Дъглас Адамс

Пътеводител на галактическия стопаджия

Книга първа

Пътеводител на галактическия стопаджия

На

Джони Брок и Клеър Горст

и всички други арлингтонци

за чая, отзивчивостта и едно канапе

Някъде далече в неотбелязания на картата затънтен и рядко посещаван край на западния спирален клон на Галактиката се намира едно дребно, с нищо незабележително жълто слънце.

Около това слънце, на разстояние приблизително деветдесет и два милиона мили, обикаля една съвсем незначителна, малка синьозелена планета, чиито обитатели — произлезли от маймуната форми на живот — са така изумително изостанали, че все още смятат електронните часовници за доста хитроумно изобретение.

Тази планета има — или по-точно имаше един проблем: почти всички хора, живеещи на нея, през по-голямата част от живота си се чувстваха нещастни. Много бяха предложенията за решаването на този проблем, но повечето се отнасяха до движението на едни малки зелени късчета хартия. И това е много странно, защото, общо взето, тези малки зелени късчета хартия съвсем не бяха нещастни.

И така, проблемът си оставаше нерешен — много хора се чувстваха зле, а повечето от тях — отвратително, включително и онези с електронните часовници.

Мнозина изказваха мнението, че поначало човечеството е допуснало голяма грешка, като е слязло от дърветата. А някои твърдяха, че дори и крачката към дърветата е била погрешна и че изобщо не е трябвало да напускат океаните.

Но ето че един ден — беше четвъртък — близо две хиляди години след като един човек бил прикован за някакво дърво заради това, че разправял колко хубаво би било, ако започнем ей тъй, за разнообразие, да бъдем добри един към друг — едно момиче, седнало само в малък ресторант в Рикмънзауърт, се сети каква е причината за всички досегашни нещастия на човечеството и прозря как светът може да стане по-добър и щастлив. Този път не можеше да има грешка, нещата непременно щяха да се оправят и повече никой за нищо нямаше да бъде приковаван.

За жалост обаче, преди момичето да успее да се добере до телефон, за да сподели с някого идеята си, се случи едно ужасно и глупаво нещастие и тя безвъзвратно пропадна.

Но това тук не е разказ за нея.

Това е разказ за онова ужасно и глупаво нещастие и някои от неговите последици.

Този разказ е и за една книга, една книга, наречена ПЪТЕВОДИТЕЛ НА ГАЛАКТИЧЕСКИЯ СТОПАДЖИЯ — книга, която не е писана и никога не е издавана на Земята и за която до деня на ужасното нещастие ни един земен жител не бе нито чувал, нито пък я бе виждал.

И все пак това бе една наистина забележителна книга.

Всъщност навярно най-забележителната книга, излязла някога от великата издателска корпорация на Малката мечка — но и за нея ни един земен жител никога не бе чувал.

Това е не само една наистина забележителна книга, тя се радва и на голям успех — по-популярна е от КНИГА ЗА ВСЕКИ НЕБЕСЕН ДОМ, по-търсена от КАКВО ДА ПРАВИМ ПРИ НУЛЕВА ГРАВИТАЦИЯ — НОВИ ПЕТДЕСЕТ И ТРИ СЪВЕТА, и е по-нашумяла от Уулон-Колъфидовия знаменит философски труд в три тома: В КАКВО СБЪРКА БОГ; ЗА НЯКОИ ОТ НАЙ-ГОЛЕМИТЕ ГРЕШКИ НА БОГ; ВСЪЩНОСТ ЩО ЗА ЛИЧНОСТ Е БОГ?

В много от по-напредничавите цивилизации от Външния Източен край на Галактиката ПЪТЕВОДИТЕЛЯТ вече е изместил великата ЕНЦИКЛОПЕДИЯ ГАЛАКТИКА като настолна съкровищница на целокупното знание и мъдрост, защото въпреки големите пропуски и многобройните съмнителни — или поне крайно неточни — сведения той превъзхожда по-стария и по-традиционен труд в две важни отношения.

Първо, той е малко по-евтин; и, второ, на корицата му с големи приветливи букви са изписани думите БЕЗ ПАНИКА.

Но разказът за този ужасен и глупав четвъртък, разказът за необикновените последици от него и разказът за неразривната връзка между тези последици и гореспоменатата книга започва твърде обикновено.

Започва с една къща.

Глава I

Къщата се намираше на малко възвишение в самия край на селото. Издигаше се съвсем самотна и от нея се откриваше красив изглед към ширналите се нивя на Югозападна Англия. В никакъв случай не бе някаква забележителна къща — на около тридесет години, нисичка, квадратеста, с четири прозореца отпред, тъй размерени и симетрично разположени, че успяваха по един съвършен по своему начин да не радват окото.

Единственият човек, за когото къщата имаше някакво по-особено значение, бе Артър Дент — и то само защото самият той живееше в нея. Живееше там от около три години, откак напусна Лондон, който го правеше нервен и раздразнителен. Той също бе на около трийсет години, висок, тъмнокос и все нещо го безпокоеше. А най-много го безпокоеше това, че хората постоянно го питаха защо има неспокоен вид. Работеше в местното радио и непрекъснато разправяше на приятелите си, че това е много по-интересно, отколкото вероятно си мислят. Така си и беше — повечето му приятели работеха в рекламата.

Сряда вечерта бе валял проливен дъжд, пътеката беше мокра и кална, но четвъртък сутринта слънцето се показа ярко и чисто и огря къщата на Артър Дент за сетен — както се оказа — път.

Артър все още не бе напълно проумял, че общината иска да я събори и на нейно място да построи околовръстен път.

В осем часа сутринта в четвъртък Артър не се чувстваше много добре. Събуди се със замаяна глава, стана, тръгна замаяно из стаята, отвори прозореца, видя един булдозер, намери чехлите си и се отправи към банята, за да се измие.

Малко паста за зъби върху четката — ето така. Сега търкай.

Огледалото за бръснене гледаше към тавана. Нагласи го. За миг през прозореца на банята в него се отрази втори булдозер. Нагласено както трябва, огледалото отразяваше наболата брада на Артър Дент. Обръсна я, изми се, избърса се и се отправи към кухнята, за да сложи нещо вкусно в устата си.

Чайник, контакт, хладилник, мляко, кафе. Прозявка.

Думата БУЛДОЗЕР се залута в ума му, като търсеше нещо, с което да се върже.

Булдозерът пред кухненския прозорец беше доста голям.

Загледа се в него.

„Жълт“ — каза си той и се отправи обратно към спалнята, за да се облече.

Като минаваше покрай банята, се спря и изпи една голяма чаша вода, после втора. Започна да подозира, че го мъчи махмурлук. Ама откъде тоя махмурлук? Да не би да е пил предната вечер? „Трябва да съм пил“ — рече си той. В огледалото за бръснене се мярна някакъв отблясък. „Жълт“ — каза си той и продължи към спалнята.

