мисля, че ще си отида за нищо. - Внезапно се надигна на една страна. - Божичко, пак се започва.

С Мърто скокнахме по местата си. Да удържаш гигант, докато повръща, не е работа за слабите.

След това измерих пулса му и поставих ръка на лепкавото му чело. Мърто прочете изражението ми и, без да продума, ме последва към палубата.

- Не е добре, нали? - каза тихо.

- Не знам - отвърнах безпомощно и тръснах плувналата си в пот коса на вятъра. - Никога не съм виждала или чувала някой да умре от морска болест, но вече повръща кръв. -Кокалчетата по ръцете му изпъкнаха в огрубялата от слънце и вятър кожа. - Не знам дали се наранява вътрешно със счупените си ребра или просто стомахът му вече не издържа толкова повръщане. И в двата случая знаците не са добри. Пулсът му е слаб и неравен. Сърцето му се бори с мъка.

- Има сърце на лъв. - Каза го тихо и отначало мислех, че не съм чула правилно, а сълзите в очите му може да са от солените пръски във вятъра. Обърна се рязко към мен. - И кожа като на вол. Имаш ли още от онзи лауданум от лейди Анабел?

- Да, целия. Но не иска да го пие. Казва, че не иска да спи.

- Е... Повечето хора не получават това, което искат. Защо той да е различен? Хайде.

Последвах го неспокойно към долната палуба.

- Ще го повърне.

- Остави това на мен. Дай ми бутилката и ми помогни да го изправим в леглото.

Джейми не беше съвсем в съзнание и трудно го подпряхме на една от вътрешните прегради, а освен това се и дърпаше.

- Ще умра - рече той ясно и отчетливо, - колкото по-скоро, толкова по-добре. Махнете се и ме оставете да си ида.

Мърто го сграбчи за косата и наклони главата му назад, като допря лауданума до устните му.

- Преглътни това, мишленце мое, или ще ти счупя врата. И ти забранявам да го повръщаш. Ще ти стисна носа и устата, така че ще трябва да ти излезе от ушите.

С общи усилия на волята успяхме да накараме младия господар на Лалиброх да изпие цялата бутилка. Давейки се и стенейки, Джейми смело изпи колкото можа, преди да се отпусне, цял позеленял и останал без дъх, а клепачите му бяха с цвета на възглавницата. Мърто успя да предотврати всяка прииждаща експлозия, като здраво стискаше носа на Джейми - средство, което спомогна и опиатът да се разтвори постепенно в кръвта му. Накрая го положихме в несвяст на леглото, а бледността му бе в зловещ контраст с ярката коса, вежди и мигли.

Малко след това Мърто дойде при мен до перилата на горната палуба.

- Виж - рекох и му посочих. Смътните слънчеви лъчи, успели да се процедят под облаците, падаха върху скалите на френския бряг. - Капитанът казва, че ще сме там след три-четири часа.

- Тъкмо навреме - рече спътникът ми и отдръпна няколко рехави кичура, които му влизаха в очите. Обърна се към мен и получих най-близкото нещо до усмивка, на което можех да се надявам от него.

И накрая, следвайки отпуснатото тяло на довереника си, проснат на дебела дървена летва, носена от двама здрави монаси, преминахме през предната порта на абатството на света Ана.

38. АБАТСТВОТО

Абатството беше огромно здание от дванайсети век, с дебели стени, за да устоява и на морските бури, и на нашественици от сушата. Сега, в по-мирни времена, портите му по-често стояха отворени, за да могат да преминават хората от близките села, а малките каменни килийки на крилото за гости бяха направени по-уютни, благодарение на гоблени и допълнителни мебели.

Станах от тапицирания стол в собствената си килийка, несигурна как се поздравява абат -трябваше ли да коленича и да целуна пръстена му, или това беше само за папата? Реших да се поклоня уважително.

Скосените котешки очи на Джейми наистина идваха от Фрейзъровата му кръв. Също и тежката челюст, макар тази на мъжа срещу мен да бе скрита от гъста черна брада.

Абат Алегзандър имаше плътните устни на племенника си, но като че ли по-рядко ги беше използвал за усмивки. Сините му очи бяха хладни и замислени, макар да ме посрещна с приятна усмивка. Беше доста по-нисък от Джейми, горе-долу с моя ръст, набит и с походката на воин, въпреки расото. Навярно някога е бил и двете.

- Добре дошла, племеннице - рече той и наклони глава. Малко се сепнах от този поздрав, но се поклоних в отговор.

- Благодаря за гостоприемството - отвърнах искрено. - Виждал ли сте... Джейми?

Бяха го отнесли незабавно, за да го измият, процес, в който реших, че е крайно неуместно да се меся.

Абатът кимна.

- О, да - отвърна и под добре култивирания му английски акцент се чу следа от шотландския. - Видях го. Изпратих брат Амброуз да се грижи за раните му. - Сигурно съм направила гримаса, защото той продължи малко сухо: - Не се тревожете, мадам. Брат Амброуз е много компетентен.

Изгледа ме с открит, преценяващ поглед, който странно ми напомни за лицето на племенника му.

- Мърто ми спомена, че самата вие сте завършен лечител.

- Да - отвърнах направо.

Той се усмихна широко.

- Виждам, че не страдате от излишна скромност.

- Имам други грехове - отвърнах с усмивка.

- Всички имаме. Брат Амброуз с голяма радост ще разговаря с вас, убеден съм.

- А Мърто каза ли ви... какво се случи? - попитах колебливо.

Дебелите устни се свиха.

- Каза ми. Доколкото той знае.

Сякаш очакваше да добавя нещо към историята.

Видно бе, че много му се иска да зададе още въпроси, но бе достатъчно любезен да не ме притиска. Вместо това вдигна ръка в жест на благословия.

- Добре сте дошли - повтори отново. - Ще изпратя някой от братята да ви донесе храна. -Погледна ме и добави: - И вода да се измиете.

Направи кръст във въздуха над мен и си замина. Чудех се дали е било благопожелание или опит за екзорсизъм на мръсотията по мен.

Внезапно осъзнах колко съм уморена, отпуснах се на леглото и се запитах ще имам ли време да ям и да се мия. Още се питах това, когато главата ми тупна на възглавницата.

Сънувах ужасен кошмар. Джейми беше от другата страна на дебела каменна стена и крещеше, а врата нямаше. Не можех да го достигна. Удрях отчаяно по стената, но ръцете ми потъваха в камъка като във вода.

- Ох! - Седнах рязко и стиснах между бедрата си ръката, с която в съня си наистина бях ударила стената. Докато туптящата болка се успокояваше, крясъците не спираха.

Изтичах в коридора и спрях рязко. Вратата към стаята на Джейми беше отворена и от нея се лееше светлина.

Монах, когото не бях виждала, седеше при Джейми и го държеше здраво. От превръзките на гърба му се процеждаше прясна кръв, а раменете му трепереха като при треска.

- Кошмар - обясни монахът, когато ме видя на прага. Остави Джейми в ръцете ми и отиде до масичката за парцал и вода.

Джейми още трепереше, а лицето му лъщеше. Затворил очи, дишаше тежко и хрипливо. Монахът седна до мен и започна да бърше лицето му внимателно, като приглаждаше мократа му коса зад ушите.

- Сигурно сте съпругата му - рече ми. - Мисля, че след малко ще се оправи.

Треперенето наистина се успокои след минута-две и Джейми отвори очи с въздишка.

- Добре съм - каза ми. - Клеър, вече съм добре. Но, за Бога, отърви се от тази смрад!

Едва тогава ми направи впечатление ароматът в стаята - лека миризма като на цветя, толкова позната, че не я бях усетила. Лавандула. Миризма на сапуни и парфюми. Последно я бях усетила в тъмницата на затвора, лъхаше от дрехите на Джонатан Рандал.

Миризмата се носеше от малка метална купа, пълна с ароматизирани масла. Тя висеше от железен прът, а под нея гореше свещ

Имаше за цел да успокоява ума, но ефектът очевидно не беше такъв. Джейми вече дишаше по-лесно, седеше сам и държеше чашата вода, която монахът му беше предложил. Лицето му обаче още беше пребледняло, а ъгълчето на устата му трепкаше.

Кимнах на францисканеца да стори каквото казва Джейми и той бързо закри горещата купа със сгънато парче плат, а после я отнесе надолу по коридора.

Джейми дълбоко си пое дъх от облекчение, като изкриви лице от болката в ранените си ребра.

- Отворил си раните по гърба - рекох и го обърнах на една страна, за да погледна превръзките. - Не са особено зле.

- Знам. Сигурно съм се обърнал по гръб насън.

Дебелото одеяло, което го крепеше на една страна, се беше свлякло на пода. Върнах го на мястото му.

- Мисля, че от миризмата съм сънувал. Сънувах, че ме бичуват. - Потрепери, отпи малко вода и ми подаде чашата. - Трябва ми нещо по-силно, ако имаш.

Сякаш по сигнал, услужливият монах се върна с кана вино в едната ръка и малка манерка сироп от мак в другата.

- Алкохол или опиум? - попита той с усмивка. - Избери си вида забвение.

- Виното, благодаря. Стигат ми толкова сънища за една нощ - каза Джейми с крива усмивка. Пи бавно, а францисканецът ми помогна да сменя мръсните превръзки и отново да намажа гърба му с мехлем от невен. Чак когато настаних Джейми обратно, за да спи, с добре подпрян гръб и вдигнато одеяло, монахът стана да си върви.

Подминавайки леглото, той се приведе над Джейми и направи кръстен знак над главата му.

- Спи добре - рече той.

- Благодаря ти, отче - отговори сънено Джейми, явно се унасяше. Очевидно нямаше да има нужда от мен повече тази вечер, затова го докоснах по рамото за довиждане и последвах монаха в коридора.

- Благодаря ви - казах. - Много съм благодарна за помощта ви.

Монахът махна с фината си ръка.

- Аз бях благодарен за възможността да ви помагам - отвърна и забелязах, че говори чудесен английски с лек френски акцент. - Минавах през крилото за гости на път за параклиса на свети Жил, когато чух виковете.

Свих се неволно при спомена за прегракналите крясъци на Джейми и се надявах да не ги чуя отново. Погледнах през прозореца в края на коридора, но не видях и следа от зората.

- Параклиса? - попитах. - Мислех си, че утринната молитва е в главната сграда. А и е малко рано.

Францисканецът се усмихна. Беше доста млад, може би малко над трийсет, с лъскава кафява коса със сиви кичури в нея. Беше къса и старателно обръсната на темето. Имаше и добре поддържана кафява брада, която стигаше до якичката на расото му.

- Да, за сутрешна молитва е рано - съгласи се. - Бях на път към параклиса, защото е мой ред да засвидетелствам вечното си обожание към Светото причастие.

Той погледна към стаята на Джейми, където часовникът показваше два и половина.

- Много закъснявам - продължи. - Брат Бартолом ще иска да си ляга.

Вдигна ръка, благослови ме набързо, обърна се и мина през вратата в края на коридора, преди още да се сетя да го питам за името му.

Пристъпих в стаята на Джейми, за да проверя дали е добре. Спеше, дишаше плитко, а веждите му бяха леко сключени. Пробно прокарах ръка през косата му. Лицето му се поотпусна. Въздъхнах и втъкнах одеялата по-внимателно.

На сутринта се чувствах много по-добре, но Джейми гледаше с празен поглед и още му беше лошо след прекъснатия сън. Отказа твърдо предложението ми за малко яхния за закуска и ми се сопна, когато се опитах да проверя превръзките на ръката му.

- За Бога, Клеър, няма ли да ме оставиш на мира! Писна ми да ме ръчкат.

Отдръпна ръка начумерен. Обърнах се бързо, без да продумам, и се заех да оправям мехлемите и билките на масичката. Подредих ги по действие: мехлемът от невен се използваше често, за успокояване на болката, кората на върба, на череша и лайката - за чай, а кантарионът, чесънът и равнецът дезинфекцираха.

- Клеър.

Обърнах се към него. Седеше на леглото и ме гледаше засрамен.

- Съжалявам, сасенак. Коремът ме присвива, а и сутрин съм много зъл. Но не бива да ти ръмжа така. Прощаваш ли ми?

Бързо прекосих стаята и го прегърнах леко.

- Знаеш, че няма защо. Но... какво имаш предвид с това, че те присвива коремът?

Не за пръв път ми хрумна, че интимността и любовта не са едно и също.

Той направи гримаса, приведе се леко напред и скръсти ръце на корема си.

- Значи, че бих искал да ме оставиш сам за малко?

Изпълних молбата му и отидох да си търся закуска.

Скоро след това се върнах от трапезарията и забелязах слабоват монах в черното расо на францисканец да прекосява коридора към манастира. Побързах да го настигна.

- Отче! - подвикнах и той се обърна с усмивка.

- Добро утро. Мадам Фрейзър, нали? А как е съпругът ви тази сутрин.

- По-добре - казах, надявайки се да е така. - Исках отново да ви благодаря за снощи. Тръгнахте си, преди да успея да ви попитам как се казвате.

Той ми се поклони с ръка на сърцето.

- Франсоа Анселм Мерикьор д’Арманяк, мадам - рече той. - Така са ме кръстили. Сега ме знаят само като отец Анселм.

- Анселм с безгрижното сърце^1? - попитах с усмивка. Той сви рамене, по галски маниер, който не се беше променил с вековете.

- Опитвам се. - И се усмихна иронично.

- Не искам да ви бавя. - Погледнах към манастира. - Исках само да ви благодаря за помощта.

- Никак не ме бавите, мадам. Сам се бавя за работа, дори направо си позволявам срамна леност.

- Какво работите тук? - попитах заинтригувана. Този мъж очевидно беше посетител, а черното францисканско расо изпъкваше като мастилено петно насред кафявите на бенедиктинците. От брат Полидор, който сервираше храната, научих, че в абатството има неколцина такива посетители. Повечето били учени, дошли да се посъветват с творбите от прочутата библиотека на манастира. Анселм явно бе един от тях. Сподели ми, че от няколко месеца е зает с превода на Херодот.

- Видяхте ли библиотеката? - попита той. - Елате. Извънредно впечатляваща е и съм сигурен, че чичо ви, абатът, няма да възрази.

Бях любопитна да видя библиотеката, а и не желаех още да се връщам към изолацията на крилото за гости, затова го последвах без колебание.

Библиотеката беше прекрасна, с висок сводест таван и готически стълбове, които се срещаха и образуваха кръстове в горната си част. Прозорци от пода до тавана изпълваха пространствата между стълбовете и пропускаха предостатъчно светлина. Повечето бяха от прозрачно стъкло, но някои имаха и измамно прости стъклописи, изобразяващи притчи.

Минах на пръсти между прегърбените над томовете монаси и се полюбувах на тази за Бягството в Египет.

На някои от рафтовете книгите бяха подредени прави една до друга. На други рафтове книгите лежаха, за да не се повредят ценните им подвързии. Имаше дори стъклен шкаф с няколко навити пергамента. Като цяло, усещането в библиотеката беше на приглушено ликуване, сякаш всички книги пееха беззвучно. Излязох от помещението умиротворена и бавно закрачих из главния двор, редом с отец Анселм.

Опитах се отново да му благодаря за помощта, но той сви небрежно рамене.

- Не се тревожете, дете мое. Надявам се, че съпругът ви днес е по-добре.

- И аз - отвърнах. Не исках да мисля много-много за това и попитах: - Какво точно е вечно обожание? Снощи казахте, че трябва да го засвидетелствате.

- Не сте ли католичка? - попита той изненадан. - О, забравих, англичанка сте. Значи, разбира се, сте протестантка.

- Не съм сигурна каква съм, по отношение на вярата - рекох. - Но май поне формално съм католичка.

- Формално? - Фините вежди се стрелнаха нагоре от изумление. Поколебах се, предпазлива след опита си с отец Байн, но този мъж не ми приличаше на човек, който ще ми размахва разпятия в лицето.

- Е - понечих да обясня, докато се навеждах да изтръгна малък плевел измежду паветата, -кръстиха ме като католичка. Но родителите ми умряха, когато бях на пет, и отидох да живея с чичо си. Чичо Ламбърт беше... - Направих пауза, спомняйки си ненаситния апетит на чичо Ламбърт към познанието и весело спазвания обективен цинизъм към всякакви религии. За него бяха просто още една отличителна черта на различните култури. - Е, беше всичко и нищо - завърших. - Знаеше много за всички религии, не вярваше в никоя. Така че не стори нищо повече за религиозното ми обучение. А моят... пръв съпруг беше католик, но не особено практикуващ, боя се. Така че май съм езичник.

Изгледах го внимателно, но той никак не се шокира от откровенията ми, а се засмя от сърце.

- Всичко и нищо - рече, наслаждавайки се на фразата. - Много ми харесва. Колкото до вас, боя се, че не сте избягала. Когато си член на Светата Църква Майка, завинаги си нейно дете. Колкото и малко да знаете за вярата си, сте също толкова католичка, колкото нашия Свети отец папата. - Той вдигна глава към небето. Беше облачно, но листата на елшите край църквата не се движеха. - Вятърът се е успокоил. Ще се поразходя, за да прочистя малко ума си на свеж въздух. Искате ли да се присъедините към мен? Нужно ви е раздвижване, а мога да направя разходката ни полезна и за духа ви, като ви разясня ритуала на вечното обожание.

- Три заека с един куршум, а? - отвърнах сухо. Но възможността да се разходя на въздух ме изкуши и отидох да си взема наметалото.

Анселм хвърли бърз поглед на монаха, приведен в молитва в параклиса, и ме поведе встрани от мрака на входа му, към манастира и след това в края на градината.

След като вече не можеше да смути спокойствието на монасите в параклиса, каза:

- Идеята е много простичка. Навярно помните историята за Гетсиманската градина, където Нашият Бог чакал няколко часа, преди да го съдят и разпнат, а приятелите му, които трябвало да му правят компания, заспали?

- Аха. И ги смъмрил, че не са могли да останат будни, затова вие го правите вместо тях.

Идеята ми харесваше и мракът на параклиса изведнъж ми се стори пълен с божествено присъствие и уют.

- Да, мадам - съгласи се той. - Много е просто. Редуваме се, така че Светото причастие на олтара винаги да има компания.

- Не е ли трудно да стоите буден? - полюбопитствах. - Винаги ли го правите нощем?

Той кимна и ветрецът развя фината му коса. Тонзурата му имаше нужда от бръснене - бяха поникнали четинести косъмчета.

- Всеки си избира времето. За мен е в два сутринта.