Спря и се замисли. Кръчмата, сети се Дент. Ами да, кръчмата. Смътно си спомни, че се бе ядосвал, ядосвал се бе за нещо, което му се струваше важно. Разправял бе на хората там за това нещо, разправял им бе, изглежда, надълго и нашироко, защото най-ярко си спомняше безразличието, изписано върху лицата им. Нещо за нов околовръстен път, за който току-що бе научил. Уж от месеци било оповестено, а, изглежда, никой нищо не беше чувал за него. Смешна работа. Изпи глътка вода. Решил бе, че всичко ще се оправи — никой не го искаше този околовръстен път и общината нямаше основание да го налага. Всичко щеше да се оправи.

Но, майко мила, какъв махмурлук му бе докарала тази история. Огледа се в огледалото на гардероба. Изплези език. „Жълт“ — си каза той. Думата ЖЪЛТ се залута в главата му, като търсеше нещо, с което да се върже.

Петнайсет секунди по-късно той бе излязъл от къщата и лежеше пред един голям жълт булдозер, който напредваше по пътеката на неговия двор.

Мистър Л. Просър беше, дето се вика, най-обикновен човек. С други думи — двунога форма на живот на въглеродна основа, произлязла от маймуната. По-конкретно той беше четиридесетгодишен, дебел, неугледен и работеше в местната община. Колкото и да е странно, макар и самият той да не го знаеше, по бащина линия бе пряк потомък на Чингиз хан, ала безчетните поколения и смешения на раси оттогава досега тъй бяха преплели гените му, че не притежаваше никакви присъщи на монголоидната раса черти — от могъщия си праотец мистър Л. Просър бе наследил само подчертано дебелия тумбак и склонността да носи малки кожени шапки.

В никакъв случай не бе велик воин — всъщност той бе един неспокоен и измъчен човек. А днес бе особено неспокоен и измъчен, защото срещаше сериозни трудности при изпълнението на служебните си задължения — те изискваха от него до края на деня да има грижата къщата на Артър Дент да бъде съборена.

— Не бива така, мистър Дент — каза той. — Знаете, че не можете да спечелите. Не можете вечно да лежите пред булдозера.

Опита се да накара очите си да заблестят свирепо, но те изобщо не го послушаха.

Артър си лежеше в калта и пошляпваше срещу него.

— Хич не ме е грижа — каза той, — пък ще видим кой пръв ще ръждяса.

— Боя се, че трябва да се примирите — каза мистър Просър и като хвана кожената си шапка, започна да я върти на върха на главата си. — Този околовръстен път трябва и ще бъде построен!

— За пръв път го чувам — каза Артър. — А защо трябва да бъде построен?

Мистър Просър му се закани с пръст, но след малко се отказа и отново го скри.

— Как така защо трябва да бъде построен? — каза той. — Става дума за околовръстен път. А околовръстни пътища трябва да се строят.

Околовръстните пътища са съоръжения, които дават възможност на едни хора да се придвижват страшно бързо от точка А до точка Б, докато други хора се придвижват страшно бързо от точка Б до точка А. Хората, живеещи в точка В, която е разположена точно между двете, често си задават въпроса какво й е толкоз хубавото на точка А, че толкова много хора от точка Б горят от желание да отидат там, и какво й е пък толкоз хубавото на точка Б, че толкова много хора от точка А горят от желание да отидат там. Често им се дощява хората най-сетне и веднъж завинаги да решат къде по дяволите искат да бъдат.

На мистър Просър му се щеше да бъде в точка Г. Точка Г не бе някое конкретно място, а просто което и да е уютно местенце, много, много далеч от точките А, Б и В. Щеше му се да си има малка хубава къщичка с две секири над портата и да прекарва дълги приятни часове в точка Д, т.е. в най-близката до точка Г кръчма. Жена му, разбираше се, искаше пълзящи рози, ала той държеше на секирите. Не знаеше защо — просто харесваше секири. Презрителните усмивки на булдозеристите го накараха да се изчерви от срам.

Премести тежестта си от единия крак на другия, но и на двата се чувствуваше еднакво неудобно. Очевидно някой някъде се бе оказал ужасен некадърник и не дай си боже това да бе самият той.

Мистър Просър рече:

— Вижте какво, имахте възможност да направите всякакви предложения или възражения в законния срок.

— В законния срок? — избухна Артър. — В законния срок ли? Че аз за пръв път чух за тая работа от оня майстор, който пристигна в къщата ми вчера сутринта. Питам го аз прозорците ли е дошъл да почисти, той ми вика не, дошъл съм да съборя къщата. Но, разбира се, не ми го каза веднага. О, не! Първо избърса няколко прозореца, за което ми взе една петачка. И чак тогава ми го съобщи.

— Но, мистър Дент, проектите бяха на разположение в местния проектантски отдел в продължение на девет месеца.

— О, да, разбира се! Щом научих, отидох право там да ги видя — още вчера следобед. Ама вие не сте се потрудили чак толкова да насочите вниманието ни към тях, нали? Ей така, просто да кажете нещо на някого.

— Но проектите бяха изложени…

— Изложени ли? В последна сметка се наложи да сляза чак в мазето, за да ги открия.

— Ами там се намира отделът, където са изложени.

— С електрическо фенерче.

— Сигурно са откраднали крушките.

— И стълбището ли?

— Ама вижте, нали все пак ги открихте?

— Да — каза Артър, — така е. Бяха изложени на дъното на един заключен канцеларски шкаф, забутан в заключена тоалетна с надпис на вратата ВНИМАНИЕ, ЛЕОПАРД!

Над главите им мина облак. Сянката му падна върху Артър Дент, който лежеше, подпрян на лакътя в студената кал. Падна и върху къщата на Артър Дент. Мистър Просър я огледа неодобрително.

— Не може да се каже, че е кой знае колко хубава къща — отбеляза той.

— Съжалявам, но на мен ми харесва.

— И околовръстният път ще ви хареса.

— О, я млъкнете! — каза Артър Дент. — Млъкнете и се махайте оттук заедно с проклетия си околовръстен път. Много добре знаете, че правото е на моя страна.

Устата на мистър Просър се отвори и затвори няколко пъти и през това кратко време в съзнанието му нахлуха необясними, но ужасно привлекателни видения: къщата на Артър Дент — обхваната от буйни пламъци, а самият Артър бяга, крещейки от горящите й развалини с най-малко три тежки копия, стърчащи от гърба му. Подобни видения често измъчваха мистър Просър и го правеха доста неспокоен. За момент той изгуби дар слово, но бързо се съвзе.

— Мистър Дент — поде той.

— А, вие ли сте? Слушам ви — каза Артър.

— Искам да ви изясня някои факти. Имате ли представа колко ще пострада онзи булдозер и какви ще бъдат последствията за него, ако наредя да мине право през вас?

— Какви? — попита Артър.

— Съвсем никакви — отвърна мистър Просър и се отдалечи ядосано, като се чудеше защо главата му е пълна с хиляда космати конници, до един крещящи по него.

По някаква случайност СЪВСЕМ НИКАКВИ бяха и подозренията на произлезлия от маймуната Артър Дент, че един от най-близките му приятели не е произлязъл от маймуната и е всъщност от една малка планета в околностите на Бетелгиус, а не от град Гилдфорд, както често твърдеше.

Артър Дент никога, ама никога не бе допускал това.

Този негов приятел за пръв път бе стъпил на планетата Земя преди около петнадесет години, бе положил доста усилия, за да се слее със земното общество — при това, трябва да признаем, твърде успешно. Например през всичките тези петнадесет години се е представял за безработен актьор — това звучеше достатъчно правдоподобно.

Допуснал бе обаче една глупава грешка, и то защото беше попретупал предварителната си подготовка. Информацията, която бе събрал, го бе подвела да си избере името „Форд Префект“[1] като най-удачно поради своята незабележителност.

Не бе забележително висок, чертите на лицето му бяха приятни, без да са забележително красиви. Косата му беше остра, червеникава и вчесана назад. Кожата на лицето му изглеждаше обтегната от носа назад. Имаше нещо странно в него, но беше трудно да се каже точно какво. Може би това, че очите му примигваха рядко и когато човек разговаряше малко по-дълго с него, очите му започваха неволно да сълзят вместо неговите. А може би това, че усмивката му беше малко прекалено широка и човек добиваше ужасяващото чувство, че се кани да те сграбчи за гърлото.

Повечето от приятелите, с които се бе сближил на планетата Земя, го считаха за особняк, но от безобидните — един необуздан пияч с някои доста странни навици. Така например имаше навика да се появява неканен на студентски събирания, напиваше се безобразие и започваше да се заяжда с всеки астрофизик, когото успееше да докопа, докато накрая го изритваха навън.

Понякога изпадаше в странен унес и като хипнотизиран се взираше в небето, докато някой го запитате какво прави. Тогава се сепваше виновно, ала след миг се овладяваше и пак се ухилваше.

— Ами гледам да видя някоя летяща чиния — шегуваше се той и всички се засмиваха и го питаха каква точно летяща чиния очаква да види.

— Зелена — отвръщаше той с лукава усмивка, после се изсмиваше лудешки и изведнъж хукваше към най-близкия бар, където поръчваше страшно много пиене и черпеше всички наред.

Подобни вечери обикновено завършваха зле. Напиваше се до козирката с уиски, усамотяваше се в ъгъла с някое момиче и му обясняваше завалено, че, откровено казано, цветът на летящата чиния не е от голямо значение.

По-късно, докато се клатушкаше почти в безсъзнание из нощните улици, често питаше минаващите полицаи дали знаят пътя за Бетелгиус. Обикновено полицаите му казваха нещо в смисъл: „Не мислите ли, сър, че е време да се приберете вкъщи?“ „Опитвам се, миличък, опитвам се“, неизменно отвръщаше Форд в тези случаи.

Всъщност това, което в действителност търсеше с поглед, когато се взираше до забрава в небето, бе каквато и да е летяща чиния. А казваше зелена, защото зелен бе цветът на традиционната космическа униформа на бетелгиуските търговски разузнавачи.

Форд Префект жадуваше да се появи каквато и да е летяща чиния, защото петнадесет години са твърде много, ако си заседнал където и да е, особено пък на едно такова неописуемо тъпо място като планетата Земя.

На Форд много му се щеше в най-скоро време да се появи някаква летяща чиния, защото знаеше как да стопира летящи чинии и да се вози на тях. Знаеше също как могат да се видят Чудесата на Вселената за по-малко от трийсет алтериански долара на ден.

В действителност Форд Префект беше странстващ изследовател, натоварен да събира материали за онази изключително забележителна книга ПЪТЕВОДИТЕЛ НА ГАЛАКТИЧЕСКИЯ СТОПАДЖИЯ.

Човешките същества лесно се адаптират и до обяд в живота около Артъровата къща настъпи определен порядък. Избраната от Артър роля бе да си лежи и пошляпва в калта и от време на време да настоява да се види със своя адвокат или с майка си, или да получи една хубава книга: избраната от мистър Просър роля бе да прави периодични опити да вразумява Артър чрез някой нов убедителен довод, приказки от рода на „за благото на народа“ или „необходимостта от прогреса“, или пък „Те и мойта къща я събориха веднъж, ама аз дори не се обърнах да я погледна“, а също и чрез други най-различни ласкателства и закани; избраната от булдозеристите роля бе да седят и да си пият кафето и да тълкуват профсъюзните наредби, за да видят дали не могат да извлекат материални облаги от създалата се ситуация.

Земята се движеше бавно по установения си път.

Слънцето започваше да втвърдява калта, в която Артър лежеше.

Още веднъж по него мина една сянка.

— Здравей, Артър — изрече сянката.

Артър вдигна поглед, примижа срещу слънцето и с изненада откри, че над него се е изправил Форд Префект.

— О, Форд! Здрасти! Как си?

— Добре съм — отвърна Форд. — Слушай, имаш ли някаква работа?

— Работа ли? — извика Артър. — Ами налага ми се да полежа пред тези булдозери, защото, ако се махна, ще съборят къщата ми. Но като изключим това, сякаш нямам.

На Бетелгиус не познават сарказма и ако не внимаваше, Форд Префект често не успяваше да го долови.

— Добре тогава — каза той. — Къде можем да поговорим?

— Какво? — каза Артър Дент.

В продължение на няколко секунди Форд сякаш забрави за него и впери поглед в небето, също като заек, който „се опитва“ да бъде прегазен от кола. И след това изведнъж приклекна до Артър.

— Непременно трябва да поговорим — каза той настоятелно.

— Добре — отвърна Артър, — казвай.

— А и да пийнем — продължи Форд. — Жизненоважно е да поговорим и да пийнем. Веднага. Да отидем в селската кръчма.

Отново се взря в небето — напрегнато, очаквателно.

— Абе ти не разбираш ли? — извика Артър и посочи към Просър. — Онзи човек иска да събори къщата ми!

Форд го изгледа объркано.

— А не може ли да го направи, ако те няма? — попита той.

— Но аз не искам да я събори!

— Аха.

— Слушай. Форд, какво ти става? — каза Артър.

— Нищо. Нищо не ми става. Слушай сега — трябва да ти кажа най-важното нещо, което някога си чувал. Веднага. И трябва да ти го кажа в пивницата „Кон и коняр“.

— Но защо?

— Защото ще ти е нужно добре да си пийнеш.

Форд впи поглед в Артър и Артър с изненада откри, че волята му започва да отслабва. Не можеше, разбира се, да знае, че това се дължи на една стара пиянска игра, която Форд бе научил по хиперкосмическите пристанища, обслужващи мадранитните минни пояси на звездната система Орион Бета.