Погледна ме поразколебан, сякаш се чудеше как ще приема думите, които предстоеше да изрече. Продължи:

- За мен в този миг... Сякаш времето е спряло. Всички течности в тялото, цялата кръв и жлъчка, всички изпарения, които съставляват човека - сякаш всички работят в съвършена хармония. - Усмихна се. Зъбите му бяха леко разкривени, единственият недостатък в иначе безупречния му вид. - Или сякаш са спрели. Чудя се дали този миг не е като мига на раждането или смъртта. Знам, че за всекиго е по различно време, за всеки мъж... и жена -добави и ми кимна вежливо. - Но точно тогава, за една частичка от времето, сякаш всичко е възможно. Можеш да се взреш във всичките си ограничения и да видиш, че не представляват нищо. В този миг, когато времето спира, сякаш знаеш, че можеш да поемеш всяко предизвикателство, да го завършиш и да се върнеш при себе си, а светът да е непроменен, всичко да е точно както си го оставил преди миг. Сякаш... сякаш, когато знаеш, че всичко е възможно, нищо не е наложително.

- Но... правите ли всъщност нещо? - попитах. - Искам да кажа, молите ли се?

- Аз ли? Ами - рече той бавно, - седя и Го гледам.

Устните му се разтеглиха в широка усмивка.

- И той мен.

Джейми се опитваше да седне, когато влязох в стаята, а след това успя да се разходи из помещението с моя помощ. Но усилието го изпоти и изтощи. Легна пак без възражения, когато отметнах одеялото.

Предложих му малко яхния и мляко, но той уморено поклати глава.

- Нямам апетит, сасенак. Ако ям нещо, отново ще повърна.

Не настоях и отнесох яхнията.

На вечеря настоявах повече и успях да го убедя да хапне супа. Изяде доста, но не можа да я задържи в стомаха си.

- Съжалявам, сасенак. Отвратителен съм.

- Няма значение, Джейми, не си отвратителен. - Оставих легенчето до вратата и седнах до него, като пригладих разчорлената му коса. - Стомахът ти още е раздразнен от морската болест. Може би ти дадох твърде много храна. Остави организма си да почива и да заздравява.

- Ще се оправя - каза той вяло. - А ти какво прави днес, сасенак?

Явно се чувстваше много изтощен, но и превъзбуден, ала аз го успокоих, като му разказах за дневните си приключения: библиотеката, параклиса, пресата за вино и накрая градината с билките, където най-после срещнах прочутия брат Амброуз.

- Невероятен е - казах ентусиазирана. - О, забравих, че се познавате.

Брат Амброуз беше висок - дори повече от Джейми, - и много слаб, с голямото отпуснато лице на басет и слаби, позеленели пръсти.

- Сякаш може да накара всичко да расте - казах. - Има всички обичайни подправки и билки и толкова малък парник, че не мога да стоя права в него. Вътре растат неща, които не би трябвало да растат през този сезон, или в тази част на света, или изобщо. Да не говорим за внесените подправки и опиати.

Споменаването на опиати ми напомни за предната вечер и завъртях поглед към прозореца. Зимният мрак падаше бързо и вече бе съвсем тъмно. Фенерите на монасите, които се грижеха за нещата отвън, се поклащаха напред назад, докато притежателите им правеха обходите си.

- Стъмва се. Искаш ли да опиташ да поспиш? Брат Амброуз има някои неща, които може да ти помогнат.

Сенките под очите му бяха огромни, но той поклати глава.

- Не, сасенак. Не искам нищо. Ако заспя, добре... не, мисля, че ще почета.

Анселм му беше оставил набор философски и исторически книги от библиотеката и Джейми се изтегна с едно копие на Тацит.

- Трябва да спиш, Джейми - рекох грижовно. Той отвори книгата, подпря я на възглавницата, но продължи да се взира в стената над нея.

- Не ти казах какво сънувах - каза изведнъж.

- Каза, че си сънувал как те бичуват.

Не ми харесваше лицето му - вече започваше да побледнява под синините и беше покрито с тънък слой пот.

- Точно така. Виждах как въжето се впива в китките ми. Бяха почернели, а въжето опираше в костите ми, когато се движеше. Бях притиснал лице в стълба. Усещах как оловните краища на камшика разкъсват плътта на раменете ми. Ударите не спираха много след като трябваше да са спрели. Краищата откъсваха парчета кожа. Кръвта... кръвта се стичаше в поличката ми. Беше ми много студено. Вдигнах поглед и видях, че месото е започнало да пада от дланите ми, че костите на пръстите ми оставят следи в дървото на стълба. Костите на ръцете ми също се оголиха и ги държаха само въжетата. Мисля, че тогава започнах да крещя. Когато ме удряше, чувах странно потракване и осъзнах какво е. Беше свалил цялата ми плът и камшикът тракаше по голите ми ребра. Знаех, че съм мъртъв, но нямаше значение. Щеше да продължи, докато не започна да се разпадам, да се свличам от стълба, никога нямаше да спре и...

Понечих да отида при него и да го накарам да замълчи, но той го направи сам, стиснал книгата със здравата си ръка. Беше захапал разранената си долна устна.

- Джейми, ще остана с теб тази вечер - казах. - Може да легна на някой сламеник на пода.

- Не. - Колкото и да беше слаб, си оставаше инатлив. - Най-добре ще ми е сам. Сега не ми се спи. Отиди и намери какво да хапнеш, сасенак. Ще... ще почета.

Той наведе глава над страницата. Наблюдавах го безпомощно около минута и накрая сторих както ми беше поръчал - тръгнах си.

Все повече се тревожех за състоянието му. Продължаваше да му се гади - почти не се хранеше и още по-рядко задържаше храната. Ставаше все по-блед и вял, не показваше интерес към нищо. Много спеше през деня, защото през нощта не можеше. Но колкото и да се боеше от сънищата си, не ми позволяваше да спя при него, за да не ми пречи.

Не исках непрестанно да се суетя край него, затова прекарвах доста време в хербариума и в помещението за сушене на билки на брат Амброуз или се разхождах безцелно с отец Анселм. Той се възползва да ми налее малко познание за основите на католицизма, въпреки че многократно го убеждавах, че съм уверен агностик.

- Ma chdre - каза накрая, - помниш ли как се определя греха?

На паметта ми й нямаше нищо, каквито и да бяха недостатъците на моралното ми същество.

- Да. Делото да е греховно и човек да го е извършил драговолно - повторих като папагал каквото ми беше казал предния ден.

- Да го извърши драговолно - потвърди той. - И това, ma chdre, е условието за спечелването на Божията благодат.

Подпирахме се на оградата на кочината и наблюдавахме как няколко големи кафяви нереза са се сгушили срещу студа. Монахът обърна глава и подпря лице на предмишниците си, скръстени върху оградата.

- Не виждам как бих могла да я получа - възразих. - Благодатта на Бог е нещо, което или имаш, или не. Искам да кажа... - поколебах се, защото не исках да прозвучи грубо, - за вас онова на олтара в параклиса е Бог. За мен е парче хляб, независимо колко е красива купата, в която е поставено.

Той въздъхна отегчено и се поизправи, протягайки гръб.

- По време на нощния си ритуал забелязах, че съпругът ви не спи добре. Съответно, вие -също. И понеже така и така сте будна, ви каня довечера да дойдете с мен. Присъединете се към мен в параклиса за час.

Присвих очи.

- Защо?

Той сви рамене.

- Защо не?

Лесно ми беше да стана в уречения час просто защото още не бях заспала. Нито пък Джейми. Надникнех ли в коридора, виждах светлинката на свещ от отворената му врата и чувах шумоленето на страници и спорадично изсумтяване, докато се наместваше по-удобно.

Знаех, че няма да заспя, и не си правих труда да се разсъбличам, затова бях готова, когато на вратата ми се почука.

Манастирът беше тих, както затихват големите здания нощем - забързаният пулс на ежедневната дейност се успокояваше, но продължаваше, по-бавно, по-леко, ала неспирно. Винаги някой е буден и се движи безшумно в коридорите, бди. Сега беше мой ред.

Параклисът бе тъмен, с изключение на червения фенер, указващ, че помещението е светиня, както и на няколко бели свещи, чиито пламъчета горяха неподвижно пред светилищата.

Последвах Анселм по централната пътека, току превивайки коляно, когато и той го правеше. Дребничкият брат Бартолом стоеше на колене отпред, навел глава. Не се обърна, а остана неподвижен, без да прекъсва ритуала си.

Самото причастие беше почти изцяло скрито от великолепието на съсъда си. Огромната дарохранителница, купа във формата на слънце, почти половин метър в диаметър, стоеше на олтара, а в центъра й - парченцето хляб.

Чувствайки се малко неловко, седнах там, където ми посочи Анселм, близо до предната част на параклиса. Седалките, резбовани с ангели, цветя и демони, можеха да се вдигат, за да минават хората по-лесно. Дочух лекото проскърцване на свалена седалка зад себе си, и Анселм си намери място.

- Но какво да правя? - бях го попитала, докато крачехме бавно навътре в параклиса.

- Нищо, ma chdre - беше ми отвърнал той. - Просто стой.

Затова седях и слушах дишането си, както и малките звуци в тишината - нещата, които не бих чула сред оживлението на деня. Хрущенето на камъни, проскърцването на дърво. Съскането на пламъчетата. Щапуркането на някое малко същество, прокраднало се в тази величествена обител.

Мястото беше уютно, не можех да не го призная. Въпреки умората си и тревогите за Джейми, лека-полека се отпуснах, а напрежението в ума ми се стопи, сякаш се развиваше пружина. Странно, но никак не ми се спеше, въпреки късния час и безпокойството от последните дни и седмици.

В края на краищата какво бяха дните и седмиците пред лицето на вечността? А това беше именно нещо такова, за Анселм и Бартолом, за Амброуз, за всички монаси, включително за внушителния абат Алегзандър.

По някакъв начин беше успокояващо - ако цялото време на света бе на разположение, тогава случващото се в отделния миг ставаше по-маловажно. Разбирах как човек може да се поотдръпне от всичко и да потърси утеха и успокоение, ако се зарее в размишления за Вечното Битие, както и да си го представяше.

Червената светлина на фенера не трепваше, отразена в златото на дарохранителницата. Пламъчетата на белите свещи току потрепваха, когато достигаха до някоя несъвършено сплетена част на фитила или ги докоснеше остатък от влага. Ала червеният фенер светеше неотклонно.

И ако съществуваше такова нещо като вечност или дори идеята за вечност, Анселм беше прав - всичко бе възможно. А любовта? Бях обичала Франк и още го обичах. Обичах и Джейми, повече от собствения си живот. Но в пределите на плътта си и времето, не можех да имам и двамата. Може би отвъд? Ако имаше място, където времето не съществуваше или където спираше? Анселм вярваше в това. Където всичко е възможно. И нищо не е наложително.

А в това място имаше ли любов изобщо? Отвъд плътта и времето, беше ли възможна любовта? Беше ли наложителна?

Гласът на мислите ми звучеше като този на чичо Ламб. Той беше семейството ми, беше всичко, което познавах като любов. Мъж, който никога не бе изразявал любовта си към мен с думи, който никога не бе имал нужда, защото знаех, че ме обича, така както знаех, че съм жива. Където има любов, думите не са нужни. Това е всичко. Неумираща и самодостатъчна.

Загубих представа за времето и се стреснах, когато Анселм ненадейно се появи пред мен, влизайки през вратичката до олтара. Не седеше ли зад мен? Погледнах зад себе си - един от младите монаси, чието име не знаех, се кланяше до задния вход. Анселм се поклони пред олтара и ми направи знак да го последвам към вратата.

- Излязъл си? - изненадано попитах, когато излязохме от параклиса. - Мислех, че не бива да оставяш причастието?

Той се усмихна спокойно.

- Не го оставих, ma chdre^2. Вие бяхте тук.

Потиснах желанието да споря. В края на краищата нямаше такова нещо като Официално квалифициран обожател. Достатъчно бе да си човек, а още се водех такава, ако и на моменти да не го усещах.

Свещта на Джейми още гореше, когато подминах вратата му, и дочух шумоленето на страници. Щях да спра, но Анселм продължи, така че се принудих да сторя същото. Изпрати ме до прага на моята стая, а аз му пожелах приятна нощ и му благодарих за преживяването.

- Беше... успокояващо - рекох, мъчейки се да намеря точната дума.

Той кимна.

- Oui madame^3. Така е. - Когато се обърна да си върви, рече през рамо: - Казах ви, че не съм оставил причастието, защото вие бяхте там. А вие, ma chdre? Сама ли бяхте?

Погледах го няколко мига, преди да отвърна:

- Не. Не бях.

1 Това е значението на едно от имената на монаха - Мерикьор. - Бел. прев.

2 От френски - скъпа моя. Бел. ред.

3 От френски - да, госпожо. Бел ред.

39. ДА ОТКУПИШ НЕЧИЯ ДУША

На сутринта, както обикновено, отидох да проверя как е Джейми. Надявах се, че е успял да закуси. Малко преди стаята му Мърто пристъпи от една ниша в стената и ми препречи пътя.

- Какво има? - попитах рязко. - Нещо не е наред ли?

Сърцето ми заби силно и дланите ми се изпотиха.

Паниката ми явно беше очевидна, защото Мърто поклати глава успокоително.

- Не, нищо му няма. - Сви рамене. - Доколкото изобщо е наред напоследък.

Постави леко ръка на лакътя ми и закрачи с мен по коридора. Шокирана, осъзнах, че за пръв път ме докосва умишлено - ръката му беше силна и лека като крило на пеликан.

- Какво му има? - попитах. Набръчканото лице на дребния мъж остана безизразно както винаги, но очите му се поприсвиха.

- Точно сега не иска да те вижда - каза ми.

Спрях и отскубнах ръката си от хватката му.

- Защо?

Мърто се поколеба, като подбираше внимателно думите си.

- Ами, просто... реши, че ще е най-добре да го оставиш тук и да се върнеш в Шотландия. Той...

Не чух останалото, защото грубо го изблъсках и тръгнах към стаята на Джейми.

Тежката врата се затвори глухо зад мен. Джейми дремеше по корем. Беше се открил, облечен само с късата туника на послушник - въглените в мангала в единия ъгъл топлеха стаята, но я задимяваха.

Когато го докоснах, той се разтърси силно. Очите му, още помътнели от сън, бяха хлътнали дълбоко, а лицето му бе обладано от неразсеяли се сънища.

- Няма да те докосвам - рекох, - но трябва да говориш с мен.

Почаках няколко минути, а той лежеше неподвижен, прегърбен отбранително. Накрая въздъхна, надигна се с бавни, болезнени движения и свали крака на пода.

- Да - рече накрая, без да ме поглежда, - да, мисля, че трябва. Щях да го направя преди... но бях достатъчно голям страхливец да се надявам, че няма да има нужда.

Гласът му бе изпълнен с горчивина, а главата му бе отпусната на гърдите. Беше обхванал коленете си с длани.

- Никога не съм се смятал за страхливец, но явно съм. Трябваше да накарам Рандал да ме убие, но не го направих. Нямах причина да живея, но не бях достатъчно смел, за да умра. -Така сниши глас, че почти не го чувах. - И знаех, че трябва да те видя за последно... да ти кажа... но... Клеър, любов моя... о, любов моя.

Той взе възглавницата и я притисна към себе си, сякаш да се защити, да намери утехата, която не можеше да поиска от мен. Опря чело на възглавницата, събирайки сили.

- Когато ме остави в Уентуърт, Клеър - каза той тихо, без да вдига глава, - слушах как стъпките ти се отдалечават и си казах, сега ще мисля за нея. Ще я запомня - кожата й, уханието на косата й, докосването на устата й до моята. Ще си мисля за нея, докато вратата се отвори отново. И ще си мисля за нея утре, когато стоя на бесилото, за да ми даде кураж за последно. А междувременно... - И големите му ръце се свиха в юмруци и отново се отпуснаха - няма да мисля изобщо.

В малката килийка той затворил очи и зачакал. Болката не била толкова силна, стига да не мърдал много, но знаел, че ще се усили скоро. Макар и да се боял от болката, бил я изпитвал често. Познавал нея и реакцията си достатъчно добре, за да се примири и да я изтърпи, с надеждата, че няма твърде бързо да прекърши силите му Представата за сексуалното насилие вече предизвиквала не повече от леко отвращение. Отчаянието само по себе си му действало като упойка.

В стаичката нямало прозорец, за да прецени колко време е минало. Довели го там през късния следобед, но не можел вече да вярва на усещането си за време. Колко часа преди зазоряване? Шест, осем, десет? Докато всичко приключи. С мрачен хумор си помислил, че Рандал поне му е направил услугата да направи мисълта за смъртта приемлива.

Когато вратата се отворила, Джейми вдигнал глава, очаквайки... какво? Просто мъж, слабоват, хубав, малко разчорлен, с разкъсана ленена риза. Подпирал се на касата и го наблюдавал.

След миг Рандал прекосил стаята безмълвно и застанал пред него. Положил длан на врата му, след това се привел и дръпнал рязко пирона, приковал дясната му ръка. Джейми почти припаднал. Рандал поставил чаша бренди пред него и с уверено движение повдигнал главата му и му помогнал да я изпие.

- После вдигна лицето ми между ръцете си и облиза капките бренди от устните ми. Исках да се отдръпна, но му бях обещал, затова просто стоях.

Рандал подържал така Джейми още известно време и се взирал в очите му преценяващо, после седнал на масата до него.

- Стоя там дълго, нищо не казваше, само махаше напред-назад с единия си крак. Нямах представа какво иска и не ми се гадаеше. Беше ми прилошало от болката в ръката. Така че след време просто отпуснах глава на лактите си и извърнах лице. - Въздъхна тежко отново. -След малко усетих, че ме гали по косата, много нежно. Не помръднах. Чуваше се само как онзи едрият хрипти на пода и огънят в мангала припуква и май че... май че заспах за няколко мига.

Когато се събудил, Рандал стоял пред него.

- По-добре ли се чувстваш? - попитал го хладно, но вежливо.

Джейми само кимнал и се изправил. Рандал го съблякъл, като внимавал с ранената ръка, и го повел към леглото.

- Бях му обещал да не се противя, но и нямах намерение да го улеснявам, затова просто стоях като пън. Мислех си, че ще му позволя да прави каквото иска, но няма да участвам - ще съм далеч, поне духом.

Рандал обаче се усмихнал и сграбчил дясната ръка на Джейми, достатъчно силно, за да го просне на леглото замаян и почти в несвяст от внезапната болка. След това Рандал клекнал на пода пред него и му показал, за няколко смазващи минути, че отстранението, което

Джейми си въобразявал, е лъжа.

- Когато се надигна, взе ножа и го прокара по гърдите ми, от едната до другата страна. Не беше дълбоко, но прокърви малко. Погледа лицето ми и потопи пръст в кръвта. - Гласът на Джейми дрезгавееше, заекваше и спираше неочаквано. - После облиза кръвта от пръста си, малко по малко, с върха на езика, к-като к-к-котка, която се чисти. Усмихна се - много миловидно - и приведе глава към гърдите ми. Не бях вързан, но не можех да помръдна и да искам. Просто... лежах, докато той... с езика... не болеше всъщност, но беше много странно. След известно време се изправи и се почисти внимателно с една хавлия.

Наблюдавах ръката на Джейми. Беше извърнал лице и само по нея можех да преценя какво изпитва, докато говори. Тя стисна конвулсивно ръба на леглото, когато продължи:

- Каза... каза ми, че съм... много вкусен. Почти беше спряло да кърви, но той разтърка раната с кърпата, за да я отвори отново. - Кокалчетата на стиснатата му ръка бяха побелели. - После разкопча панталоните си и размаза кръвта по себе си. Каза ми, че е мой ред да коленича.

После Рандал държал главата му, докато Джейми повръщал, внимателно избърсал лицето му с мокър парцал и му дал бренди, за да промие устата си. И така, поред жесток и нежен, малко по малко, въртейки болката като камшик, Рандал унищожил всички прегради на тялото и ума му.

Исках да спра Джейми, да му кажа, че няма нужда да продължава, че не бива да продължава, но прехапах устни силно, за да не продумам, и стисках здраво ръце една в друга, за да не се изкуша да го докосна.

Разказа ми и останалото - бавните, равномерни удари с камшика и целувките между тях. Шокиращата болка от изгарянията, за да не изпадне в тъй желаното забвение и да е в съзнание за още и още позор. Разказа ми всичко, като от време на време спираше, от време на време плачеше, разказа ми много повече, отколкото можех да понеса, но го изслушах, безмълвна като изповедник. Той бързо вдигна поглед към мен и незабавно го отмести.

- Можех да понеса болката, ако ще и непоносима да е. Очаквах да ме... употребява и си мислех, че мога да понеса и това. Но не можах... аз... той...

Яростно впих нокти в дланите си, за се принудя да мълча. Известно време той трепереше, без да говори, но после гласът му се възвърна, приглушен от буцата в гърлото му, но непоклатим.

- Не просто ме нарани, не просто ме употреби. Той прави любов с мен, Клеър. Нарани ме много, докато го правеше, но за него беше правене на любов. И ме накара да реагирам -проклет да бъде, проклет! Накара ме да се възбудя!

Той сви рязко юмрук и удари рамката на леглото в безсилна ярост, от която цялото легло и аз потреперихме.

- Първия... първия път беше много внимателен. Използва масло, дълго време ме мажеше... докосваше ме нежно по всички части. Не можех да се възпра да не му реагирам, както не можех да се спра да кървя, когато ме порежеше.

Гласът на Джейми издаваше умората и презрението му към самия него. Направи пауза, тръсна глава и за пръв път, откакто бях влязла, ме погледна право в очите.

- Клеър, не исках да мисля за теб. Не можех да понеса да съм там, гол и... така... и да си спомням за теб. Светотатство. Исках да те изтрия от ума си и просто... да съществувам, докогато е нужно. Но той не ми позволи.

По бузите му лъщеше влага, но вече не плачеше.

- Говореше. През цялото време ми говореше. Отчасти ме заплашваше, отчасти ми гукаше, но често ми говореше за теб.

- За мен? - Непродумвала тъй дълго, бях прегракнала, а гърлото ми се бе свило. Той кимна и отново сведе поглед към възглавницата си.

- Да. Ужасно, ужасно ревнуваше от теб, сигурно знаеш.

- Не. Не знаех.

Той кимна.

- О, да. Питаше ме, докато ме пипаше, ме питаше: „А тя прави ли ти така? Може ли жена ти да те в-в-вдигне така?“ - Гласът му отново се разтрепери. - Не му отвръщах, не можех. А после ме питаше какво ще си помислиш, ако ме видиш... ако ме видиш...

Прехапа силно устна. След малко продължи:

- После ме нараняваше малко, спираше и ме... любеше, докато започна да се възбуждам... после ме нараняваше много и ме обладаваше насред болката. И през цялото време говореше за теб и те държеше пред очите ми. Борих се, духом се борех... опитах се да пазя ума си от него, да държа далеч духа си от тялото, но болката ме надвиваше отново и отново, събаряше всяка бариера. Опитах се, Клеър... Боже, опитах толкова много...

Той потули глава в ръцете си и притисна яростно слепоочията си с пръсти. Започна ненадейно:

- Знам вече защо младият Алекс Макгрегър се е обесил. И аз бих, ако не знаех, че е смъртен грях. Онзи може да ме е проклел приживе, но няма да ми отнеме Рая. - Отново млъкна, докато се мъчеше да се овладее. Механично отбелязах, че възглавницата в скута му е влажна от сълзи, и поисках да стана и да я сменя. Той бавно поклати глава, вперил поглед в стъпалата си. - Сега... всичко е свързано. Не мога да се сетя за теб, Клеър, как те целувам или дори как ти докосвам ръката, без да чувствам страха и болката, и омерзението. Лежа и си мисля как ще умра, без да те почувствам, но когато ме докоснеш, усещам как ще повърна от отвращение и смут. Не мога дори да те погледна, без...

Беше опрял чело на възлестите си юмруци, забил кокалчета в очните си ябълки. Сухожилията на врата му изпъкваха, а гласът му се чуваше трудно.

- Клеър. Искам да ме напуснеш Върни се в Шотландия, в Краиг на Дун. Върни се, откъдето дойде, при... съпруга си. Мърто ще те отведе в безопасност, казал съм му.

Той помълча, но не помръдна.

Вдигна поглед, изпълнен със сърцераздирателна храброст, и каза просто:

- Ще те обичам, докато съм жив, но вече не мога да съм ти съпруг. А няма да съм нищо по-малко от това. - Започваше да губи контрол над лицето си. - Клеър, толкова те искам, че костите ми се тресат, но Бог да ми е на помощ, страх ме е да те докосна!

Понечих да го доближа, но той рязко изпъна ръка. Беше се присвил почти одве, разкривил лице от вътрешна борба, а гласът му едва излизаше от гърлото му.

- Клеър... моля те. Върви. Ще ми стане ужасно лошо всеки миг. Не искам да гледаш Моля.

Чух умолението в гласа му и разбрах, че трябва да му спестя поне този позор. Надигнах се и излязох, като за пръв път в кариерата си оставих болния сам.

Напуснах стаята му изтръпнала и се подпрях на каменната стена, охлаждайки пламналата си буза в непоклатимите камъни, като не обръщах внимание на погледите на Мърто и брат Уилям. „Бог да ми е на помощ - беше казал. - Бог да ми е на помощ, страх ме е да те докосна. “

Изправих рамене и се отдръпнах от стената.

Сетих се нещо.

Защо пък не? Нямаше кой друг да ми помогне.

В часа, когато времето забавяше хода си, коленичих на централната пътека на параклиса на свети Жил. Анселм беше там, изпънал елегантни рамене под расото си, но беше сам. Нито помръдна, нито се огледа, а живителната тишина на параклиса ме обгърна.

Останах за миг на колене, устремявайки съществото си към тихия мрак, забавях хода на собствения си ум. Едва когато сърцето ми също влезе в ритъма на нощта, седнах на една от последните пейки.

Седях скована - не владеех формулите и ритуалите, които отпускаха братята и ги подготвяха за святото общение. Не знаех откъде да започна. Накрая, безмълвно и направо, рекох, че искам помощ. Моля.

После позволих на тишината да ме обгърне на талази, като падащите гънки на наметало, което да ме пази от вътрешния студ. И зачаках, както ми беше казал Анселм, а минутите се нижеха безбройни.

В задната част на параклиса имаше масичка, покрита с ленен плат, където се намираше съдът със светена вода, а до него - Библията и още няколко вдъхновителни творби. Навярно за обожатели, на които тишината идваше в повече.

Идваше ми в повече и се надигнах, за да взема Библията, която отнесох на молитвения си стол. Едва ли първа прибягвах до това да чета напосоки от Светата книга в моменти на смут и беда. Свещите ми даваха достатъчно светлина и заобръщах крехките страници внимателно, взирайки се в ситните черни букви.

- „...ръката на Господа беше против града с голямо поражение; и Той удари градските мъже от малък до голям, та избухнаха по тях хемороиди.“

Несъмнено голямо поражение. Що за Божие наказание, по дяволите? Напред, към Псалми.

-„...А аз съм червей, а не човек.... Разлях се като вода, И разглобиха се всичките ми кости; Сърцето ми стана като восък, Разтопява се всред вътрешностите ми.“

Да, точна диагноза, помислих си нетърпеливо. Но имаше ли лек?

- „Но Ти, Господи, да се не отдалечиш; Ти, сило моя, побързай да ми помогнеш. Избави от меч душата ми, Живота ми от силата на кучето.“

Хм.

Опитах с Книгата на Йов, любимата на Джейми. Ако изобщо някой можеше да ми предложи добър съвет...

- „Знае само, че снагата му е за него в болки, И душата му е за него в жалеене.“

Ами... да, помислих си и обърнах страницата.

- „Той бива и наказан с болки в леглото си, Да! С непрестанни болки в костите си... Месата му ще се изнурят тъй, че не се виждат, А невидимите му по-предни кости се подават.“

Абсолютно точно. Какво после?

- „Да, душата му се приближава към гроба, И животът му при погубителите.“ - Това не беше много обнадеждаващо, но следващото беше по-добре: - „И тогава, ако има ангел с него, Посредник, пръв между хиляда, За да възвести на човека що е за него право: И ако Бог бъде милостив и рече, Избави го, за да не слезе в гроба, Аз промислих откуп за него. Тогава месата му ще се подмладят повече от месата на дете, Той ще се връща в дните на младостта си.“

И какъв беше откупът за душата на човек, който да спаси любимия ми от силата на кучето?

Затворих книгата и очите си. Думите ми се сливаха от напрежение и нужда. Когато изрекох името на Джейми, ме обзе тежко нещастие. Но все пак изпитах някаква утеха и облекчение, когато повтарях, отново и отново: „Боже милостиви, в ръце Ти предавам душата на Твоя раб Джеймс.“

Хрумна ми, че за Джейми наистина би било по-приемливо да умре - така ми беше казал. Вярвах извън всякакво съмнение, че скоро това ще се случи, дали от болести и мъчение, дали на бесилото, или в битка. И той несъмнено го знаеше. Дали да сторя както искаше? Проклета да бях, ако му позволя. Проклета да бях, просъсках яростно, вгледана в олтара с формата на слънце, и отново отворих книгата.

Измина немалко време, преди да осъзная, че молитвата ми вече не е монолог. Всъщност осъзнах го, когато отговорих на въпрос, който не помнех да съм задавала. В безсънния ми унес, нещо бе поискано от мен, не знаех точно какво, и бях отвърнала, без да се замислям:

- Да, ще го сторя.

Рязко прекъснах всякаква своя мисъл и се заслушах в звънналата тишина. След това по-предпазливо повторих, движейки само устните си:

- Да. Да, ще го сторя. - И мимолетно ми хрумна: - „Условията на грехопадение са делото да е греховно и човек да го е извършил драговолно... И това, ma chdre, е условието за спечелването на Божията благодат.“ - долетя мисловен отглас от думите на Анселм.

Изведнъж усетих нещо неочаквано, но с абсолютна увереност, сякаш някой ми беше поверил малък предмет. Ценен като опал, гладък като нефрит и тежък като речен камък, ала и по-крехък от птиче яйце. И безгранично стихнал, жив като корена на Сътворението. Не подарък, а завет. За да го скъпя яростно и да го вардя нежно. Думите сякаш се изрекоха сами и отлетяха в кръстовидните сводове на покрива.

Коленичих пред Присъствието и излязох от параклиса, без да се съмнявам и за миг, че в безвремието на мига, когато всичко спира, съм получила отговор - само че нямах представа какъв. Знаех само, че държа в ръцете си човешка душа. Но дали своята, или нечия друга?

Отговорът по нищо не изглеждаше благосклонен, когато на следващата сутрин един от миряните служители в манастира ме събуди и ми каза, че Джейми изгаря от треска.

- Откога е така? - попитах и поставих опитна ръка на челото, гърба и слабините му Нямаше и следа от пот, която да облекчи температурата му Само пресъхнала, пламнала плът. Беше буден, но с подпухнали очи, изнемощял. Източникът на треската бе очевиден. Смазаната дясна ръка се беше подула, а от превръзките се носеше смрад. Нагоре по китката изпъкваха червеникави ивички, тънки като кончета. Проклета инфекция, помислих си. Мръсна, гнойна, тровеща кръвта, смъртоносна инфекция.

- Намерих го така, когато дойдох да го нагледам след сутрешната молитва - отвърна мъжът, който ме бе повикал. - Дадох му вода, но малко след зазоряване започна да повръща.

- Трябваше веднага да ме доведете - рекох. - Както и да е. Донесете ми гореща вода, малинови листа и извикайте бързо брат Полидор.

Той излезе, уверявайки ме, че ще ми потърси и закуска, но аз махнах пренебрежително с ръка и посегнах към стомната с вода.

Докато дойде брат Полидор, бях опитала неуспешно да дам на Джейми да пие вода и сега я прилагах външно, напоявах чаршафите и ги увивах свободно около тялото му.

Същевременно сложих ръката му в гореща вода - максимално гореща, ала без да изгаря кожата. Без сулфонамиди^1 и модерни антибиотици само горещината можеше да помогне срещу бактериална инфекция. Тялото на пациента правеше всичко възможно да повиши температурата си, но треската сама по себе си бе смъртоносно опасна, като унищожаваше мускулите и разяждаше мозъчните клетки. Трябваше да приложа достатъчно топлина върху самото място, като не позволявам на останалата част от тялото да се загрее прекомерно или да се обезводни. Все едно да ходиш по въже с прът в ръцете и топка на главата, помислих си мрачно.

Нито психическото състояние, нито удобството на Джейми имаха значение. Беше чисто и просто борба за живота му, докато инфекцията и треската отминат.

Следобеда на втория ден започна да халюцинира. Привързахме го към леглото с меки парцали, за да не се хвърли на пода. Накрая, като отчаяна мярка срещу треската, накарах един от братята да напълни кофа със сняг, който насипахме около него. Джейми се разтрепери като есенно листо, а след това остана почти без сили, но успяхме временно да свалим температурата.

За нещастие се наложи да правим това на всеки час. До залез-слънце стаята приличаше на блато и джапахме из локвички разтопен сняг, а върху тях - купчини прогизнали чаршафи. От мангала в ъгъла се разнасяха гъсти изпарения. Брат Полидор и самата аз също бяхме прогизнали и потънали в пот, замръзнали от снега и на края на силите си, въпреки помощта на брат Анселм и монасите. Опитахме и антипиретици^2 като метличина, хидрастис, котешка трева и исоп, но без резултат. А Джейми нямаше как да изпие достатъчно чай от върбова кора, чиято салицилова киселина щеше със сигурност да помогне.

В един от все по-редките си моменти на ясно съзнание той поиска да го оставя да умре. Както и предната вечер, му отвърнах рязко:

- Проклета да съм, ако го направя. - И продължих с грижите си.

Когато слънцето вече захождаше, в коридора се чуха стъпки. Вратата се отвори и в стаята пристъпи абат Алегзандър, чичото на Джейми, придружен от брат Анселм и още трима, понесли малка кедрова кутия. Абатът ме доближи и ме благослови на две на три, след което хвана ръката ми.

- Ще миропомажем момчето - каза той с внимателен, дълбок глас. - Не се бой.

Обърна се към леглото, а аз се втренчих в Анселм за обяснение.

- Тайнството на последното причастие - каза той тихо, като пристъпи към мен, за да не смущава монасите, събрали се около леглото на Джейми. - Последното помазание.

- Последно причастие! Това е за умиращи!

- Шт. - Придърпа ме по-далеч от леглото. - По-точно е помазание на болния, но се прилага най-често при хора, които може скоро да умрат.

Монасите бяха обърнали Джейми по гръб много внимателно, за да лежи възможно най-удобно на разранените си рамене.

- Целта на тайнството е двояка - мълвеше в ухото ми Анселм, докато вървяха приготовленията. - Първо, здраве. Молим се болният да се възстанови, ако е такава Божията воля. Мирото се използва като символ на живот и изцеление.

- А втората цел? - попитах, макар вече да знаех.

Анселм кимна.

- Ако не е Божията воля болният да се изцери, тогава му се опрощават греховете и го поверяваме на Бог, за да си отиде душата му в мир.

Сковах се, готова да възнегодувам, но той положи предупредително ръка на рамото ми.

- Това са последните обреди на Църквата. Има право на тях и покоя, който могат да му донесат.

Приготовленията приключиха. Джейми лежеше по гръб, благоприлично загърнат с одеяло около слабините, а до главата и краката му имаше свещи, които ми напомняха на гробищни светлини. Абат Алегзандър седеше на ръба на леглото, а до него - монах с покрит с балдахин поднос, на който имаше две малки шишенца с миро и светена вода. Беше преметнал бяла кърпа през ръцете си. Като проклет виночерпец, помислих си раздразнено. От целия ритуал ме побиваха тръпки.

Всички думи бяха на латински, мелодични и напевни, приятни за ухото, макар да не разбирах смисъла. Анселм току ми прошепваше какво значат някои части от служението -другите бяха ясни от само себе си. В един момент абатът направи знак на Полидор, който пристъпи напред и постави малка стъкленица под носа на Джейми. Сигурно съдържаше амониеви изпарения, защото той трепна и рязко завъртя глава, без да отваря очи.

- Защо се опитват да го събудят? - прошепнах.

- Ако е възможно, човекът трябва да е в съзнание, за да даде съгласието си, че се разкайва за житейските си грехове. Също така, ако може да го приеме, трябва да получи причастието.

Абатът погали Джейми по бузата и обърна главата му към стъкленицата, като му говореше тихичко. Беше преминал от латински на яркия шотландски от земите на Фрейзър.

- Джейми! Джейми, момче! Алекс съм, моето момче. С тебе съм. Събуди се за малко, само за малко. Ще ти опростя греховете, моето момче, и после ще ти дам Светото причастие. Пийни малко водичка, за да можеш да ми отговаряш, когато трябва.

Полидор опря чашка на устните на Джейми и внимателно му даде да пие, капка по капка, колкото можеше да понесе гърлото му. Джейми беше отворил очи, забулени от треска, но си бе върнал достатъчно свяст.

Абатът продължи, този път с въпроси на английски, но толкова тихо, че почти нищо не долавях.

- Отричаш ли се от Сатаната и всичките му дела? Вярваш ли във Възкресението на Бога наш, Исус Христос? - И така нататък. На всеки въпрос Джейми отговаряше утвърдително с пресипнал глас.