Играта донякъде напомня земната игра, наречена канадска борба, и се играе по следния начин:

Двамата съперници сядат от двете страни на масата с по една чаша пред всеки от тях.

По средата се поставя бутилка Джанксова ракия (същата, дето е увековечена в онази древна песничка на орионските миньори: „Не, не ми наливай веч от тая стара Джанксова ракия,// че свят ще ми се вие// и знам ли що ще плещя// и очите ще облещя// и може би дори// ей тъй ще си издъхна,// ала налей ми пак от тая грешна стара Джанксова ракия“).

След това и двамата съперници съсредоточават волята си върху бутилката, като се опитват да я наклонят и да отлеят от ракията в чашата на противника, който след това трябва да я изпие.

После бутилката отново се пълни. Играта се повтаря. След това пак.

Започнеш ли веднъж да губиш, вероятно ще продължиш да губиш, защото, между другото, Джанксовата ракия потиска телепсихичните способности.

След като се изконсумира едно предварително уточнено количество алкохол, губещият е длъжен да се подложи на някакво унизително наказание, най-често свързано с физиологическата дейност на човека.

Обикновено Форд Префект играеше, за да губи.

Форд продължаваше да се взира в Артър и на него започна да му се струва, че все пак му се ходи в пивницата „Кон и коняр“.

— Но какво ще стане с къщата ми…? — попита той плачливо.

Форд премести погледа към мистър Просър и изведнъж му хрумва хитра идея.

— Къщата ли иска да ти събори?

— Да, иска да построи…

— Но не може, защото си легнал пред булдозерите му.

— Да, и…

— Убеден съм, че ще се разберем с него — каза Форд. — Извинете, може ли за момент? — провикна се той.

Мистър Просър (които в момента спореше с представител на булдозеристите за това, дали Артър Дент представлява опасност за душевното им здраве и ако е така, каква ще е надницата им) се огледа. Изненада се и малко се разтревожи, като видя, че Артър не е сам.

— Да? Кажете — извика той. — Да не би мистър Дент да се е вразумил?

— Бихме ли могли засега — провиква се Форд — да предположим, че все още не е?

— Ами добре — въздъхна мистър Просър.

— Да предположим също — каза Форд, — че ще лежи тук цял ден.

— Добре, и?

— И хората ти цял ден ще се мотаят и нищо няма да правят.

— Може би, може би…

— Ами ако тъй и тъй си се примирил с това, всъщност на теб не ти е необходимо той да лежи тук през цялото време, нали така?

— Какво?

— Не ти е необходимо — поясни Форд търпеливо — неговото присъствие тук.

Мистър Просър се замисли над това.

— Ами всъщност не… — каза той — не може да се каже, че ми е необходим…

Просър се смути. Помисли си, че логиката на единия от двамата нещо куца.

— Ами в такъв случаи — каза Форд, — ако бъдете така добър да приемете, че той е тука и не може да не е тука, двамата с него бихме могли да отскочим до кръчмата за половин час. Как ви звучи това?

На мистър Просър му се стори, че това е напълно налудничава идея.

— Струва ми се, че е напълно разумно — отвърна той убедително, като се запита кого се опитва да убеждава.

— А ако след това и вие пожелаете да отскочите за една на крак — каза Форд, — разчитайте, че и ние ще ви прикрием.

— Много ви благодаря — изрече мистър Просър, който вече не знаеше как да реагира, — много ви благодаря, наистина, много мило…

Намръщи се, сетне се усмихна, после пък се опита да направи и двете едновременно, не успя, посегна към кожената си шапка и започна припряно да я върти на темето си. Щеше му се да повярва, че току-що е постигнал успех.

— Ами тогава — продължи Форд Префект — бъдете така добър да дойдете тук и да легнете…

— Какво? — каза мистър Просър.

— О, извинете — каза Форд, — може би не бях съвсем ясен. Някой все пак трябва да легне пред булдозерите, нали така? В противен случай нищо няма да ги спре да потеглят към къщата на мистър Дент, нали така?

— Какво? — повтори мистър Просър.

— Много е просто — каза Форд. — Моят клиент, мистър Дент, твърди, че ще престане да лежи тук в калта единствено при условие, че вие дойдете и заемете мястото му.

— Какви ги говориш? — попита Артър, но Форд го срита с обувката си, за да млъкне.

— Вие искате — каза Просър, като изговаряше думите бавно, за да осмисли тази нова мисъл — аз да отида и легна там…

— Да.

— Пред булдозера?

— Да.

— Вместо мистър Дент?

— Да.

— В калта.

— Да, както се изразихте, в калта.

Веднага щом мистър Просър осъзна, че в края на краищата е губещата — и то напълно — страна, от раменете му сякаш се смъкна огромен товар: това по му приличаше на света — такъв, какъвто го познаваше. Въздъхна.

— И в замяна на това вие ще заведете мистър Дент до онази кръчма.

— Да — каза Форд, — точно така.

Мистър Просър направи няколко несигурни крачки напред и спря.

— Обещавате ли? — попита той.

— Обещавам — отвърна Форд и се обърна към Артър.

— Хайде — каза му той, — ставай и направи място на човека да легне.

Артър се изправи с чувството, че всичко това става насън.

Форд подкани Просър с жест и той малко тъжно, непохватно седна в калта. Струваше му се, че целият му живот е някакъв странен сън, а понякога се питаше и кой всъщност го сънува и дали му се харесва. Калта обгърна седалището и ръцете му и започна да влиза в обувките му.

Форд го изгледа строго.

— И никакви опити къщата на мистър Дент да се събори тайничко, докато го няма. Разбрахме ли се? — каза той.

— И през ум не ми е минавало — възмути се Просър, — изключено е дори да ми хрумне такава мисъл — продължи той, като се излегна назад.

Видя, че към него се приближава представителят на профсъюза на булдозеристите, отпусна глава назад и затвори очи. Опита се да подреди доводите си, с които да докаже, че той самият в момента не представлява опасност за душевното им здраве. Но съвсем не бе уверен в това — главата му сякаш бе пълна с грохот, коне, пушеци и мирис на кръв. Това се случваше винаги, когато се чувствуваше потиснат и онеправдан, и досега не бе успявал да си го обясни. В някое по-висше измерение, за което ние нищо не знаем, могъщият хан ревеше от ярост, ала мистър Просър само потреперваше вяло и хленчеше. Усети някакво леко смъдене от течността, насъбрала се под клепачите му. Бюрократични неразбории, сърдити хора, легнали в калта, мистериозни непознати, обиждащи го необяснимо защо, и най-сетне една цяла безименна армия конници, които му се смеят — и всичко това е в главата му! Какъв ден!