Когато получи причастието, той се отпусна назад с въздишка и отново затвори очи. Можех да преброя ребрата на огромния му гръден кош, когато дишаше. Болката и треската го бяха опустошили. Абатът взе едно по едно шишенцата със светена вода и миро и оформи Светия кръст на тялото му, първо на челото, устните, носа, ушите и клепачите. След това с мирото направи същия знак на гърдите му, под сърцето, на дланите и стъпалата. Повдигна ранената ръка на Джейми с невероятна грижа и я мацна съвсем леко с мирото, след което я постави на гърдите му, под сивкавия белег от ножа на Рандал.

Миропомазването беше бързо и изключително фино, като докосване от перо.

„Суеверия и магии“, изплю рационалната част на ума ми, но обичта по лицата на молещите се монаси ме докосна дълбоко. Джейми отново беше отворил очи, но изглеждаше напълно умиротворен, а лицето му - спокойно както не го бях виждала, откакто беше тръгнал от Лалиброх.

Церемонията приключи с бърза молитва на латински, а после абатът каза на английски:

- Отче наш, в ръцете Ти предаваме душата на Твоя раб Джеймс. Изцери го, молим Те, ако такава е волята Ти, и дай крепкост на духа му, та да се изпълни с благодатта Ти и да познае покоя Ти във вечността.

- Амин - рекоха в един глас монасите и аз с тях.

Когато се стъмни, Джейми отново изгуби ориентация за света около себе си. Силите му гаснеха и усилията ни се изчерпваха с това да го разбуждаме, за да му даваме да пие вода, която го държеше жив. Устните му бяха напукани и обелени и вече не можеше да говори, макар още да отваряше премрежени очи, когато го разтърсвахме силно. Гледаше в една точка и не познаваше никого. След това постепенно ги затваряше и извръщаше глава, стенейки.

Стоях над леглото и го гледах, толкова изтощена от несгодите на деня, че чувствах единствено смътно отчаяние. Брат Полидор ме докосна внимателно и ме измъкна от унеса.

- Не можете да сторите нищо повече за него - каза и ме отведе. - Трябва да си починете.

- Но...

Осъзнах, че е прав. Бяхме направили всичко възможно. Или треската щеше да се разсее скоро, или Джейми щеше да умре. Дори най-силното тяло не можеше да устои на тежката треска за повече от ден-два, а Джейми беше на края на силите си.

- Ще остана при него - каза Полидор. - Вървете да си легнете. Ще ви повикам, ако...

Не довърши изречението и ми посочи пътя към моята стая.

Лежах в леглото си зяпах гредите на тавана. Очите ми бяха пресъхнали и пареха, а гърлото ме болеше, сякаш и аз се разболявах. Това ли беше отговорът на молитвата ми - заедно да умрем на това място?

Накрая се надигнах и взех стомната и коритото от масата до вратата. Поставих коритото в средата на стаята и внимателно го напълних, като оставих водата почти да прелее и да оформи треперлива шупла над ръба.

Преди това се бях отбила до стаята за сушене на билки на брат Амброуз. Отворих вързопчетата и пръснах съдържанието им в мангала си, където смирната започна да ухае сладко, а камфорът припламваше в синьо сред червеникавите огнени езичета на въглените.

Оставих свещта зад коритото с вода, застанах пред него и се приготвих да призова дух.

Каменният коридор, по който крачех после, беше студен и мрачен, осветен спорадично от маслените лампи на тавана. Сянката ми се протягаше от краката ми, когато преминавах под всяка от тях, и сякаш се спускаше презглава в мрака пред мен.

Въпреки студа бях боса и само по памучна нощница. Малък кът топлина се движеше с мен под нощницата, но студът си проправяше път от камъните по краката ми.

Почуках веднъж внимателно и бутнах тежката врата, без да чакам отговор.

Брат Роже беше с него, седнал до леглото, с броеница в ръка. Дървените мъниста изтракаха, когато вдигна глава, но устните му продължиха да се движат, за да довърши молитвата, преди да ми обърне внимание.

Посрещна ме на прага, говорейки тихо, макар да бе видно, че можеше и да вика, без да смути неподвижната фигура на леглото.

- Никаква промяна. Току-що смених водата на ръката му.

По страните на калаения чайник още лъщяха капчици вода. Беше пълен с кипнала вода.

Кимнах и поставих ръка на рамото му, за да му благодаря. То беше стряскащо плътно насред безплътните ми видения от последния половин час.

- Бих искала да постоя с него насаме, ако нямате нищо против.

- Разбира се. Ще отида в параклиса - а може би трябва да остана, в случай че...

Гласът му заглъхна колебливо.

- Не. - Опитах да се усмихна успокоително. - Вървете в параклиса. Или най-добре си легнете. Аз не мога да спя и ще остана до сутринта. Ако ми трябва помощ, ще ви повикам.

Той погледна с колебание към леглото. Но беше много късно, а той беше уморен - под добродушните му кафяви очи имаше сенки.

Тежката врата изписка, докато се затваряше, и останах сама с Джейми. Сама, уплашена и много, много несигурна относно това, което ми предстоеше да сторя.

Стоях до леглото и го наблюдавах. В стаята слабо светеше мангалът и двете огромни свещи, всяка почти метър висока, на масата до едната стена. Джейми беше гол и светлосенките подчертаваха прояденото му от треската тяло. Многоцветното натъртване на гърдите му приличаше на плесен.

Умиращият лека-полека позеленява. Отначало е само лека сянка по ръба на челюстта, но се разпространява по лицето и гърдите, докато животът си отива. Бях го виждала не веднъж. На няколко пъти бях виждала как смъртта се оттегля и кожата отново порозовява, а пациентът се връща към живота. Но най-често... Отърсих се от подобни мисли и се извърнах.

Извадих от гънките на нощницата си и разположих на масата предметите, които бях събрала в тайното си посещение до работилницата на брат Амброуз. Стъкленица с амониеви изпарения. Вързоп сушена лавандула. Още един с валериан. Малко кадило във формата на отворено цвете. Две топчици опиум, със сладък аромат и лепкави от смолата. И нож.

Стаята беше задушна от дима на мангала. Единственият прозорец бе покрит с тежък гоблен, изобразяващ екзекуцията на свети Себастиян. Погледнах обърнатото нагоре лице на светеца и надупченото му от стрели тяло и за пореден път се запитах дали човекът, решил да украси стая на болен с нещо подобно, е с всичкия си.

Колкото и посредствено да бе извезан, гобленът беше от тежка коприна и вълна и спираше всичко, с изключение на най-силните пориви на вятъра. Повдигнах долния му край на гоблена и го размахах, за да пропъдя изпаренията от мангала през каменната арка на прозореца. Студеният влажен въздух ме ободри и поуспокои туптенето в слепоочията ми, което беше започнало, докато се взирах в коритото с вода, потънала в спомени.

Зад мен се чу слаб стон и Джейми се размърда. Добре. Значи не беше дълбоко в безсъзнание.

Оставих гобленът да падне върху прозореца и взех кадилото. Набучих едно от топчетата опиум на шипа му и го запалих с една от свещите на масата. Поставих кадилото на нощното шкафче до главата на Джейми, като внимавах да не вдишвам дима.

Нямаше много време. Трябваше да привърша приготовленията си, преди опиумът да въздейства твърде силно на Джейми.

Отворих предната част на нощницата си и енергично разтърках с шепи лавандула и валериан. Беше приятна, леко остра миризма, отличителна и запомняща се. Миризма, която ми напомняше призрака на мъжа, който бе носил подобен парфюм, и призрака на мъжа зад него - два образа, които извикваха спомени за ужас и изгубена любов. Миризма, която навярно напомняше на Джейми за неотдавнашните часове на неописуеми ярост и болка. Разтърках последните няколко листенца между ръцете си и ги пуснах на пода.

Поех си дълбоко дъх за смелост и взех стъкленицата с амониеви пари. Постоях над леглото, взряна в изпитото, покрито с четинеста брада лице. В най-добрия случай щеше да издържи още денонощие. В най-лошия - още няколко часа.

- Добре, проклето шотландско копеле - рекох тихо. - Да видим колко си инатлив.

Вдигнах ранената му ръка, от която се процеждаше гореща вода, и отместих купата, в която бе накисната.

Отворих стъкленицата и я размахах под носа му Той изсумтя и опита да извърне лице, но не отвори очи. Зарових пръсти в косата над врата му, за да не се извърне отново, и пак приближих стъкленицата. Той лениво тръсна глава, като полусъбуден вол, и пооткрехна очи.

- Още не съм свършил, Фрейзър - прошепнах в ухото му, опитвайки се да уподобя възможно най-точно отривистия говор на Рандал.

Джейми простена и се прегърби. Сграбчих го за раменете и го разтърсих грубо. Кожата му беше толкова топла, че почти го пуснах.

- Събуди се, шотландска гад! Не съм приключил с теб!

Джейми започна да се надига на лакти - жалък опит да ми се подчини, - и сърцето ми се сви. Главата му се движеше като на часовников механизъм, а той мълвеше нещо, което звучеше като „моля, още не, моля, още не“, отново и отново.

Силите го напуснаха и той се претърколи на една страна и се отпусна по лице на възглавницата. Стаята се пълнеше с дим от опиума и малко ми се виеше свят.

Стиснах зъби и бръкнах между задните му части, стиснах едната задна буза. Той изпищя, високо, с повече дъх, отколкото глас, и болезнено се претърколи на другата си страна, като се сви на кълбо, стиснал ръце между краката си.

Бях прекарала цял час в стаята си, призовавайки в паметта си Черния Джак Рандал и Франк, неговия пра-пра-пра-пра-правнук. Тъй различни мъже и толкова подобни на вид.

Разкъсвах се, мислейки за Франк, за гласа и лицето му, за маниерите му и как правеше любов с мен. Бях опитала да го излича от ума си, след като направих избора си край каменния кръг, но той бе непрестанно там, сенчеста фигура в потайните кътчета на ума ми.

Призляваше ми от предателството към него, но в крайната си принуда бях прочистила ума си от всичко, както ми беше показала Гейли - фокусирах се върху пламъка на свещта, вдишвах острия аромат на билките и успокоявах мислите и сърцето си, докато можех да го призова от сенките, да видя лицето му, да почувствам отново докосването му, без да се разплача.

В сенките имаше и друго, със същите ръце, същото лице. С очи, впити в пламъка на свещта, бях призовала и него, слушах, наблюдавах, виждах приликите и отликите, градях... какво? Фалшиво подобие? Персонаж, образ, маска. Скрито в сенките лице, глас-шепот и докосване, което би могло да заблуди ум, потопен в бълнувания. Накрая бях излязла от стаята си, мълвейки молитва за душата на вещицата Гейлис Дънкан.

Джейми беше по гръб и леко помръдваше от болката на раните си. Очите му бяха отворени, но вперени в нищото. С нищо не издаваха будно съзнание.

Погалих го така, както знаех тъй добре, прокарах длани по ребрата му, от гръдната кост навън с кръгообразни движения, както правеше Франк, като притисках силно болезнената контузия, както несъмнено правеше онзи, другият. Приведох се и бавно оформих с езика си кръг по кожата около ухото му, вкусвах, опитвах и шепнех:

- Бори се! Бий се с мен, мръсна подлого!

Мускулите на челюстта му се стегнаха, но той продължи да се взира нагоре. Нямах друг избор. Трябваше да използвам ножа. Знаех какъв риск поемам, но по-добре сама да го убия, отколкото да стоя и да гледам как си отива.

Взех ножа от масата и го прокарах непоколебимо по белега на прясно зарасналата рана. Той ахна от болка и изпъна гръб. Взех една кърпа и разтърках раната. Преди да си позволя да спра, се насилих да намажа ръката си с кръвта от раната, а след това я притиснах до устните му. След това изрекох нещо, не се налагаше да си измислям, защото го бях чула сама:

- Сега ме целуни.

Изобщо не бях подготвена. Той ме хвърли почти до вратата, когато се изправи от леглото. Ударих се в ръба на масата, а огромните свещи се разлюляха и угаснаха, като преди това изпълниха стаята с налудни сенки.

Опомних се миг преди да скочи към мен. Той ме подгони с изпънати ръце и нечленоразделно ръмжене.

Беше по-бърз и силен, отколкото очаквах, макар и да се блъскаше и да се препъваше в мебелите. За миг ме приклещи между мангала и масата и чувах грубото му дишане, докато посягаше към мен. Замахна към лицето ми с лявата си ръка - ако силата и рефлексите му бяха съхранени, щеше да размаже черепа ми в камъка. Но сега имах време да се отдръпна встрани и той ме улучи косо в слепоочието. Паднах на пода леко зашеметена.

Пролазих под масата. Той опита да се наведе, но залитна и падна върху мангала. Въглените се пръснаха по пода, а той изрева, когато падна на едно коляно в няколко от тях. Сграбчих една възглавница и угасих с няколко удара искрите в падналата на пода покривка на леглото. Заета с това, не обърнах внимание, че той отново приближава, докато един силен удар по главата не ме събори отново.

Опитах да се надигна, като се опрях на леглото, но без да искам, го обърнах на една страна. За миг останах скрита зад него и се мъчех да се ориентирам. В полумрака Джейми продължаваше да ме търси и хриптеше между ругатни на келтски. Изведнъж ме видя и се хвърли към мен над леглото с подивял поглед.

Трудно ми е да опиша в подробности какво се стана след това, защото всичко се случи неколкократно, но пък и всичко се слива в паметта ми. Сякаш горещите длани на Джейми се сключиха около гърлото ми само веднъж, но пък това продължи вечно. Всъщност се случи десетина пъти. Всеки път, когато успявах да се отскубна от него, се хвърлях зад натрошените мебели и обикалях стаята като животно в клетка. Но той не спираше, яростта го тласкаше далеч от ръба на смъртта, той псуваше и ридаеше, препъваше се и размахваше ръце.

Лишени от приютяващия ги мангал, въглените бързо угаснаха, а стаята стана черна, населена с демони. В последните припламвания го видях приклекнал до стената, обрамчен в огън и обгърнат в кръв, членът му твърд и щръкнал до корема, очите му - сини исмъртоносни в бледо като кост лице. Викинг берсерк^3 . Като северните дяволи, които плъпвали от драконовите си кораби сред мъглите на древна Шотландия, за да убиват, да палят и грабят. Мъже, които биха убивали и с последните си сили. Които биха ги използвали, за да обезчестят и да засеят кървавото си семе в утробите на завоюваните. Малкото кадило не светеше, но неприятната миризма на опиум пълнеше дробовете ми. Въглените вече бяха угаснали, но виждах цветни светлини по периферията на зрението си.

Движенията ми ставаха по-трудни - сякаш газех във вода до бедрата, подгонена от чудовищна риба. Вдигах колене високо и бягах на каданс, чувствайки водата по лицето си.

Отърсих се от съновидението и осъзнах, че ръцете и лицето ми наистина са влажни. Не сълзи, а кръв и пот от кошмарното създание, с което се борех в мрака.

Пот. Това трябваше да ме подсети за нещо важно, но не си спомнях. Длан се вкопчи в едната ми предмишница и аз се отдръпнах, но по кожата ми остана мазен слой.

Около черницата във кръг, маймуна гони невестулка.

Но нещо не беше наред, защото невестулката преследваше мен, невестулка с остри зъби, които пронизваха предмишниците ми. Замахнах към нея и тя ме пусна, но после впи ноктите си в мен... Около черницата във кръг...

Демонът ме беше притиснал към стената - усещах камъните зад главата си, камъните под пръстите си и твърдото като камък тяло, притиснато до мен, едно кокалесто коляно между моите, камък и кост, между... краката ми, още твърдост... ах. Мекота насред твърдото като камък битие, приятна хлад в горещината, упование насред злочестини...

Паднахме заедно на пода и се затъркаляхме, оплетени в гоблена и обливани от студения въздух от прозореца. Мъглите на лудостта се разсейваха.

Блъснахме се в някаква мебел и останахме на земята. Ръцете на Джейми се бяха вкопчили в гърдите ми и той впиваше пръсти в плътта ми до болка. Усетих още влага по лицето си, пот или сълзи, не знаех, но отворих очи. Джейми ме гледаше с празно изражение, осветен от луната. Ококорени, разфокусирани очи. Отпусна ръце. Един пръст нежно премина по очертанията на едната ми гърда, от върха до зърното, отново и отново. Той я подхвана, разперил пръсти като морска звезда, нежно, като дете.

- М-майко? - рече той. Изтръпнах. Изрече го с високия, чист гласец на малко момче. -Майко?

Студеният въздух ни обливаше и прочистваше лошия дим, а отвън долитаха снежинки. Вдигнах ръка и поставих длан на студената му буза.

- Джейми, миличък - прошепнах през нараненото си гърло. - Ела, положи глава.

Тогава празната маска се разпука, аз прегърнах здраво скованото му тяло и двамата се разтресохме от силата на риданията му.

По особено щастливо стечение на обстоятелствата на сутринта ни намери невъзмутимия брат Уилям. Събудих се изтощена, когато той отвори вратата, и се разсъних съвсем, щом се прокашля категорично, преди да каже с мекия си, ленив йоркширски акцент:

- Добро ви утро.

Тежестта на гръдния ми кош беше Джейми. Косата му беше изсъхнала на бронзови ивици, събрани върху гърдите ми като венчелистчетата на китайска хризантема. Бузата ми беше топла и лепкава от пот, но гърбът и ръцете бяха студени като бедрата ми заради поривите на зимния вятър.

През отворения прозорец се лееше светлина и ясно видях точно какви поражения сме нанесли през нощта - натрошени мебели и съдини из цялата стая, дългите свещи бяха повалени като отсечени дървета, всичко бе оплетено в скъсани пердета и пръснати завивки. От рисунъка на вдлъбнатините по гърба си предположих, че съм спала върху гоблена на свети Себастиян, човека-игленик. И така да беше, манастирът не губеше много.

Брат Уилям стоеше неподвижен на прага със стомна и корито в ръце. Много старателно фиксира с поглед лявата вежда на Джейми и попита:

- Как се чувстваш тази сутрин?

Последва доста дълга пауза, през която Джейми разумно остана неподвижен, за да скрие по-голямата част от мен. Накрая, с тон на човек, който сякаш току-що е получил божествено откровение, каза:

- Гладен.

- А, добре - отвърна брат Уилям, все още взян във веждата му, - ще отида да кажа на брат Жозеф.

После затвори безшумно вратата зад себе си.

- Мерси, че не помръдна - отбелязах. - Не бих искала да съм отговорна за нечистите помисли на брат Уилям.

Джейми се взря в мен с тъмносините си очи.

- Е - рече благоразумно, - моят задник няма да наруши ничий обет, не е и в момента. Твоят обаче...

Той се прокашля.

- Какво моя задник? - попитах.

Грейналата му глава се приведе и той ме целуна по рамото.