Какъв ден! Форд Префект знаеше, че това, дали къщата на Артър ще бъде съборена или не, е толкова важно, колкото и здравословното състояние на бъбреците на кучето Динго.

Артър обаче продължаваше да се безпокои.

— Но можем ли да му имаме доверие? — попита той.

— Лично аз бих му имал доверие до свършека на света — отвърна той.

— Да, разбира се — каза Артър, — и колко време остава дотогава?

— Около дванадесет минути — отвърна той. — Хайде, трябва да пийна нещо.

Глава II

Ето какво пише в ЕНЦИКЛОПЕДИЯ ГАЛАКТИКА относно алкохола. Пише, че алкохолът е безцветна летлива течност, която се образува при ферментацията на захарите; отбелязва също и опияняващото му действие върху някои форми на живот на въглеродна основа.

В ПЪТЕВОДИТЕЛ НА ГАЛАКТИЧЕСКИЯ СТОПАДЖИЯ също се споменава за алкохола. В него пише, че най-хубавата от всички съществуващи напитки е Пангалактическия гаргаробластер.

Пише също, че въздействието на Паигалактическия гаргаробластер е като да ти пръснат черепа с лимоново резенче, привързано към голяма златна тухла.

В Пътеводителя пише още и на коя планета се приготвят най-хубавите Пангалактически гаргаробластери, каква е приблизителната им цена и към кои благотворителни организации можеш да се обърнеш за помощ, след като се напиеш с него.

В Пътеводителя има дори рецепта как сам да си го приготвиш:

„Взема се съдържанието на една бутилка отлежала Джанксова ракия.

Към него се прибавя една мярка вода от моретата на Сантрагинус V.

(Ах тази морска вода на Сантрагинус V, пише там. Ах тези риби от Сантрагинус!!!)

Поставете в сместа три кубчета Арктурански мегаджин и ги оставете да се разтопят (необходимо е сместа да бъде добре охладена, защото в противен случай бензолът се изпарява).

Газирайте сместа с четири литра блатен газ от Фалия, в памет на всички онези щастливи стопаджии, умрели от удоволствие из блатата на Фалия.

На върха на сребърна лъжичка отмерете екстракт от Куалактинска хипермента, събрала в себе си всички омайни ухания на тънещите в мрак Куалактински пояси — нежно сладки и мистични.

Пуснете вътре зъб на алголиански слънцетигър. Наблюдавайте как се разтваря и пръска огнената жар на алголианските слънца в самото сърце на питието.

Поръсете със замфуор.

Прибавете една маслина.

Пийте… но… много внимателно…“

ПЪТЕВОДИТЕЛ НА ГАЛАКТИЧЕСКИЯ СТОПАДЖИЯ е много по-търсена книга от ЕНЦИКЛОПЕДИЯ ГАЛАКТИКА.

— Шест пинти битер[2] — каза Форд Префект на бармана на „Кон и коняр“. — И по-бързо, моля, защото ей сега ще настъпи свършекът на света.

Барманът на „Кон и коняр“ не заслужаваше подобно отношение — той беше достопочтен възрастен мъж. Побутна очилата над носа си и запремига срещу Форд Префект.

Форд не му обърна никакво внимание и се зазяпа през прозореца, затова барманът отправи поглед към Артър, които повдигна безпомощно рамене и запази мълчание.

Ето защо барманът каза:

— Така ли, сър? Тъкмо и времето е хубаво… — и започна да пълни халбите.

Направи още един опит:

— Ще гледате ли мача следобед?

Форд извърна поглед към него.

— Не, няма смисъл — каза той и пак се обърна, за да гледа през прозореца.

— Да не би, господине, да смятате, че резултатът не буди съмнение? — попита барманът. — „Арсенал“ никакви ли шансове няма?

— Не, не — каза Форд, — чисто и просто след малко ще настъпи свършекът на света.

— О, да, сър, преди малко го споменахте — каза барманът, като погледна над очилата си, този път към Артър. — Ами ако е тъй, „Арсенал“ ще извадят голям късмет.

Форд отново го погледна, този път искрено изненадан.

— Не, не съвсем — каза той и се намръщи.

Барманът пое дълбоко въздух.

— Заповядайте, сър, шест бири — каза той.

Артър му се усмихна тъжно и отново сви рамене. Обърна се и се усмихна тъжно и на останалите в кръчмата, в случай че някой от тях бе чул за какво става дума.

Някой нищо не бе чул и никой не разбра защо им се усмихва.

Човекът, който седеше на бара до Форд, огледа двамата мъже, огледа и шестте бири, направи наум няколко светкавични аритметични операции, хареса получения отговор и една глупава и пълна с надежди усмивка цъфна на лицето му.

— Долу ръцете, те са за нас! — каза Форд и му хвърли поглед, който би накарал и алголиански слънцетигър да продължи да си гледа работата.

Форд хвърли една банкнота от пет лири на тезгяха и каза:

— Задръжте рестото.

— Какво? От петачката ли? Много ви благодаря, сър!

— Остават ви десет минути, за да ги похарчите.

Барманът реши просто да се махне за малко.

— Форд, би ли ми казал, ако обичаш, какво по дяволите става? — попита Артър.

— Хайде, пий — каза Форд, — чакат те три бири.

— Три бири? — каза Артър. — На обяд?

Човекът до Форд се ухили и закима радостно. Форд не му обърна никакво внимание.

— Времето е химера — каза той. — А времето за обяд — двойно по-голяма.

— Много умно — каза Артър. — Трябва да го изпратиш на Рийдърз Дайджест[3]. Те имат цяла страница за хора като тебе.

— Хайде, пий!

— Но защо три бири наведнъж?

— Отпуска мускулите. Ще имаш нужда от това.

— Отпуска мускулите?

— Отпуска мускулите.

Артър се загледа в бирата си.

„Днес ли нещо сбърках — каза си той, — или светът винаги е бил такъв, но съм бил прекалено затворен в себе си, за да го забележа?“

— Добре — каза Форд, — ще се опитам да ти обясня. Откога се познаваме?

— Откога ли? — Артър се замисли. — Ами от около пет години, може би шест — каза той. — Тогава повечето неща имаха разумно обяснение.

— Добре — каза Форд. — Как ще реагираш, ако ти кажа, че в действителност не съм от Гилдфорд, а от една малка планета някъде в околностите на Бетелгиус?

Артър сви рамене неопределено.

— Ами не знам — отвърна той, като отпи от бирата. — Защо, смяташ ли, че е възможно да кажеш такова нещо?

Форд се отказа. Наистина не си струваше да се занимава с това при положение, че след малко щеше да настъпи свършекът на света. Затова просто каза:

— Пий!

След това продължи с напълно естествен тон:

— След малко ще настъпи свършекът на света.

Артър отново се усмихна тъжно на всички присъстващи в кръчмата. Присъстващите го гледаха намръщено. Един човек му махна с ръка да спре да му се усмихва и да си гледа работата.