- Твоят - отвърна ми - ще победи и епископ.

- Хмммм. - Открих, че съм станала много добра в шотландските звуци. - И тъй да е, може би трябва да се поотместиш. Не мисля, че дори тактичността на брат Уилям е безкрайна.

Джейми отново наведе глава, много внимателно, и я положи върху гоблена. Изгледа ме косо.

- Не знам колко от онова снощи съм сънувал и колко е било наяве. - Ръката му докосна драскотината на гърдите му. - Но ако и половината е било наистина, би трябвало да съм мъртъв.

- Не си. Проверих. - Колебливо попитах: - А искаш ли?

Той бавно се усмихна, полупритваряйки очи.

- Не, сасенак. Не искам. - Лицето му беше измършавяло и изтощено от болка и болест, но спокойно, а бръчиците около устата му ги нямаше. Сините очи ме гледаха ясно. - Но и да искам, и да не искам, съм почти мъртъв. Знам, че не съм, само защото съм гладен. Не бих бил гладен, ако ще умирам, нали? Голямо прахосничество би било.

Едното му око се затвори изцяло, но другото остана отворено наполовина и ме погледна питащо. Стана ми малко неловко.

- Ами... Не можеш ли да станеш?

Той се замисли.

- Ако животът ми зависеше от това, бих могъл да надигна глава. Но да се изправя? Не.

Въздъхнах и се изплъзнах изпод него, наместих леглото и се опитах да го сложа да седне.

Той успя да се надигне, но прибели очи и падна ничком на леглото. Затърсих панически пулса на гърлото му и го открих - бавен и силен. Просто изтощение. След цял месец затвор и седмица невероятно физическо и умствено напрежение, глад, рани, болести и треска, дори Джейми вече не можеше повече.

- Лъвско сърце - рекох, клатейки глава, - и чутура на вол. Жалко, че нямаш кожата на носорог.

Докоснах една от новите му рани, на дясното рамо.

Той отвори око.

- Какво е носорог?

- Мислех, че си в безсъзнание!

- Бях. Главата ми се върти като пумпал.

Завих го с одеяло.

- Трябва ти храна и почивка.

- А на теб ти трябват дрехи.

Затвори око и незабавно заспа.

1 Лекарства на основата на съединението сулфонамиди, с широка употреба при инфекции и възпаления. - Бел. прев.

2 Вещества за сваляне на температура. - Бел. прев.

3 Берсерки - Викингски войни, посветили се на бог Один, които преди битка изпадали в неконтролируема ярост. В сражението те се отличавали с изключителна сила, свирепост, и безстрашие. Бел. ред.

40. ОПРОЩЕНИЕ

Не помнех да съм си лягала, но явно съм, защото се събудих в легло. Анселм седеше до прозореца и четеше. Надигнах се светкавично.

- Джейми? - изграчих.

- Спи - рече той и остави книгата си. Погледна към свещта на масата, по която се ориентираше за времето. - Като вас. Бяхте с ангелите през последните трийсет и шест часа, ма бел. - Напълни купа с вино от една пръстена стомна и я поднесе към устните ми. Едно време бих си помислила, че да пиеш вино преди дори да си измиеш зъбите, е последен писък на декадентството. В манастир, в компанията на францисканец, това ми се струваше по-приемливо. А и виното успя да се справи с усещането ми, че устата ми е пълна с плесен.

Преметнах крака през ръба на леглото и останах така, олюлявайки се. Анселм ме хвана за лакътя и ме положи на възглавницата. Изведнъж се сдоби с четири очи и доста повече уши и носове, отколкото, строго погледнато, му бяха нужни.

- Малко съм замаяна - рекох и затворих очи. Отворих едното. По-добре. Сега поне имаше само един Анселм, макар и с малко размазани очертания.

Той се надвеси над мен притеснен.

- Да повикам ли брат Амброуз или брат Полидор, мадам? Боя се, че не съм умел лечител.

- Не, от нищо нямам нужда. Просто седнах твърде рязко.

Опитах отново, по-бавно. Този път обкръжението ми остана относително неподвижно. Осъзнах, че на безброй места ме болят всякакви ранички и охлузвания, които не бях забелязала. Опитах да се прокашлям и осъзнах, че гърлото ме боли. Направих гримаса.

- Моля ви, ma chdre, мисля, че е по-добре...

Анселм стоеше на прага, готов да повика помощ Изглеждаше много стреснат. Посегнах към огледалото на масата, но се спрях. Не бях готова за това все още. Взех виното.

Анселм бавно се върна в стаята и ме загледа. Щом се увери, че няма да се строполя, седна отново. Отпивах малки глътки от виното, докато главата ми се прочисти, опитвайки се справя с ефектите от опиумните си сънища. Значи бяхме живи. И двамата.

Сънувах хаотични неща, изпълнени с кръв и насилие. Отново и отново сънувах, че Джейми е мъртъв или умира. Някъде в пелената от образи беше и този на вкочанения младеж, чийто труп бях открила до изхода на затвора. Понякога жалкото му мустаче се местеше върху лицето на Франк, когото също сънувах. Помня ясно, че в съня си убивах и тримата. Сякаш бях прекарала цялата нощ в касапска работа и ме болеше всеки мускул.

Анселм търпеливо ме наблюдаваше, поставил ръце на коленете си.

- Има нещо, което можете да сторите за мен, отче - рекох.

Той веднага се надигна, нетърпелив да ми помогне, и посегна към стомната.

- Разбира се. Още вино?

Усмихнах се уморено.

- Да, но по-късно. Точно сега искам да чуете изповедта ми.

Той се изненада, но бързо събра професионалното си самообладание като расо.

- Но разбира се, chdre madame^1, ако така желаете. Няма ли да е по-добре да повикам отец Жерар? Той е известен изповедник, а аз... - и сви рамене по галски, - разрешено ми е да слушам изповеди, но всъщност рядко ми се налага, защото съм прост учен.

- Искам вас - рекох твърдо. - Искам да започнем сега.

Той въздъхна примирено и отиде да вземе епитрахила си. Постави го на врата си, така че краищата му да са опънати по черното му расо, и седна на табуретката. Благослови ме набързо и зачака.

Разказах му. Всичко. Коя съм, как съм се озовала тук. За Франк, за Джейми. За младия английски драгун с пъпчивото лице, когото бях довършила в снега.

Анселм не промени изражението си, докато говорех, само кръглите му кафяви очи се окръгляха все повече. Когато приключих, той примигна веднъж-дваж, отвори уста, сякаш за да продума, затвори я и тръсна глава, за да я проясни.

- Не - рекох търпеливо. Отново се прокашлях, за да не звуча като жаба с прерязано гърло. -Нищо не сте си въобразил. И не сте недочул. Разбирате ли сега защо исках да ви го кажа под формата на изповед?

Той кимна разсеяно.

- Да. Да, разбира се. Ако... но, да. Искате да не споделям с никого. Също така, защото ми го разказвате под знака на свещенодействие, очаквате да повярвам. Но...

Той се почеса по главата и вдигна поглед към мен. По лицето му се разля широка усмивка.

- Колко изумително! - възкликна тихичко. - Колко изумително, колко прекрасно!

- Не бих използвала тази дума - отвърнах сухо, - но „изумително“ става.

Прокашлях се и се пресегнах за още вино.

- Това... това е чудо - промълви той, сякаш на себе си.

- Щом настоявате - рекох с въздишка. - Но искам да знам какво да правя. Виновна ли съм в убийство? Или в прелюбодеяние? Не че има какво да сторя и в двата случая, но искам да знам. И щом вече съм тук, какво да сторя? Може ли - трябва ли, - да използвам познанието си, за да... променя бъдещето? Не знам дори дали е възможно. Но ако е, имам ли право?

Той се заклатушка на табуретката си, мислеше. Бавно вдигна двата си показалеца, допря ги и дълго време се взира в тях. Накрая поклати глава и ми се усмихна.

- Не знам, ma bonne amie^2. Тази ситуация, можете да сте сигурна, не е нещо, на което човек се натъква често в изповедалнята. Ще трябва да помисля и да се помоля. Да, особено второто. Ще обмисля ситуацията ви по време на бдението си пред Светото причастие. А утре може би ще мога да ви дам съвет.

Направи ми знак да коленича.

- Но засега, дете мое, ви опрощавам. Каквито и да са греховете ви, имайте вяра, ще са ви простени.

Вдигна една ръка в жест на благослов и постави другата на главата ми.

- Те absolvo, in nomine Patri, et Filii...3

Помогна ми да се изправя.

- Благодаря ви, отче - рекох. Понеже бях неверница, се бях възползвала от изповедта само за да го принудя да ме вземе на сериозно, но с лека изненада установих, че част от душевното ми бреме също се беше вдигнало. Или може би просто се чувствах така, защото бях казала истината на непознат.

Той махна нехайно с ръка.

- Ще се видим утре, chdre madame. Засега си починете още, ако можете.

Отправи се към вратата, като пътьом сгъваше епитрахила си в спретнат правоъгълник. На прага спря за миг и се обърна към мен с усмивка. Очите му грееха от детинско вълнение.

- А може би утре... утре ще ми разкажете какво е?

Отвърнах на усмивката му.

- Да, отче. Ще ви разкажа.

След като той си тръгна, се запрепъвах към стаята на Джейми. Бях виждала много трупове в по-добър вид, но гърдите му се надигаха и спускаха равномерно, а зловещото зелено вече не се виждаше на лицето му

- Будя го на всеки няколко часа, за да хапне няколко лъжици яхния. - Брат Роже застана до мен. Погледна ме и се стресна. Може би трябваше поне да се среша. - Хм... може би и вие искате?

- Не, благодаря. Мисля, че ще поспя още малко.

Вече не се чувствах прикована от вина и депресия. Крайниците ми натежаваха приятно. Дали от изповедта, или от виното, открих, че чакам с нетърпение да стигна до леглото и да изпадна в кратко забвение.

Приведох се да докосна Джейми. Още беше топъл, но нямаше треска. Внимателно погалих косата му и я отместих от челото му Ъгълчето на устата му се размърда и се отпусна. Но се беше повдигнало, сигурна бях.

Небето бе студено и влажно и изпълваше хоризонта със сивкав сумрак, който се сливаше със сивкавите мъгли по хълмовете и мръсния стар сняг, така че абатството сякаш бе обгърнато от топка мръсен памук. Дори в манастира зимното мълчание тегнеше на обитателите. Напевите от Хвалебствения дом бяха приглушени и дебелите каменни стени заглушаваха всеки звук и забавяха дейността на хората.

Джейми спа почти два дни и се будеше само за да пийне малко вино или да хапне яхния. Когато се събуди, започна да се възстановява по обичайния за здрав млад мъж начин, когато здравият млад мъж е лишен от силата и независимостта, които обикновено приема за даденост. С други думи, наслаждава се на грижите за около двайсет и четири часа, а след това стана поред неспокоен, сприхав, избухлив, опак, капризен и като цяло извънредно невъзпитан.

Раните на раменете го болели. Белезите по краката го сърбели. Писнало му да лежи по корем. В стаята било твърде топло. Ръката го боляла. Димът от мангала му парел на очите и не можел да чете. Писнало му от зеленчукови яхнии, мляко и греяно вино. Искал месо.

Познавах симптомите на възстановяването и много им се радвах, но нямах безкрайно търпение. Отварях прозореца, сменях чаршафите, мажех му гърба с мехлем от невен и разтривах краката му със сок от алое. След това извиках един от братята и поръчах още зеленчукова яхния.

- Не искам повече от тази помия! Искам храна! - Той бутна раздразнено подноса и яхнията се разплиска върху салфетката под купата.

Скръстих ръце и го изгледах отгоре. Той впери властен поглед в мен. Беше слаб като вейка, а челюстта и скулите му изпъкваха под кожата. Макар да се възстановяваше много добре, нараненият му стомах трябваше да почака. Все още трудно понасяше дори яхнията и млякото.

- Ще ти дам храна, когато реша, че можеш да ядеш - уведомих го, - и не преди това.

- Ще ми дадеш храна сега! Да не мислиш, че можеш да ми казваш какво да ям?

- Да, по дяволите! Аз съм лекарят тук, в случай че си забравил.

Той преметна крака през ръба на леглото, очевидно с намерението да върви. Сложих ръка на гърдите му и го бутнах назад.

- Работата ти е да лежиш на това легло и да правиш каквото ти казвам, поне веднъж -сопнах му се. - Не можеш да стоиш седнал в леглото, значи не си готов и да вървиш. Брат Роже каза, че си повърнал тази сутрин.

- Брат Роже може да си гледа работата, ти също - процеди той през зъби и отново се помъчи да стане. Пресегна се и стисна масата. С немалки усилия успя да се изправи и застана там, олюлявайки се.

- Връщай се в леглото! Ще паднеш! - Беше плашещо блед и дори от усилието да се изправи по челото му изби студена под.

- Няма - рече той. - И да падна, това си е мой проблем.

Вече бях много ядосана.

- Тъй ли било! И кой ти спаси мизерния животец? Самичък се оправи, а? - Сграбчих го за ръката, за да го върна в леглото, но той се отскубна.

- Да съм те молил? Казах ти да ме оставиш на мира, нали? Не разбирам защо си си правила труда, ако ще ме уморяваш от глад, освен ако не ти харесва да гледаш!

Писна ми.

- Проклет неблагодарник!

- Плашило такова!

Изпънах гръб и рамене и заплашително посочих леглото. С целия авторитет, който бях усвоила в годините опит, рекох:

- Връщай се в леглото на мига, инатлив, малоумен...

- Шотландец, да, знам - довърши той с досада. Пристъпи към вратата и щеше да падне, ако не се беше хванал за една табуретка. Тупна тежко на нея и остана така, като се клатушкаше с разфокусиран поглед. Стиснах юмруци и го изгледах свирепо.

- Хубаво - казах. - Хубаво, мамицата му! Ще им кажа да ти дадат хляб и месо, а като ги повърнеш на пода, ще паднеш на колене и ще почистиш сам! Аз няма да си мръдна пръста, а ако брат Роже посмее, ще му одера кожицата!

Втурнах се в коридора и затворих вратата, тъкмо навреме, за чуя трясъка на строшена стомна от другата страна. Обърнах се и заварих заинтересувана публика. Брат Роже и Мърто се взираха в зачервеното ми лице. Роже изглеждаше смутен, но по лицето на Мърто се разливаше бавна усмивка, докато слушаше келтските ругатни от стаята.

- Значи е по-добре - констатира той доволно. Облегнах се на стената в коридора и усетих как и аз се усмихвам.

Ами да, по-добре е.

По пътя към главната сграда, след цяла сутрин в помещението за сушене за билки, срещнах Анселм, който излизаше от библиотеката. Лицето му грейна, когато ме видя, и побърза да се присъедини към мен в двора. Заедно закрачихме през абатството.

- Проблемът ви е интересен, несъмнено - каза той и откърши съчка от един храст край стената. Огледа свитите от студа пъпки по дървото, хвърли го на земята и вдигна глава към небето, където иззад облаците се подаваше немощното слънце.

- По-топло е, но има още време до пролетта - отбеляза. - Но шараните ще шават. Нека да отидем до рибарника.

Рибарниците не представляваха деликатните орнаментални структури, както очаквах. Бяха здрави каменни корита, поставени на удобно разстояние от кухнята. Пълни с шарани и други сладководни риби, те предоставяха храната за петъците и по време на пости, когато времето не даваше възможност да наловят от океана обичайната треска, херинга и камбала.

Точно както беше казал Анселм, рибите шаваха оживено. Тлъстите вретеновидни тела се плъзгаха, люспите им отразяваха облаците отгоре и от време на време предизвикваха малки вълнички, които се плискаха по стените на каменния им затвор. Когато сенките ни паднаха върху водата, рибите се обърнаха към нас като стрелки на компас към севера.

- Очакват да ги нахраним - обясни Анселм. - Срамота ще е да ги разочароваме. Един момент, chdre madame.

Той се шмугна в кухнята и се върна с два самуна сух хляб. Седнахме на ръба на рибарника, ронехме трохи и ги хвърляхме в бездънните усти на рибите.

- Знаете ли, странната ви ситуация има два аспекта - каза Анселм, вглъбен в хляба. Хвърли бърз кос поглед към мен и ми се усмихна ненадейно. Поклати глава. - И аз едва го вярвам все още. Такова чудо! Бог е благосклонен към мен, та да ми показва подобни неща.

- Радвам се за вас - рекох сухо, - но не знам дали е бил също толкова благосклонен към мен.

- Наистина ли? Аз съм сигурен. - Анселм се отпусна на пети и разтроши парче хляб между пръстите си. - Вярно, ситуацията ви е причинила немалко неудобства...

- Може и така да се каже - измърморих.

- Но може да се счита и за знак за Божието доброжелателство - продължи, пренебрегвайки прекъсването ми. Лъскавите кафяви очи се взираха в мен замислено. - Молих се за напътствие, когато снощи стоях пред причастието и в тишината на параклиса ми се привидяхте като корабокрушенец. Струва ми се, че това е добра аналогия, нали? Представете си душа като вашата, мадам, запратена на странно място, непознато, без близки и приятели, без възможности, освен новите хоризонти, открили се пред нея. Подобно нещо е катастрофа, със сигурност, но може да открие и огромни възможности. Ами ако новите земи са плодородни? Може да си спечели нови приятели, да започне живота си наново.

- Да, но... - започнах.

- Така че - продължи той авторитетно, вдигайки пръст, за да мълча, - ако сте лишена от по-раншния си живот, може би Бог е решил да ви благослови с друг, по-пълен, по-богат.

- О, да, определено е пълен - съгласих се. - Но...

- Сега, от гледна точка на канона - рече той, мръщейки се, - с браковете ви всичко е наред. И двата са били законни и благословени от Църквата. А строго погледнато, бракът ви с младия мъж в манастира предхожда този с мосю Рандал.

- Да, „строго погледнато“ - съгласих се, като успях поне веднъж да си довърша изречението. - Но не и спрямо моето време. Не мисля, че канонът е мислен с подобни изключения наум.

Анселм се разсмя, а върхът на острата му брадичка трепкаше на лекия ветрец.

- Самата истина, ma chdre, самата истина. Имах предвид само, че според закона на Църквата, не сте извършила нито престъпление, нито грях спрямо тези двама мъже. Това бяха двата аспекта на ситуацията ви, за които споменах по-рано: какво сте направила и какво ще направите.

Хвана ръката ми и ме придърпа да седна до него, така че очите ни да са на едно ниво.

- Това ме попитахте, когато изслушах изповедта ви, нали? Какво сте сторила? Какво да сторите?

- Точно така. И ми казвате, че не съм сторила нищо лошо? Но аз...

Реших, че по прекъсвания не отстъпва на Дугал Макензи.

- Не, не сте. Възможно е човек да върши всичко според законите на Бог и на собствената си съвест и пак да среща превратности и трагедии. Болезнената истина е, че още не знаем защо Всемилостивият Бог позволява на злото да съществува, но самият Той ни е казал, че е така. В Библията пише, че е създал и доброто, и злото. Затова дори добрите хора, най-вече добрите хора - добави той замислено, - може да се сблъскват с голямо объркване и трудности. Например младежът, когото сте била принудена да убиете. Не - рече и вдигна ръка, за да не се обаждам, - не се съмнявайте. Била сте принудена да го убиете, предвид положението ви в онзи момент. Дори Църквата Майка, която ни учи, че животът е свят и неприкосновен, признава нуждата човек да брани себе си и семейството си. А понеже знам в какво състояние пристигна съпругът ви, не се съмнявам, че сте била принудена да поемете по пътя на насилието. Така че няма за какво да се упреквате. Чувствате съжаление и жалост, разбира се, защото, мадам, сте личност с огромна доброта.

Внимателно потупа ръката ми, която бях поставила на коляното си.

- Понякога най-добрите ни намерения завършват с изключително неприятни резултати. Не знаем какъв е бил планът на Бог за младежа - може би е възнамерявал момчето да се присъедини към него в Рая точно тогава. Но вие не сте Бог и има граници на това, което може да очаквате от себе си.

Потръпнах, когато иззад ъгъла изви студен вятър и се загърнах по-плътно с наметката си. Анселм забеляза и направи знак към рибарника.

- Водата е топла, мадам. Искате ли да натопите крака?

- Топла ли? - Зяпнах невярващо водата. Не бях обърнала внимание, но наистина в рибарника нямаше и следа от счупен лед по ръбовете, както във фонтаните със светена вода. Тук дори плаваха зелени растения, които растяха от процепите между камъните.

Анселм свали сандалите си. Макар и изтънчен, той имаше здравите ръце и стъпала на нормандски селянин. Запретна расото до коленете и потопи крака във водата. Рибите се стрелнаха по-далеч от него, но почти незабавно се обърнаха, за да проучат случилото се.

- Нали не хапят? - попитах, взряна подозрително в безбройните гладни усти.

- Не ядат плът - увери ме той. - На практика нямат зъби.

Свалих сандалите си и внимателно потопих крака. Оказа се приятно топла. Не гореща, но все пак бе прекрасно разнообразие от влагата и студа.

- О, чудесно! - Размърдах пръсти с удоволствие, като значително смутих рибите.

- До абатството има няколко минерални извора - обясни Анселм. - Извират от земята и притежават големи целителни сили. - Посочи към другия край на едното корито, където в камъните се виждаше малък процеп, почти скрит от водните растения. - Пренасочват част от водата от най-близкия извор за целите на манастира. Затова готвачът може да приготвя прясна риба по всяко време - обикновено не издържат зимата.

Известно време плискахме крака в приятно безмълвие, а тежките риби преминаваха покрай нас и от време на време се блъскаха в краката ни с изненадваща сила. Слънцето отново се подаде и ни обля със слаба, но доловима топлина. Анселм затвори очи и светлината озари лицето му. Продума отново, без да отваря очи.

- Първият ви съпруг... Франк, нали? И неговата съдба трябва да бъде оставена на Бог, като едно от нещата, за които не можете да сторите нищо.

- Но... можех - възразих. - Можех да се върна, може би.

Той отвори око и ме изгледа скептично.

- Да, може би - съгласи се. - А може би не. Не бива да се упреквате, задето не сте пожелала да рискувате живота си.

- Не беше заради риска. - Размърдах пръсти, за да привлека вниманието на един голям шаран на бели и черни петънца. - Не и изцяло. Отчасти беше страх, но най-вече... не исках да напускам Джейми. - Свих рамене безпомощно. - Просто не можех.

Анселм се усмихна, отваряйки и двете си очи.

- Добрият брак е един от най-скъпоценните Божии дарове - отбеляза той. - Ако сте имала благоразумието да познаете този дар и да го приемете, тогава сте сторила всичко както трябва. И помислете... - Той наклони глава настрани, като кафяво врабче. - Вече близо година ви няма в бъдещето. Мъжът ви е започнал да се примирява със загубата ви. Колкото и да ви е обичал, загубата е нещо, с което всеки трябва да живее, и притежаваме средства, с които да я преодоляваме за свое собствено добро. Сигурно е започнал да гради нов живот. Бихте ли изоставила мъжа, който ви обича тъй дълбоко и който така се нуждае от вас, когото вие обичате и с когото сте обвързана в очите на Бог? Бихте ли съсипала този новоизграден живот. И още повече - да се върнете от чувство за дълг, ако сърцето ви е обречено другиму... не.

Той поклати глава решително.

- Никой не може да служи на двамата господари, още по-малко пък съпруга. Ако онова беше единственият ви валиден брак - и той кимна към крилото за гости, - а това просто временна връзка, тогава дългът би ви зовал другаде. Но с този мъж сте събрани в очите на Бог и смятам, че имате пълно право да уважите дълга си към него. Колкото до другия аспект, а именно какво да сторите оттук нататък. За това може да се наложи да поговорим повече.

Той извади крака от водата и ги подсуши в расото си.

- Нека идем в кухнята, може би ще убедим брат Еулогиус да ни подкрепи с някоя топла напитка.

Намерих парченце хляб на земята и го подхвърлих на рибите, после се наведох да си обуя сандалите.

- Не мога да ви опиша какво облекчение е да разговарям с някого - рекох. - И не мога да повярвам, че вие ми вярвате.

Той сви рамене и вежливо ми предложи ръка, докато се опитвах да нахлузя десния си сандал.

- Ma chdre, служа на Човек, който е умножил няколко хляба и риби, така че да нахрани стотици хора. - Усмихна се, кимайки към басейна, където вълничките от храненето на рибите още се успокояваха. - Който е церил болните и е възкресявал мъртвите. Защо да не повярвам, че Властелинът на вечността е довел млада жена през камъните, за да върши волята Му?

Е, звучеше по-добре от вавилонска блудница.

Кухните на абатството бяха топли и сумрачни като пещери, а арката на покрива беше почернена от десетилетия дим. Брат Еулогиус, до лактите в каца с тесто, ни кимна за поздрав и повика на френски един от миряните да ни сервира храна. Намерихме си места насред оживеното помещение и седнахме с две чаши бира и поднос с димящ сладкиш. Побутнах подноса към Анселм, твърде неспокойна, за да мисля за храна.

- Нека ви го кажа така - рекох, подбирайки внимателно думите си. - Ако знаех, че група хора ще пострадат, да се чувствам ли задължена да предотвратя това?

Анселм замислено потърка нос - започваше да тече от топлината.

- По принцип да - рече той. - Но немалко други фактори също имат значение. Какъв е рискът за вас самата, какви са останалите ви задължения, към кого и какво? Каква е вероятността да успеете?

- Нямам никаква представа. За нито едно от тези неща. Освен за задължението, разбира се. Джейми е част от групата, която може да пострада.

Той отчупи парче сладкиш и ми го подаде. Пренебрегнах го, разглеждайки пяната в бирата си.

- Двамата, които убих - казах, - може би са щели да имат деца. Можели са да сторят... -Махнах безпомощно с чашата. - Кой знае какво са можели да сторят? Може би съм повлияла на бъдещето... не, наистина съм повлияла на бъдещето. И не знам как, това ме плаши ужасно.

- Ами... - Анселм изсумтя замислено и направи знак на един от минаващите миряни, който забърза да донесе още сладкиш и бира. Анселм напълни чашите ни отново и рече:

- Отнела сте живот, но и сте спасила мнозина. Колцина от болниците, които сте лекувала, са щели да умрат без намесата ви? И те влияят на бъдещето. Ами ако някой, когото сте спасила, извърши голямо зло? Ваша ли е вината? Трябвало ли е да го оставите да умре? Разбира се, че не.

Той почука с халбата си, за да подчертае думите си.

- Казвате, че не смеете да сторите каквото и да било тук, защото се боите, че ще повлияете на бъдещето. Но в това няма логика, мадам. Всички влияят на бъдещето. Ако бяхте останала в своето време, действията ви също толкова щяха да влияят на бъдещето. Имате същите отговорности, като всеки човек. Единствената разлика е, че можете по-ясно да видите какъв ефект имат действията ви... а може би не. - Той поклати глава, без да откъсва очи от мен. -Божиите пътища са неведоми, несъмнено с добра причина. Права сте, ma chdre - законите на

Църквата не са били формулирани за ситуации като вашата и затова няма кой да ви наставлява, освен собствената ви съвест и ръката на Бог. Не мога да ви кажа какво трябва и не трябва да правите.

Потупа ме по ръката.

- Имате право на свободен избор, като всички останали. А историята, вярвам, е сборът от всички избори, които правим. Някои хора са избрани от Бог, за да променят съдбата на мнозина. Може би вие сте такъв човек. Може би не сте. Не знам защо сте тук. И вие не знаете и навярно никой от нас няма да разбере. - Той кръстоса очи. - Понякога и аз не знам защо съм тук!

Засмяхме се заедно. Но после той се приведе сериозен над масата.

- Познанията ви за бъдещето са инструмент, даден ви така, както на корабокрушенеца са дадени нож и въдица. Не е неморално да се възползвате от този инструмент, ако го правите спрямо повелите на Бог, по най-добрия начин, на който сте способна.

Направи пауза, пое си дълбоко дъх и го изпусна рязко, а финият му мустак се размърда. Усмихна се.

- Е, ma chdre madame, само това мога да ви кажа. Нищо повече от това, което бих рекъл на всяка смутна душа, която дойде при мен за съвет - уповавайте се в Бог и се молете за напътствие.

Бутна още един сладкиш към мен.

- Но каквото и да изберете, ще ви е нужна сила. Затова приемете последния ми съвет: когато се съмнявате, се хранете.

Когато се върнах в стаята на Джейми същата вечер, той спеше, подпрял глава на ръцете си. Празната купа със зеленчукова яхния стоеше добросъвестно на подноса, а до нея -недокосната чиния с хляб и месо. Преместих поглед от невинното спящо лице на Джейми към храната и обратно. Докоснах хляба. Пръстът ми остави лек отпечатък. Пресен беше.

Отидох при брат Роже в маслобойната.

- Яде ли от хляба и месото? - попитах без предизвестия.

Брат Роже се усмихна насред пухкавата си брада.

- Да.

- Повърна ли ги?

- Да.

Изгледах го с присвити очи.

- Нали не сте чистили след него?

Той се развесели и кръглите му розови бузи лъснаха над брадата.

- Бих ли посмял? Не, застрахова се и си приготви коритце.

- Проклет хитър шотландец - рекох през смях. Върнах се в стаята му и го целунах леко по челото. Той се размърда, но не се събуди. Вслушах се в съвета на отец Анселм и отнесох пресния поднос със себе си, за да вечерям.

Реших да оставя Джейми на мира следващата сутрин, за да се възстанови честолюбието и стомаха си, затова четох едно от ръководствата на брат Амброуз за билки и лекарства. След обяд отидох да проверя пациента. Вместо Джейми обаче открих Мърто на една табуретка в ъгъла. Изглеждаше объркан.

- Къде е той? - Огледах стаята с празен поглед. Нямаше къде да се скрие.

Мърто посочи с палец към прозореца. Денят беше студен и сумрачен и свещите горяха. Нямаше гоблен на прозореца и студеният вятър клатеше пламъчетата.

- Излязъл е? - попитах невярващо. - Къде? Защо? Какво е облякъл, за Бога? - През последните няколко дни Джейми беше предимно гол, защото стаята му беше топла и раните му причиняваха болка. Когато му се налагаше да излезе за кратко, носеше монашеско расо, а брат Роже му помагаше да върви. Но сега расото беше в стаята, старателно сгънато в края на леглото.

Мърто се приведе напред и ме изгледа немигащо.

- Колко въпроса бяха това? Четири? - Вдигна показалец. - Първо: да, излезе. - Среден пръст. - Второ: Къде? Че откъде да знам. - Безименен. - Три: Защо? Каза, че му писнало вътре. - Размърда и кутрето: - Четири? Отново, че откъде да знам? Не носеше нищо, когато го видях за последно.

После изпъна и палец.

- Не ме попита, но го няма повече от час.

Побеснях. Нямах представа какво да сторя. Понеже виновникът го нямаше, се сопнах на Мърто:

- Не знаеш ли, че навън всичко е сковано от студ? Защо не го спря? Как така нищо не е носел?

Мърто остана спокоен.

- Да, знам, че е студено навън. И той го знае, защото не е сляп. Колкото до спирането, опитах. - Кимна към расото на леглото. - Казах му, че не може да излиза и ако го пусна, ще ми отрежеш главата. Грабнах расото, отидох до вратата и му казах, че няма да излиза, освен през мен.

Мърто направи пауза и отбеляза без връзка:

- Елън Макензи имаше най-прекрасната усмивка на света. Можеше да те стопли до мозъка на костите само като я видиш.

- Затова остави малоумния й син да излезе навън и да замръзне до смърт - рекох нетърпеливо. - Какво общо има усмивката на майка му с това?

Мърто потърка замислено нос.

- Ами, когато му казах, че няма да го пусна, младият Джейми ме погледна и ми се усмихна точно като майка си. После излезе през прозореца, както го е родила. Докато стигна дотам, него го нямаше.

Почти подбелих очи.

- Стори ми се редно да ти кажа, че го няма - продължи Мърто, - за да не го мислиш.

- Да не го мисля... - измърморих под нос и закрачих към конюшнята. - По-добре той да мисли, че като го хвана...

Пътят към вътрешността на страната беше само един. Поддържах добра скорост и оглеждах полята, които подминавах. Тази част от Франция беше известна земеделска област и по-голямата част от горите бяха изсечени - мечките и вълците нямаше да представляват такава

опасност тук.

Така се случи, че го открих едва на километър и половина от портите на манастира. Седеше на един от древноримските пътни маркери, които осейваха цяла Франция.

Беше бос и носеше тънка риза и панталони, явно на някое от конярчетата, предвид петната по тях.

Дръпнах юздите и го изгледах приведена над лъка на седлото.

- Носът ти е син - отбелязах нехайно. - И краката ти.

Той се ухили и обърса нос с опакото на ръката си.

- Топките ми също. Искаш ли да ги стоплиш? - Може да замръзваше, но беше в много добро настроение. Слязох и застанах пред него, клатейки глава.

- Няма смисъл, нали? - попитах.

- Какво няма смисъл? - Той обърса ръка в опърпаните си панталони.

- Да ти се ядосвам. Не те интересува дали ще си докараш пневмония, или ще те изядат мечки, или ще ме поболееш от тревоги. Нали?

- Е, за мечките не се тревожа. През зимата спят, знаеш.

Изгубих хладнокръвие и замахнах към главата му, за да го перна през ухото. Той ме хвана за китката и я задържа, като се смееше. След няколко мига безсмислено дърпане аз също се засмях.

- Сега ще се върнеш ли? - попитах го. - Или ще ми се доказваш още?

Той кимна с брадичка към пътя.

- Отведи коня до онзи голям дъб и ме чакай там. Ще стигна сам.

Прехапах устни, за да не изрека няколкото неща, които ми идваха на ум, и се качих на коня. При дъба слязох и се загледах в Джейми. След миг обаче установих, че не мога да го гледам как се мъчи. Когато падна за пръв път, стиснах юздите и му обърнах решително гръб. Зачаках.

Едва се върнахме до крилото за гости, но все пак успяхме - Джейми се подпираше на мен. Забелязах брат Роже, който разтревожено се въртеше из коридора, и го изпратих да стопли металната грейка с вода, а аз вкарах товара си в стаята и го проснах на леглото. Той изсумтя от болка, но не помръдна и стоеше със затворени очи, докато махах мръсните му дрехи.

- Хайде, хайде. Влизай под завивките.

Той се изтърколи покорно между тях. Бързо вкарах грейката в края на леглото и я поразмърдах, за да я наместя удобно под краката му. Когато улучих мястото, той се отпусна с блажена въздишка.

След това се разшетах безмълвно из стаята, прибирах дрехите от пода, подреждах масата, сложих нови въглени в мангала и добавих щипка див тютюн към него, за да подсладя дима. Мислех, че спи, и се стреснах, когато заговори.

- Клеър.

- Да?

- Обичам те.

- О... - Изненадах се леко, но много ми хареса. - И аз те обичам.

Той въздъхна и поотвори очи.

- Рандал. Към края. Това искаше.

Това още повече ме стресна и отвърнах предпазливо:

- Така ли?

- Да. - Той се взираше в отворения прозорец, където снежните облаци изпълваха небето с равномерно, еднообразно сиво. - Лежах на пода, а той до мен. И той беше вече гол и двамата бяхме покрити с кръв - и друго. Опитах се да вдигна глава, но бузата ми беше залепнала към пода от кръв.

Той се намръщи и сякаш се отнесе надалеч, докато си припомняше.

- Вече почти никакъв ме нямаше, дори не усещах много болка. Просто бях ужасно уморен, всичко ми се струваше далечно, полуистинско.

- И по-добре - рекох малко сурово и той се усмихна.

- Да, и по-добре. Изгубих съзнание за няколко мига, така че не знам колко време сме стояли така, но когато се събудих, той се притискаше към мен, сгушваше се.

Джейми се поколеба, като че ли му беше трудно да изрече следващото.

- Дотогава не му се бях противопоставял. Но вече бях толкова уморен и не можех повече... Разшавах се, не се дърпах, защото нямах сили, но опитах да се плъзна по пода по-далеч от него. Беше ме прегърнал през врата, беше заровил лице в рамото ми и плачеше. Известно време не разбирах какво казва, но после разбрах - „Обичам те, обичам те!“ отново и отново, а по гърдите ми течаха сълзите и слюнката му - Джейми потрепери от студ и спомени. Въздъхна тежко и издуха част от ароматния дим, който се кълбеше по тавана. - Не знам защо го направих, но го прегърнах и постояхме неподвижно за малко. Той спря да плаче, целуна ме и ме погали. После ми прошепна: „Кажи ми, че ме обичаш.“

Джейми отново млъкна и се усмихна леко.

- Не исках. Не знам защо. Тогава щях да му ближа обувките и да му викам, че е крал на Шотландия, ако беше поискал. Но не можех да му кажа това. Дори не си спомням да съм се замислял. Просто отказах. - Здравата му ръка трепна и стисна одеялото. - Отново ме употреби. Грубо. И все повтаряше: „Кажи ми, че ме обичаш, Алекс. Кажи ми, че ме обичаш.“

- Наричал те е Алекс? - прекъснах го, неспособна да се сдържа.