„Днес трябва да е четвъртък — помисли си Артър, като се отпусна ниско над бирата си. — Никога не съм ги разбирал тези четвъртъци.“

Глава III

През този именно четвъртък, едно нещо се движеше тихичко през йоносферата на много мили над повърхността на планетата; всъщност това бяха няколко неща, няколко десетки огромни жълти тежки и груби като чукани неща, големи колкото административни сгради, но тихи като птички. Рееха се спокойно и се къпеха в електромагнитните лъчи на звездата Хелиос, забавяха ход, подреждаха се и се привеждаха в готовност.

Планетата под тях почти не се досещаше за тяхното присъствие, което съвпадаше с плановете им в момента. Огромните жълти неща не бяха забелязани при Гунхили, минаха над Кейп Канаверал, без да предизвикат и едно „бип“, станциите в Ухмера и Джодрел Банк изобщо не ги засякоха и това е много жалко, защото през всичките тези години бяха търсили тъкмо такива неща.

Единственото нещо, което регистрира тяхното присъствие, бе едно малко черно устройство, наречено Суб-Ета Сенс-О-Матик, което започна да премигва тихо и незабелязано. То се гушеше в тъмната вътрешност на една кожена чанта, която Форд Префект по навик носеше обвесена през врата си. Съдържанието на Форд-Префектовата чанта наистина представлява интерес, нещата в нея биха накарали очите на всеки земен физик да изхвръкнат от орбитите им, затова той ги криеше под два оръфани ръкописа на пиеси, за които твърдеше, че чакат одобрение. До Суб-Ета Сенс-О-Матика и ръкописите се намираше и неговият Електронен палец — една къса дебела черна пръчка, с гладка матова повърхност с няколко плоски бутона и скали в единия край, тук беше и едно устройство, което доста напомняше големичък електронен калкулатор. Върху него имаше стотина миниатюрни плоски бутончета и екран с площ четири квадратни инча, на който в миг можеше да бъде показана коя да е от общо милион „страници“. Изглеждаше умопобъркващо сложно нещо и това бе една от причините върху удобната пластмасова калъфка, в която се съхраняваше, с големи приветливи букви да бъдат изписани думите: БЕЗ ПАНИКА. Другата причина бе, че това устройство всъщност представляваше най-забележителната от всички книги, излезли някога от великата издателска корпорация на Малката мечка — ПЪТЕВОДИТЕЛ НА ГАЛАКТИЧЕСКИЯ СТОПАДЖИЯ. А причината да бъде публикувана във вид на суб-мезонно микроелектронно устройство бе, че ако беше отпечатана като обикновена книга, на междузвездния стопаджия щяха да са му нужни няколко неудобни големи сгради, в които да я носи със себе си.

Под всичко това в чантата на Форд Префект имаше няколко химикалки, бележник и една големичка хавлия, купена от универсалния магазин Маркс и Спенсър.

ПЪТЕВОДИТЕЛ НА ГАЛАКТИЧЕСКИЯ СТОПАДЖИЯ дава следните сведения по въпроса за хавлиите.

Хавлията, пише там, е навярно най-полезното нещо, което един междузвезден стопаджия може да притежава. На първо място тя е много ценна в чисто практическо отношение — можеш да се загърнеш с нея, за да се топлиш, докато подскачаш по мразовитите луни на Джаглан Бета; можеш да легнеш върху нея на плажа, покрит с жарък мраморен пясък, и да дишаш опияняващия морски въздух на Сантрагинус V; можеш да подремнеш под нея и под звездите, огряващи с яркочервените си лъчи пустинния свят на Кактафун; би могъл да я опънеш като платно на минисал по ленивите тежки води на реката Мот; намокрена, ще ти послужи и в ръкопашен бой; можеш да си завиеш главата с нея, за да не дишаш отровните изпарения или за да не срещнеш погледа на кръвожадния звяр Бъгблатер от Траал (едно невероятно глупаво животно, което си мисли, че ако ти не го виждаш и то не може да те види — но макар и тъпо като галош, то е много, много кръвожадно); ако изпаднеш в беда, можеш да я размахаш над главата си в знак, че се нуждаеш от помощ, и, разбира се, можеш да се избършеш с нея, ако все още ти се струва достатъчно чиста.

Но преди всичко, тя е изключително ценна в психологическо отношение. Кой знае защо, ако един страг (страг = нестопаджия) открие, че стопаджията носи хавлията със себе си, автоматично стига до заключението, че си има и четка за зъби, кърпа за лице, сапун, кутия с бисквити, манерка, компас, карта, кълбо канап, спрей против комари, екипировка за дъждовно време, космическо облекло и т.н., и т.н… При това страгът е готов с удоволствие да заеме на стопаджията кое да е от всички тези, а и дузина други неща, които стопаджията случайно може да е „загубил“. Ето как разсъждава страгът: онзи, който е способен да преброди надлъж и нашир галактиката, и то на стоп, да изнемогва, да мизерствува, да се сблъсква с невероятни трудности, да ги преодолява и все още да знае къде му е хавлията, е явно човек, с когото си длъжен да се съобразяваш.

Така се е зародил един израз, станал вече класически в стопаджийския жаргон. Например: „Хей, сас ли го онзи хупи Форд Префект? Те това се казва фруд — наистина знае де му е хавлията (сас = зная; чувал съм за; срещал съм; правя любов с; хупи = наистина прибран човек: фруд = ама наистина страшно прибран човек).“

Гушнало се кротичко върху хавлията във Форд-Префектовата чанта, Суб-Ета Сенс-О-Матика започна да примигва по-начесто. Много мили над повърхността на планетата огромните жълти неща започнаха да се разгръщат в боен ред. В Джодрел Банк някой реши, че е време за чаша хубав освежителен чай.

— Носиш ли си хавлията? — изведнъж попита Форд Префект.

Артър, който се мъчеше над третата си бира, се обърна към него.

— Какво? Не… Защо, трябваше ли? — Вече се бе отказал да се изненадва, явно нямаше смисъл.

Форд раздразнено цъкна с език.

— Хайде, пий — подкани го той.

В този миг отвън се чу притъпения грохот от някакво срутване и той взе връх над приглушените разговори в кръчмата, над шума, идещ от грамофона-автомат, и над звуците откъм мъжа до Форд, който хълцукаше над уискито, което Форд в последна сметка му бе поръчал. Артър се задави с бирата и скочи на крака.

— Какво става? — изквича той.

— Спокойно — каза Форд, — още не са почнали.

— Слава богу — каза Артър и се отпусна.

— Струва ми се, че просто събарят къщата ти — отбеляза Форд, като изгълта остатъка от последната си бира.

— Какво? — изкрещя Артър. Изведнъж Фордовата магия престана да му действа. Артър хвърли безумен поглед наоколо и изтича до прозореца. — Божичко, истина е! Мойта къща събарят. Форд, какво по дяволите правя аз в тази кръчма?