- Да. Помня, че се чудех откъде знае второто ми име. И не ми хрумна да се запитам защо го използва. - Той сви рамене. - Така или иначе не помръднах и не продумах, а когато приключи, скочи като луд и започна да ме бие с нещо... не виждах с какво... ругаеше и ми крещеше: „Знаеш, че ме обичаш! Знаеш, че ме обичаш! Знам го!“ Вдигнах ръце над главата си, за да я пазя, а след малко сигурно пак съм припаднал, защото болката в раменете ми беше последното, което си спомнях, освен някакъв сън за ревящ добитък. После се събудих, кон ме поднасяше насам-натам, след това пак загубих свяст и се свестих край огнището в Елдридж, а ти се беше надвесила над мен. - Той пак затвори очи и сънливо, почти незаинтересувано, рече: - Мисля... Мисля, че ако му го бях казал, щеше да ме убие.

Някои хора сънуват чудовища. Аз сънувах родословни дървета с тънки черни клони и гроздове от дати. Клони като змии и смърт в челюстите им. Отново чух гласа на Франк в главата си: Станал войник, добър избор за втори син. Третият брат станал помощник в енорията, но за него не знам много... И аз не знаех за него. Само името му На родословното дърво синовете бяха трима, синовете на Джоузеф и Мери Рандал. Много пъти го бях виждала - най-възрастният Уилям, Джонатан, и най-малкият - Алегзандър.

Джейми отново продума и ме изтръгна от мислите ми.

- Сасенак?

- Да?

- Нали знаеш за онази крепост в мен, за която ти говорих.

- Да, помня.

Той се усмихна със затворени очи и протегна ръка към мен.

- Е, построих си навес. И покрив срещу дъжда.

Легнах си уморена, но и умиротворена. Замислих се.

Джейми щеше да се възстанови. Когато това не беше ясно, не смеех да мисля по-далеч от следващия час, следващото хранене, следващата доза лекарство. Но сега трябваше да погледна по-надалеч.

Абатството беше сигурно убежище, но временно. Колкото и да бяха гостоприемни монасите, не можехме да останем вечно. Шотландия и Англия бяха твърде опасни, освен ако лорд Ловат не можеше да помогне - малко вероятно, предвид обстоятелствата. Бъдещето ни беше от тази страна на канала. Вече знаех за морската болест на Джейми и разбирах защо не иска да емигрира в Америка - три месеца повръщане можеха да уплашат дори него. Какво оставаше?

Най-вероятно Франция. И двамата говорехме френски. Джейми се справяше и с испанския, немския и италианския, но аз не бях така благословена. Освен това семейство Фрейзър имаше сериозни връзки тук - може би щяхме да си намерим местенце в имението на роднина или приятел и да живеем в мир там. Идеята много ме привличаше.

Но оставаше въпросът с времето. Беше началото на 1744 г. - Нова година бе отминала едва преди две седмици. А през 1745 г. Бони принц Чарли щеше да отплава за Шотландия и да поиска трона на баща си. С него щеше да пристигне и катастрофата. Война, клане, смазването на високопланинските кланове и опустошението на всичко, което с Джейми обичахме.

Оставаше една година. Можеше да се случи какво ли не. Можех да направя нещо, за да го предотвратя. Как? Нямах представа, но и не се съмнявах в последствията от бездействието.

Можеха ли бъдещите събития да се променят? Може би. Пръстите ми се приплъзнаха към лявата ми ръка и докоснах небрежно златната халка на безименния си пръст. Спомних си думите си към Джонатан Рандал, изгаряща от ярост и ужас в тъмниците под затвора Уентуърт.

Бях му казала кога ще умре, датата на смъртта му от родословното дърво на Франк - 16-и април, 1745 г. Джонатан Рандал щеше да загине в битката при Калоден, пометен от касапницата, която самите англичани щяха да създадат. Само че не загина тогава. Загина едва няколко часа след проклятието ми, смачкан под копитата на отмъщението ми.

И е умрял бездетен и неженен. Поне така мислех. Родословното дърво, проклетото родословно дърво сочеше, че се е оженил по някое време през 1744 г. Малко след това се родил синът му, следващият в рода на Франк. Но тогава как щеше изобщо да се роди Франк? Но пък пръстенът още беше на ръката ми. Бе съществувал, щеше да просъществува. Утешавах се с тази мисъл и търках халката, сякаш съдържаше джин, който ще ми даде правилния съвет.

Малко по-късно се събудих от здравия си сън с нещо като писък.

- Шшт. Аз съм. - Едрата длан се вдигна от устата ми. Без свещ, стаята беше тъмна като в

рог. Размахах ръка, докато не попаднах на него.

- Не трябва да ставаш! - възкликнах, още замаяна от сън. Пръстите ми се плъзнаха по гладката му студена плът. - Замръзнал си!

- Разбира се, че съм - рече той леко раздразнено. - Нямам никакви дрехи, а в коридора е кучи студ. Ще ме пуснеш ли в леглото?

Направих му място, а той се плъзна гол до мен, притискайки се, за да се стопли. Дишаше неравномерно и ми се стори, че трепери колкото от студ, толкова и от слабост.

- Боже, колко си топла. - Сгуши се по-плътно и въздъхна. - Хубаво е отново да те прегръщам, сасенак.

Не си направих труда да го попитам какво прави при мен - ставаше доста очевидно. Нито пък го попитах дали ще може. Имах съмнения, но нямаше да ги изкажа на глас, за да не го смутя и да стана причината опасенията ми да се потвърдят. Обърнах се с лице към него, като внимавах с ранената му ръка.

Настъпи резкият миг на сливането, странното усещане за проникване, което на мига обаче се превърна в нещо нормално. Джейми въздъхна дълбоко от удоволствие и може би облекчение. Постояхме неподвижни, сякаш не искахме да прекъсваме крехката си връзка. Здравата ръка на Джейми бавно ме галеше в мрака, с пръсти, разперени като котешки мустаци, които долавят всяка вибрация. Той помръдна в мен, сякаш задаваше въпрос, и аз му отвърнах утвърдително на същия език.

Започнахме фината игра на бавни движения, балансираща между желанието и слабостта му, между болката и растящото удоволствие на тялото. В мрака си помислих да кажа на Анселм, че и това е начин да спреш времето, но се отказах - не беше път, достъпен за свещеник.

Крепях Джейми с лека длан на покрития му с белези гръб. Той задаваше ритъма, но ми позволяваше да върша по-голямата част от работата. И двамата мълчахме, само дишахме все по-учестено. Накрая, когато усетих, че се уморява, го сграбчих здраво и го придърпах към себе си. Раздвижих хълбоци още по-енергично, за да проникне по-дълбоко, опитвах се да предизвикам кулминацията му.

- Сега - рекох тихо, - хайде. Ела. Сега!

Той притисна чело в моето и се предаде с треперлива въздишка.

Викторианците са наричали мъжкия оргазъм „малката смърт“ и с добра причина. Така се беше отпуснал и ми тежеше, че бих го помислила за мъртъв, ако не усещах бавния му пулс. Сякаш измина много време, преди да се раздвижи и да промърмори нещо, заровил лице в рамото ми.

- Какво каза?

Обърна глава, така че устата му да е точно под ухото ми. Почувствах топлия му дъх на врата си.

- Казах - рече той тихо, - че ръката изобщо не ме боли в момента.

Здравата му длан бършеше влагата по бузите ми.

- Боеше ли се за мен? - попита ме.

- Да. Мислех, че е твърде скоро.

Той се позасмя в мрака.

- Беше, почти се довърших. И аз се боях. Но се събудих, ръката ме болеше много и не можах да заспя. Въртях се и ти ми липсваше. Колкото повече мислех за теб, толкова повече те желаех. Бях изминал половината коридор, преди да се зачудя какво ще правя, когато дойда. А като се зачудих... - Той ме погали по бузата. - Е, не ме бива точно в момента, сасенак, но все пак май че не съм страхливец.

Обърнах глава и посрещнах целувката му. Стомахът му изкъркори силно.

- Не ми се смей - измърмори той. - Ти си виновна, че не ми даваш да ям. Цяло чудо е, че ми стана само на твоите чорби и бира.

- Добре, добре - рекох през смях. - Печелиш. Утре сутрин ще получиш яйце.

- Ха! - възкликна той с дълбоко задоволство. - Знаех си, че ще ме нахраниш, ако ти дам стимул.

Заспахме здраво прегърнати, обърнати един към друг.

1 От френски - скъпа госпожо. - Бел. ред.

2 От френски - добра ми приятелко ( от фр.) - Бел. ред.

3 От латински - „Прощавам ти в името на Отца, и Сина ...“ - Бел. прев.

41. ОТ ЗЕМНАТА УТРОБА

През следващите две седмици Джейми продължаваше да се възстановява, а аз да се чудя. Някои дни ми се струваше, че е най-добре да отидем в Рим, където приближените на Претендента имаха влияние, а там можехме... какво? Понякога ми се да си намерим уединено безопасно местенце и да живеем в мир.

Беше топъл, ярък ден и ледените висулки по носовете на водоливниците капеха непрестанно, като оставяха дълбоки бразди в снега под стрехите. Вратата на стаята на Джейми беше открехната, а прозорецът - открит, за да се прочисти малко натежалият от дим и болест въздух.

Надникнах внимателно, защото не исках да го будя. Но леглото му беше празно. Той седеше до прозореца и лицето му почти не се виждаше.

Още беше много слаб, но раменете му под одеждите бяха изпънати, а елегантната му осанка се възвръщаше - седеше стабилно, не трепереше, беше изправил гръб и присвил крака под табуретката, а очертанията на тялото му бяха хармонични както преди. Държеше дясната си китка с лявата си ръка и бавно обръщаше дланта си на слънцето.

На масата имаше превръзки. Беше ги свалил от ранената си ръка и сега внимателно я разглеждаше. Стоях на прага и не помръдвах. Оттук ръката се виждаше ясно.

От лицевата страна на дланта белегът от пирона почти не се виждаше - просто розова точица, която щеше да изчезне с времето. От опаката страна обаче ситуацията не беше никак добра. Раната там, където се беше инфектирала, бе с размерите на голяма монета, още покрита с коричка.

На средния пръст също личеше разкривена ивица на белег, малко под първата става, и продължаваше чак до кокалчето. Палецът и показалецът бяха добре зараснали, но кутрето бе разкривено - там бе имало три различни фрактури и явно не бях успяла да ги наместя както трябва. Безименният пръст леко щръкваше, когато Джейми поставяше длан на масата.

Той завъртя дланта и полека се зае да раздвижва пръстите. Нито един не се свиваше на повече от три-четири сантиметра, а безименният - никак. Както се боях, втората става вероятно щеше да си остане неподвижна.

Завъртя ръката си още няколко пъти, вдигна я пред лицето си и се взря отблизо в скованите разкривени пръсти и грозните белези, безмилостно ярки на светлината на слънцето. След това внезапно сведе глава, притискайки ранената ръка към гърдите си, и я покри със здравата.

- Джейми. - Прекосих бързо стаята и приклекнах до него, като поставих внимателно длан на коляното му - Джейми, съжалявам. Направих каквото можах.

Той ме погледна изумен. Плътните мигли блещукаха от сълзи и той бързо ги обърса с опакото на лявата си ръка.

- Какво? - Преглътна буцата в гърлото си, изненадан от появата ми. - За какво се извиняваш, сасенак?

- За ръката ти. - Пресегнах се и я поех в своята, като прокарах плахо пръсти по неговите и докоснах белега от обратната страна. - Ще е по-добре. Наистина. Знам, че сега ти се струва безполезна, но махнахме шините едва наскоро, костите още не са зараснали. Мога да ти покажа упражнения и разтривки. Ще си върнеш много от функцииите....

Той постави лявата си ръка на бузата ми.

- Да не си помисли... - Спря и поклати глава невярващо. - Мислила си си...

Отново спря и този път почака малко, преди да опита отново.

- Сасенак, да не си помисли, че плача за един неподвижен пръст и няколко белега? -Усмихна се накриво. - Суетен съм може би, но не чак толкова.

- Но ти...

Той се изправи и ме придърпа със себе си. Обрах сълзата, търкулнала се по бузата му. Влажното петно бе топло по пръстите ми.

- Плачех от радост, моя сасенак - рече той тихо. Хвана лицето ми между двете си ръце. - И благодарях на Бог, че ми е оставил ръката. Имам две ръце, с които да те прегръщам, с които да ти помагам, да те обичам. Благодарях на Бог, че отново съм цял, благодарение на теб.

- Но защо не? - попитах и поставих ръце върху неговите. След това си спомних касапския арсенал в стаята на Бийтън в Леох и се досетих сама.

Знаех какво съм забравила, докато се борех със страховитата инфекция. Че в дните преди антибиотиците обикновено - единствено - лекуваха инфектирани крайници с ампутация.

- О, Джейми. - Коленете ми омекнаха при тази мисъл и седнах малко прибързано. -Изобщо не ми мина през ума. Наистина. Ако се бях досетила, сигурно щях да го сторя. За да ти спася живота.

- Значи не е така при... в твоето време не го правят по този начин?

Поклатих глава отрицателно.

- Има лекарства, които спират инфекцията. Може би затова не съм се и досетила - дивях се на самата себе си. - А ти?

Той кимна.

- Очаквах го. Затова поисках да ме оставиш да умра. Мислих си само за това, когато можех да мисля изобщо. И в онзи миг, когато ти го казах... не мислех, че ще мога да живея така. Това стана с Иън, знаеш.

- Така ли? Каза ми, че е бил прострелян, но не ми хрумна да го разпитвам допълнително.

- Да, раната се отрови. Хирурзите отрязаха крака, за да не отрови цялата кръв. - Джейми направи пауза. - Иън все пак се справя много добре. Но... - Поколеба се и подръпна безименния си пръст. - Помня какъв беше преди. Сега е същият, само заради Джени. Тя... тя го поддържа цял. - Усмихна ми се стеснително. - Както ти мен. Не мога да разбера защо жените си правят труда.

- Е - отвърнах тихо, - на жените им харесва.

Той се позасмя и ме приближи към себе си.

- Да. Един Бог знае защо.

Постояхме прегърнати, без да помръдваме. Челото ми беше на гърдите му, ръцете ми - на кръста му, и усещах бавния, мощен ритъм на сърцето му. Накрая той се размърда и ме пусна.

- Имам да ти покажа нещо. - Обърна се, отвори едно малко чекмедже под масата и извади сгънато писмо. Подаде ми го.

Беше препоръка от абат Алегзандър, който препоръчваше Джеймс Фрейзър на кавалера на свети Георги, иначе познат като Негово Величество крал Джеймс Шотландски, като изтъкнат лингвист и преводач.

- Това е подслон - каза Джейми, вгледан в писмото. - И скоро ще ни трябва подслон. Но това на хълма на Краиг на Дун беше истина, нали? Думите ти за Въстанието?

Поех си дълбоко дъх и кимнах.

- Вярно е.

Той ми взе писмото и почука замислено с показалец по него.

- Тогава това не е безопасно.

- Не е.

Хвърли го в чекмеджето и дълго се взира в него. След това погледна към мен и постави ръка на бузата ми.

- Наистина го мислих, Клеър. Животът ми е твой. Ти ще решиш какво ще правим отсега нататък, къде ще ходим. Във Франция, в Италия, дори в Шотландия. Сърцето ми стана твое още щом те видях за пръв път, а доскоро държеше тялото и душата ми в ръцете си и ги опази. Ще сторим както кажеш.

Някой почука леко на вратата и се разделихме светкавично, като виновни хлапаци. Пооправих набързо косата си, мислейки си, че манастирът е чудесно място за възстановяване, но не става за романтично гнезденце.

Един от братята миряни влезе и остави на леглото големи кожени дисаги.

- От Макранох от имението Елдридж - каза той с широка усмивка. - За дамата на Брох Туарах.

Поклони се и си тръгна, оставяйки след себе си леко ухание на морска вода и студен въздух.

Отворих дисагите, любопитна какво може да е изпратил Макранох. Вътре имаше неща -бележка без адрес и подател, малък вързоп, адресиран до Джейми, и обработена вълча кожа, която още миришеше силно на кожар.

На бележката пишеше: „Кой може да намери добродетелна жена? Защото тя е много по-ценна от перли.“1

Джейми отвори другия вързоп. Извади нещо малко и блещукащо и объркано гледаше ту него, ту вълчата кожа.

- Странна работа. Сър Маркъс ти е изпратил вълчата кожа, сасенак, а на мен перлена гривна. Може би е объркал адресатите?

Гривната беше прекрасна - наниз големи барокови перли между две златни верижки.

- Не - отвърнах, като се любувах на украшението. - Не ги е объркал. Гривната е заедно с огърлицата, която ми подари, когато се оженихме. Той я е подарил на майка ти, знаеше ли?

- Не, не знаех - отвърна тихо и докосна перлите почти с благоговение. - Баща ми ми я даде, за да дам на жена си, която и да е - устата му се дръпна в мимолетна усмивка, - но не ми каза откъде са.

Спомних си помощта, която ми беше оказал сър Маркъс, когато така безцеремонно се бяхме натресли в дома му, а после изражението му, когато си заминавахме на следващия ден. По лицето на Джейми личеше, че и той си спомня баронета, който за малко да му стане

баща. Взе китката ми и ми сложи гривната.

- Не е за мен! - възразих.

- За теб е - каза той твърдо. - Не е удобно мъж да изпраща бижута на омъжена жена, затова я е подарил на мен. Но очевидно е за теб. - Ухили се. - Колкото и да съм измършавял, няма да стане на моята китка.

Обърна се към вълчата кожа и я опъна.

- А защо би ти изпратил това? - Метна я на раменете си и аз се отдръпнах светкавично с вик. Главата също бе одрана и внимателно обработена, а в очните кухини имаше две жълти стъклени очи, които ме гледаха яростно от лявото рамо на Джейми.

- Ужас! - възкликнах. - Изглежда точно както когато беше жив!

Джейми се обърна и се оказа лица в лице с озъбената муцуна. Провикна се стреснато и хвърли кожата в другия край на стаята.

- Божичко! - рече и се прекръсти.

Кожата лежеше на пода и ни гледаше кръвнишки на светлината на свещите.

- Как така когато е бил жив, сасенак? Да не сте били приятели? - попита ме, докато отвръщаше на погледа на вълка с присвити очи.

Тогава му разказах всичко - за вълка, за другите вълци, за Хектор, за снега, колибата с мечката, спора със сър Маркъс и появяването на Мърто, добитъка, убийственото чакане на склона насред розовата мъглица в пометената от снежна виелица нощ.

Измършавял или не, гръдният му кош беше широк, а ръцете му - силни и топли. Притисна лицето ми в рамото си и ме люлееше нежно, докато ридаех. Опитах да се овладея, но той само ме прегърна по-здраво и загука нежности в косата ми - накрая се предадох и плаках невъздържано, докато не останах съвсем без сили и можех само да хълцам.