— Сега вече едва ли има някакво значение — каза Форд. — Остави ги да си направят кефа.

— Кефа? — изквича Артър. — Кефа! — и метна поглед навън, за да провери дали говорят за едно и също нещо.

— Ще им дам аз един кеф! — изрева той и изтърча навън, като застрашително размахваше една почти празна халба. Този ден никой в кръчмата не изпитваше приятелски чувства към него.

— Спрете, вандали! Доморушители такива! — крещеше Артър. — Спрете най-сетне, визиготи полупобъркани!

Налагаше се Форд да го последва. Обърна се бързо към бармана и го помоли за четири пакетчета фъстъци.

— Заповядайте, сър — каза барманът и хвърли пакетчетата върху тезгяха, — двайсет и осем пенса, ако обичате.

Форд обичаше — даде на бармана още една банкнота от пет лири и му каза да задържи рестото. Барманът погледна първо банкнотата, после и Форд. Изведнъж започна да трепери: за миг изпита едно чувство, което не можа да си обясни, защото до този момент никой на Земята не бе го изпитвал.

В миговете на върховно напрежение всички съществуващи форми на живот издават някакъв едва доловим подсъзнателен сигнал. Този сигнал просто събужда ясното и почти затрогващо усещане за това колко далеч се намира това същество от родното си място. На Земята е невъзможно да се отдалечиш на повече от шестнадесет хиляди мили от родното си място, което в края на краищата не е кой знае колко много, затова тези сигнали са прекалено слаби, за да бъдат долавяни.

В момента Форд Префект беше ужасно напрегнат, а родното му място се намираше на 600 светлинни години оттук в близките околности на Бетелгиус.

Барманът за миг се олюля, когато върху му се стовари това страховито, непонятно усещане за отдалеченост. Не разбра какво означава това, но вече погледна Форд Префект с едно ново чувство на респект, почти страхопочитание.

— Сериозно ли говорите, сър? — попита той шепнешком, след което в кръчмата настана пълна тишина. — Наистина ли мислите, че ще настъпи свършекът на света?

— Да — отвърна Форд.

— Днес следобед ли?

Форд вече се бе овладял и отново възприе присмехулния си тон.

— Да — каза той весело, — след по-малко от две минути, според моите изчисления.

Барманът не можеше да повярва, че води този разговор, така както не можеше да повярва, че бе изпитал онова усещане преди малко.

— А не може ли да се направи нещо? — попита той.

— Не, не може — отвърна Форд, като пъхаше фъстъците в джоба си.

Изведнъж в притихналата кръчма някой се изсмя дрезгаво, като че всички бяха оглупели.

Мъжът, който седеше до Форд, беше вече успял да се понакърка. Очите му се запромъкваха бавно към Форд.

— Струва ми се — каза той, — че ако настъпва свършекът на света, се препоръчва човек да легне на земята и да си нахлузи книжна торбичка на главата или нещо подобно.

— Ами направете го, щом искате — каза Форд.

— В казармата тъй ни учеха — каза човекът и очите му поеха по дългия път обратно към чашата с уиски.

— Това помага ли? — попита барманът.

— Не — отвърна Форд и му се усмихна дружелюбно. — А сега моля да ме извините — додаде той, — но трябва да тръгвам.

Махна с ръка и излезе.

Тишината в кръчмата продължи още миг-два и след това бе нарушена от мъжа с дрезгавия смях, който отново му даде воля. Момичето, което бе замъкнал в кръчмата, бе успяло хубавичко да го намрази през последния час и навярно щеше да е страшно доволно, ако знаеше, че след около минута и половина той изведнъж щеше да се изпари и превърне в облаче водород, озон и въглероден окис. Когато настъпи този момент обаче, то самото щеше да е твърде заето със собственото си изпаряване, за да има време да се порадва.

Барманът се прокашля. За своя изненада се чу да казва:

— Последни поръчки, моля.

Огромните жълти апарати започнаха да се спускат надолу, като постепенно увеличаваха скорост.

Форд знаеше, че се намират там, горе. И това никак не му се нравеше.

Артър тичаше по пътеката и малко оставаше да стигне до къщата си. Не усещаше как изведнъж стана много студено, не усещаше, че излезе вятър, не забеляза и внезапния нелеп пороен дъжд. Не забелязваше нищо друго освен верижните булдозери, които пълзяха върху развалините, където допреди малко се издигаше неговата къща.

— Варвари с варвари! — крещеше той. — Ще дам под съд общината и ще им взема последното пени! Ще накарам да ви обесят, изкормят и разчекнат! И да ви нашибат с камшик! И ще врите в казана, докато… докато… докато ви приседне.

Форд тичаше след него много бързо. Много, много бързо.

— И след това ще повторя всичко отначало! — крещеше Артър. — И като свърша, ще събера мъничките парченца, останали от вас, и ще започна да СКАЧАМ върху тях!

Артър изобщо не забеляза, че булдозеристите се разбягаха от машините; не забеляза и това, че мистър Просър се взира уплашено в небето. А мистър Просър бе забелязал, че някакви огромни жълти неща се появяват с вой иззад облаците. Невъзможно големи жълти неща.

— И ще продължа да скачам върху тях — крещеше Артър и тичаше, — докато ми излязат пришки на краката или докато измисля нещо още по-ужасно, а след това…

Артър се препъна и падна с главата напред, претъркули се и остана да лежи по гръб. Най-сетне забеляза, че става нещо. Пръстът му се стрелна нагоре.

— Какво, по дяволите, е това? — изкрещя той.

Каквото и да бе, чудовищно жълтото нещо префуча над главите им, раздра небесата с убийствен трясък и отскочи в далечината, а зеещите небеса зад него се събраха с такъв грохот, че ушите на хората се навряха чак в петите.

Появи се още едно такова нещо и направи абсолютно същото, само че по-гръмко.

Трудно е да се каже какво точно правеха хората в този момент на повърхността на планетата, защото и те самите не знаеха какво правят. Нямаше логика в ни едно от действията им — тичаха, за да се скрият в къщите, тичаха, за да избягат от къщите, крещяха нечуто сред адския шум. Улиците в градовете по целия свят се изпълниха с хора. Шумът връхлетя върху колите, те се наблъскаха една в друга, след това като приливна вълна заля хълмове и долини, пустини и океани и сякаш смаза всичко, върху което се стовари.

Един-единствен човек стоеше неподвижен и наблюдаваше небето с ужасна тъга в очите и гумени тампони в ушите. Много добре разбираше какво става — разбрал го бе още когато неговият Суб-Ета Сенс-О-Матик започна да премигва до възглавницата му предната нощ и го стресна в съня му. Именно това бе очаквал през всичките тези години, но когато дешифрира сигнала, седнал сам в полутъмната си малка стаичка, обхвана го хлад и нещо стегна сърцето му.