- Като се замисля, имам малък подарък за теб, сасенак - каза той, докато приглаждаше косата ми. Подсмъркнах и обърсах нос в полата си, защото нямах нищо друго подръка.

- Съжалявам, че аз нямам какво да ти подаря - рекох, докато той тършуваше из разхвърляните завивки. Сигурно ми търсеше кърпичка, помислих си и отново подсмъркнах.

- С изключение на дреболии като живота ми, мъжеството ми и дясната ми ръка? - попита той сухо. - Ще свършат работа, мо дюин. - Изправи се, хванал расото, което му бяха дали. -Съблечи се.

Зяпнах.

- Моля?

- Съблечи се, сасенак, и сложи това. - Подаде ми расото. - Или може би искаш първо да се обърна с гръб?

Обгърнах се плътно с грубия плат и последвах Джейми по поредното стълбище. Това беше третото и най-тясното досега - каменните стени бяха на не повече от половин метър една от друга, осветени от фенера, който Джейми държеше пред себе си. Имах чувството, че земята ме поглъща, колкото повече се спускахме в тясната шахта.

- Сигурен ли си, че знаеш къде отиваме? - попитах. Гласът ми проехтя, но странно приглушено, сякаш говорехме под водата.

- Няма много голяма вероятност да завием погрешно, нали?

Стигнахме поредната площадка, но Джейми беше прав, че пътят бе един - надолу.

В дъното на това стълбище обаче стигнахме до врата. Площадката му сякаш беше изсечена в планината, а вратата беше широка, ниска и направена от дъб, с месингови панти. Дъските й бяха посивели от годините, но още бяха здрави, а площадката беше чиста, сякаш метена. Явно тази част от манастира още се използваше. Може би беше винената изба?

До вратата имаше стенен свещник, а факлата в него беше изгоряла наполовина. Джейми я запали с парченце хартия от близката купчина, оставена за тази цел, отвори отключената врата и се приведе под трегера, а аз го последвах.

Отначало не виждах нищо, освен светлината от фенера на Джейми. Всичко останало чернееше. Фенерът се поклащаше напред, по-далеч от мен, а аз не помръдвах и следвах с очи петното светлина. На всеки метър-два светлината спираше и продължаваше, а след нея се надигаше ново пламъче. Когато очите ми бавно привикнаха, пламъците се превърнаха в ред фенери върху каменни постаменти. Фенерите сияеха в мрака като морски фарове.

Беше пещера. Първо си помислих, че е пещера с кристали, заради странното проблещукване оттатък фенерите. Но когато пристъпих към първия постамент, видях всичко пред себе си по-ясно.

Черно езеро. Прозрачна вода върху фин вулканичен пясък. На светлината на фенерите тя искреше ярко. Въздухът беше топъл и влажен, а по хладните стени на пещерата се образуваха капчици и се стичаха по ръбестите скални грамади.

Горещ извор. Леката миризма на сяра ощипа ноздрите ми. Горещ минерален извор, значи. Спомних си думите на Анселм за горещите извори край абатството, прочути с целебните си свойства.

Джейми стоеше зад мен и гледаше димящата черно-червеникава шир.

- Гореща вана - каза гордо. - Харесва ли ти?

- Исусе Ш. Рузвелт Христе.

- А, значи ти харесва - каза той и се ухили от успеха на изненадата си. - Хайде, идвай.

Съблече се и остана гол, смътно озарен от червеникавите отражения във водата. Таванът на пещерата сякаш поглъщаше светлината на фенерите, така че тя се простираше само на няколко метра от тях.

Малко колебливо свалих и своята дреха.

- Колко е горещ? - попитах.

- Достатъчно. Не се тревожи, няма да се опариш. Но ако останеш повече от час, ще те свари бавно.

- Колко привлекателно - рекох.

Последвах слабата му фигура във водата. В камъка бяха изсечени стъпала надолу, а по ръба на езерото беше прокарано възлесто въже, за да има за какво да се хващат посетителите.

Водата се издигна над хълбоците ми и плътта на корема ми потръпна от удоволствие, когато топлината премина през мен. В дъното на стълбите спрях, впила пръстите на краката си в чистия черен пясък, водата малко под раменете ми, а гърдите ми се носеха по повърхността като плавки на въдица. Цялата ми кожа бе попила топлината на извора и по врата ми, под плетеницата на кичурите, избиваха капчици пот. Беше блаженство, чисто и просто.

Повърхността на водата беше гладка и спокойна, но самата вода не бе неподвижна -долавях леко движение, течения в дълбочина като нервни импулси. Може би това движение, както и невероятно успокояващата топлина, ме накара да си въобразя за миг, че изворът е жив - топло, гостоприемно същество, което ме обгръщаше ласкаво. Анселм беше казал, че подобни извори могат да лекуват, и точно в момента не бях предразположена да се усъмня.

Джейми дойде зад мен, а пътят му във водата личеше от миниатюрните вълнички, които тялото му оставяше след себе си. Пресегна се и подхвана гърдите ми, като леко ги обля с топла вода.

- Харесва ли ти, мо дюин? - Приведе се напред и ме целуна по рамото.

Повдигнах крака и се понесох изцяло във водата, облегната на него.

- Прекрасно е! За пръв път от август ми е топло навсякъде.

Той ме задърпа назад, с бавни крачки през водата - краката ми се носеха малко под повърхността, а топлината преминаваше по крайниците ми като милувка.

Джейми спря, завъртя ме в другата посока и ме постави на някаква твърда дървена повърхност. Полувидима на меката светлина, под нас имаше пейка от няколко дъски, заковани в една скалиста ниша. Той седна в нишата до мен и разпери ръце на скалната издатина зад нас.

- Брат Амброуз ме доведе тук онзи ден - рече. - За да омекнат раните ми. Хубаво е, нали?

- Повече от хубаво. - Водата така ни повдигаше, че имах чувството, че ако се пусна от пейката, ще отплавам. Погледнах към сенките на тавана.

- Нещо живее ли в пещерата? Прилепи? Риба?

Той поклати глава.

- Нищо, освен духа на езерото, сасенак. Водата извира от земята през една тясна пукнатина там - и той кимна към мастиленочерния мрак в другия край на пещерата - и се процежда през още десетина отвора в скалата. Но няма изход, освен този през вратата.

- Дух на езерото? - рекох развеселена. - Звучи малко езическо, а и точно под манастир.

Той се изтегна блажено, а очертанията на дългите му крака плувнаха под повърхността като стъблата на водно растение.

- Е, както и да го наричаш, тук е много по-отдавна от манастира.

- Да, виждам.

Стените на пещерата бях от гладка, тъмна вулканична скала, почти като черно стъкло, осеяно с влага. Цялото помещение приличаше на огромен мехур, полупълен със странно живата, ала стерилна вода. Сякаш бях приласкана обратно в утробата на земята и че ако притисна ухо към скалата, ще чуя безкрайно бавния ритъм на огромно сърце съвсем наблизо.

Дълго време бяхме много тихи, носехме се във водата, унесени, и от време на време се докосвахме неволно, оставили се на невидимите течения на пещерата.

Когато накрая продумах, гласът ми звучеше лениво, сякаш бях упоена.

- Реших.

- А... Значи Рим? - Гласът на Джейми сякаш идеше отдалеч.

- Да. Не знам, когато отидем, какво...

- Няма значение. Ще направим каквото можем.

Той се пресегна към мен, толкова бавно, че си помислих, че ръката му никога няма да ме достигне.

Придърпа ме по-близо, докато чувствителните ми зърна не опряха в неговите. Водата бе не само топла, но и плътна, почти мазна на докосване. Ръцете му слязоха надолу и подхванаха дупето ми, повдигнаха ме.

Проникването ме сепна. Кожата ни беше гореща и хлъзгава и се носехме един над друг, без почти да се усещаме, но присъствието му в мен беше плътно и съкровено, постоянна точка в изменчивия воден свят, като пъпна връв насред произволните движения в майчината утроба. Проскимтях от изненада, когато заедно с него в мен нахлу и горещата вода, но след това се настаних върху него с въздишка на удоволствие.

- О, това ми хареса - каза той с наслада.

- Кое? - попитах.

- Този звук. Когато изписка.

Не беше възможно да се изчервя - кожата ми не можеше да се зачерви повече. Позволих на косата си да падне пред лицето ми, а къдриците се отпуснаха, когато плувнаха по повърхността на водата.

- Съжалявам, не исках да съм шумна.

Той се засмя - дълбокият му глас проехтя сред устоите на покрива.

- Казах, че ми харесва. Така е. Това е едно от нещата, които най ми харесват, когато спя с теб, сасенак, тези малки звуци.

Придърпа ме по-близо и челото ми опря във врата му По кожата ни веднага изби пот, хлъзгава като натежалата от сяра вода. Той помръдна с хълбоци, аз рязко си поех дъх и едва успях да сподавя възклицанието си.

- Да, точно така - рече той тихо. - Или... така?

- Блярк - изгрухтях. Той се засмя, но продължи.

- За това най-много си мислех - каза той, докато бавно прокарваше ръце по гърба ми, галеше, пристискаше и ваеше хълбоците ми с длани. - В затвора нощем, прикован с още десетима други, докато слушах хъркането, пръдните, стоновете. Мислех си за малките звуци, които издаваш, когато те любя, как изсумтяваш леко, когато проникна за пръв път в теб, сякаш се готвиш да се захванеш за работа, как дишаш все по-бързо и по-бързо.

Определено дишах все по-бързо и по-бързо. Плътната, наситена с минерали вода ме крепеше като перо във водата и не отплавах само защото стисках раменете му и се притисках удобно и плътно в него по-надолу

- Още по-добре - прошепна той в ухото ми и горещият му дъх ме погъделичка, - когато те обладая бурно и нетърпеливо и ти заскимтиш под мен и се задърпаш, сякаш искаш да се махнеш, но знам, че просто искаш да дойдеш по-близо, и аз се мъча да сторя същото.

Ръцете му ме проучваха бавно, сякаш гъделичкаше пъстърва, както онзи ден край малкия поток, стискаха дупето му, продължаваха нататък, приласкаваха опънатата, копнееща точка на единението ни. Разтреперих се и дъхът ми излезе на пресекулки.

- Или когато те пожелая уморено, за да ми дадеш успокоение, и ме поемеш в себе си с въздишка и онази тиха мелодия на гласа ти, сякаш тананикаш песен, сякаш пчелна пита жужи на слънцето, и ме унесеш в покоя на този малък звук.

- Джейми - рекох прегракнало, - Джейми, моля те.

- Още не, мо дюин. - Той обхвана кръста ми здраво и ме притисна силно надолу, като изстена силно. - Още не. Имаме време. И искам да те чуя как стенеш така отново. Да стенеш и да плачеш, макар да искаш да се сдържиш. Искам да въздишаш, сякаш ще ти се скъса сърцето, да крещиш от копнеж и накрая да извикаш в ръцете ми. Тогава ще знам, че съм ти дал това, от което имаш нужда.

Тръпката между бедрата ми започна и се изстреля като куршум дълбоко в слабините ми, разхлаби ставите ми, така че ръцете ми се плъзнаха безсилни и безчувствени от раменете му. Гърбът ми се изопна и гърдите му се притиснаха към неговите. Потреперих в горещия мрак и само ръцете на Джейми ме пазеха да не се удавя.

Отпусната в него, се чувствах като медуза. Не знаех и не ме интересуваше какви звуци съм издавала, но се чувствах неспособна на свързана реч. Докато той не започна отново да се движи, неумолим като акула в океана.

- Не - рекох. - Не, Джейми, не мога да го понеса отново.

Кръвта още напираше във върховете на пръстите ми и ритъмът му ме изтезаваше от болезнено удоволствие.

- Можеш, защото те обичам. - Гласът му беше приглушен от мократа ми коса. - И ще успееш, защото те желая. Но този път ще свърша с теб.

Крепеше хълбоците ми и ме носеше далеч отвъд мен самата със силата на подводно течение. Разбих се в него като прибой, а той ме посрещна с непоклатимостта на гранитна скала, котва насред туптящия хаос.

Останала без сили и форма, моделирана единствено от ръцете му, извиках тихо и полузадавено, като давещ се моряк. Чух и неговия безпомощен вик и разбрах, че и аз съм му дала това, от което има нужда.

С мъка се измъкнахме от утробата на света, влажни и димящи, с крайници като гума от виното и топлината. На първата площадка паднах на колене, а когато Джейми се опита да ми помогне, падна до мен нескопосано в плетеница от голи крака и монашеско расо. Започнахме да се хилим безпомощно, пияни повече от любов, отколкото от вино и стигнахме до втората площадка на колене и лакти, като повече си пречехме, отколкото си помагахме, побутвахме се и току прескачахме краката си, за да не се настъпваме в тясното пространство, а накрая просто се строполихме взаимно в ръцете си.

На това място към небето гледаше старинен еркерен прозорец без стъкло и светлината на пълната луна ни обливаше в сребро. Стояхме впримчени един в друг и се охлаждахме на зимния въздух, чакахме препускащите си сърца да забавят ход и дишането ни да се върне в нормалния си ритъм.

Луната беше толкова огромна, че почти изпълваше прозореца. Нищо чудно, че приливите и на моретата, и на жените се влияеха от тази величествена сфера, толкова властна и непосредствено близка.

Но собствените ми приливи вече не се движеха според този целомъдрен, ялов зов и познанието за това се извиваше като страх в кръвта ми.

- И аз имам подарък за теб - казах ненадейно на Джейми. Той се обърна към мен и положи едрата си, уверена длан върху още плоския ми корем.

- Така ли било? - попита ме.

И светът ни обгърна, сякаш сътворен наново и с безброй възможности.

КРАЙ

1 Библия, Притчи, 31:10. - Бел. прев.

БЛАГОДАРНОСТИ

Авторът би искал да благодари на:

Джаки Кантор, редактор, чийто неугасващ ентусиазъм има голяма заслуга за появата на тази книга; Пери Нолтън, агент с изключителна преценка, който каза: „Действай и разкажи историята така, както трябва да бъде разказана; ще съкращаваме после“. Благодаря и на моя съпруг, Дъг Уоткинс, който въпреки че понякога заставаше зад стола ми и отбелязваше: „Щом действието се развива в Шотландия, защо говорят с ирландски акцент?“, прекара доста време, като търчеше след децата и викаше: „Мама пише! Оставете я на мира!“; на дъщеря ми Лора, която надменно съобщи на своя приятелка: „Моята майка пише книги!“; на сина ми Самюъл, който, когато го попитат какво работи мама, отговаря: „Ами доста гледа компютъра!“; на дъщеря ми Дженифър, която казва: „Стига ти толкова, мамо; сега е мой ред да печатам!“; на Джери О’Нийл, Първи читател и Първи почитател, и на останалите от личната ми банда от четирима - Джанет Маконахи, Маргарет Дж. Кембъл, Джон Л. Майърс -които четат всичко, което напиша, и така ме карат да продължавам; на д-р Гери Хоф, задето ми помогна с медицинските подробности и любезно ми обясни как се намества изкълчено рамо; на Т Лорънс Туъхи, защото ми помогна с военната история и костюмите; Робърт Райфъл, задето ми обясни разликата между някои билки, направи ми цял списък и ме увери, че в Шотландия наистина растат тополи; на Вирджиния Кид, за това, че прочете първата част на ръкописа и ме окуражи да продължа; на Алекс Крислов, задето поддържа заедно с други системни оператори най-невероятния електронен литературен коктейл и инкубатор в света, наречен CompuServe Literary Forum; на много членове на LitForum - Джон Стайт, Джон Симпсън, Джон Л. Майърс, Джъдсън Джеръм, Анджелина Дорман, Зилгиа Кафай, и на всички останали - за шотландските народни песни, за латинската любовна поезия и защото се смяха (и плакаха) на правилните места.

Content

Диана Габалдон
Друговремец
(книга 1 от "Друговремец")

ПЪРВА ЧАСТ ИНВЪРНЕС, 1945 Г.

1. НОВО НАЧАЛО

2. ПОБИТИТЕ КАМЪНИ

3. МЪЖЪТ В ГОРАТА

4. ПРИСТИГАМ В ЗАМЪКА

5. КЛАНЪТ МАКЕНЗИ

ЧАСТ ВТОРА ЗАМЪКЪТ ЛЕОХ

6. ЗАЛАТА НА КОЛЪМ

7. КИЛЕРЪТ НА ДЕЙВИ БИЙТЪН

8. ВЕЧЕРНО ЗАБАВЛЕНИЕ

9. СЪБОРЪТ

10. ВРИЧАНЕТО

ЧАСТ ТРЕТА НА ПЪТ

11. РАЗГОВОРИ С АДВОКАТ

12. КОМАНДИРЪТ НА ГАРНИЗОНА

13. ОБЯВЕН Е БРАК

14. СКЛЮЧВА СЕ БРАК

15. ПРИЗНАНИЯ НА БРАЧНОТО ЛОЖЕ

16. ЕДИН ХУБАВ ДЕН

17. СРЕЩAМЕ ПРОСЯК

18. НАПАДАТЕЛИ СРЕД СКАЛИТЕ

19. ВОДНИЯТ КОН

20. ИЗОСТАВЕНИ ДОЛЧИНКИ

21. БЕДА СЛЕД БЕДА

22. ПРЕОЦЕНКИ

23. ЗАВРЪЩАНЕ В ЛЕОХ

ЧАСТ ЧЕТВЪРТА ПОЛЪХ НА СЯРА

24. ЧУВСТВАМ, ПАЛЦИ МЕ СЪРБЯТ1

25. МАГЬОСНИЦА ЖЕНА ДА НЕ ОСТАВИШ1

ЧАСТ ПЕТА ЛАЛИБРОХ

26. ЗАВРЪЩАНЕТО НА ГОСПОДАРЯ

27. ПОСЛЕДНАТА ПРИЧИНА

28. ЦЕЛУВКИ И ДОЛНИ ГАЩИ

29. ОЩЕ ОТКРОВЕНОСТ

30. РАЗГОВОРИ КРАЙ ОГНИЩЕТО

31. ПЛАТЕЖНИЯТ ДЕН

32. ТЕЖЪК ТРУД

33. СТРАЖАТА

ЧАСТ ШЕСТА ХАЙКАТА

34. ИСТОРИЯТА НА ДУГАЛ

ЧАСТ СЕДМА УБЕЖИЩЕТО

35. ЗАТВОРЪТ УЕНТУЪРТ

36. МАКРАНОХ

37. БЯГСТВО

38. АБАТСТВОТО

39. ДА ОТКУПИШ НЕЧИЯ ДУША

40. ОПРОЩЕНИЕ

41. ОТ ЗЕМНАТА УТРОБА

БЛАГОДАРНОСТИ