От всички същества в цялата галактика, които можеха да дойдат и кажат едно голямо „здравей“ на планетата Земя, тъкмо Вогоните ли се намериха!

И все пак поне беше наясно какво трябва да направи. Точно когато корабите на вогоните преминаваха с вой високо над него, той отвори кожената си чанта. Изхвърли ръкописа на „Йосиф и чудното цветно палто на мечтите“, изхвърли и ръкописа на „Господът магьосник“ там, където отиваше, нямаше да има нужда от тях. Всичко беше готово, всичко бе подготвено. Знаеше къде се намира хавлията му.

Изведнъж над Земята се стовари пълна тишина. Ако това е възможно, тя бе по-страшна и от шума. Известно време нищо не се случваше.

Огромните кораби висяха неподвижно в небето, над всички народи на Земята. Висяха неподвижни, огромни, тежки, непоклатими в небето над поруганата Земя. Много хора направо изпаднаха в шок, докато разумът се опитваше да осмисли това, което виждаха очите. Корабите висяха в небето така, както тухлите не могат.

Все още нищо не се случваше.

После се появи лек шум като шепот, ненадеен и необятен, идещ отвсякъде и всепроникващ. Всяка хай-фи уредба на света, всяко радио, всеки телевизор, всеки касетофон, всеки говорител за високи и ниски тонове, всеки усилвател на средни тонове на света тихичко се самовключи.

Всяка консервена кутия, всяка кофа за боклук, всеки прозорец, всяка винена чаша, всеки лист ръждясала ламарина се превърна в безупречен в акустично отношение резонатор.

Преди да загине, Земята щеше да има удоволствието да се наслади на най-съвършената звуковъзпроизводителна уредба, на едно наистина идеално средство за масова информация. Но по него не се чуваше ни концерт, ни музика, ни тържествени фанфари, а само едно кратко съобщение.

— Жители на Земята, моля за вашето внимание — заговори един глас, който звучеше превъзходно. Лееха се прекрасни, съвършени, квадрофонични звуци с толкова нищожно малка степен на изкривяване, че биха накарали и най-коравия смелчага да заплаче от умиление. — Към вас се обръща Простетник Вогон Джелтц от Галактическия хиперкосмически планов съвет — продължи гласът. — Както без съмнение знаете, планът за развитие на по-отдалечените райони на Галактиката предвижда построяването на хиперкосмическа магистрала през вашата звездна система и за съжаление вашата планета е една от тези, които по проект трябва да бъдат разрушени. Това ще продължи малко по-малко от две ваши земни минути. Благодаря за вниманието.

Озвучителната уредба замлъкна.

Неописуем ужас обзе всички хора на Земята. Ужасът премина бавно през насъбралите се тълпи — сякаш хората бяха железни стружки върху дървена плоскост, под която се движи магнит. Избухна паника, хората хукнаха да бягат, но нямаше къде да избягат.

Виждайки това, вогоните отново включиха уредбата. Тя каза:

— Излишно е да се правите на изненадани. Цялата проектосметна документация заедно със заповедта за разрушаване бяха на разположение в местния ви проектантски отдел на Алфа Кентавър през последните петдесет ваши земни години, тъй че имахте предостатъчно време да подадете жалба по официалния ред. Прекалено е късно сега тепърва да вдигате шум.

Уредбата отново замлъкна, но ехото продължи да се носи над Земята. Огромните кораби без никакво усилие се завъртяха бавно в небето. Откъм долната страна на всеки от тях се отвори люк — празен черен квадрат.

Изглежда, в това време някой някъде най-сетне успя да се добере до радиопредавател, улучи дължината на вълната и се обърна към корабите на вогоните с молба от името на цялата планета. Не се разбра точно какво е казал — чу се само отговорът. Озвучителната уредба изведнъж оживя. Гласът беше ядосан. Той каза:

— Какви са тези приказки сега, че никога не сте ходили на Алфа Кентавър? За бога, човечество, та тя се намира само на четири светлинни години от вас! Така де! Съжалявам, но никой не ви е виновен, че не сте се потрудили да разберете какво се прави в собствения ви район. Край! Включете лъчите за унищожение.

От люковете ливна светлина.

— Не мога да знам — каза гласът по уредбата, — проклета заспала плането! Изобщо не ми е жал за вас — и млъкна.

Настана страшна, кошмарна тишина.

Чу се страшен, кошмарен шум.

Настана страшна, кошмарна тишина.

Флотилията пътностроителни кораби на вогоните потегли плавно към осеяната със звезди мастилена бездна.

Глава IV

Далеч оттук, на срещуположния спирален клон на Галактиката, на петстотин хиляди светлинни години от звездата Хелиос, Зейфод Бийблброкс, президент на имперското галактическо правителство, се носеше с бясна скорост през моретата на Дамогран и бързоходната му лодка с йонен двигател примигваше и проблясваше под слънцето на Дамогран.

Дамогран горещият, Дамогран далечният, Дамогран, за когото почти никой нищо не е чувал.

Дамогран, тайният дом на „Златно сърце“.

Лодката продължаваше да се носи с бясна скорост по водата. Щеше да мине доста време, докато пристигне там, закъдето беше поела, защото Дамогран е една доста неудобно скроена планета. Състои се единствено от най-различни по големина пустинни острови, разделени от много красиви, но досадно обширни океани.

Лодката продължаваше да се носи напред.

Поради тази си топографска особеност Дамогран открай време е била необитаема планета. И тъкмо по тази причина Имперското галактическо правителство избра Дамогран за проекта „Златно сърце“ — защото бе толкова безлюден, а проектът „Златно сърце“ бе толкова секретен.

Лодката летеше и подскачаше по водите на морето, което се простираше между главните острови на единствения достатъчно голям архипелаг на планетата. Зейфод Бийблброкс бе потеглил от миниатюрния космодрум на Великденски остров (съвпадението на имената е съвсем случайно — на галактоезик „великден“ означава „малък, плосък и светлокафяв“) и пътуваше към острова на „Златно сърце“, който — също по някакво случайно съвпадение на имената — се наричаше Франция.

Едно от страничните явления, наблюдавани при разработването на проекта „Златно сърце“, бе и появата на редица нищо незначещи, съвсем случайни съвпадения.

Но съвсем не бе случайно съвпадение това, че днешният ден, денят, който бе сублимен за проекта, денят на официалното откриване, денят, в който „Златно сърце“ най-сетне щеше да бъде представен на смаяната Галактика, бе също така и велик, сублимен ден за Зейфод Бийблброкс. Заради този именно ден навремето той взе решение да се кандидатира за президент — решение, предизвикало изумление и разтърсило като мощна взривна вълна цялата Галактическа империя. Зейфод Бийблброкс? ПРЕЗИДЕНТ? ОНЗИ ли Зейфод Бийблброкс? Президент? На ГАЛАКТИКАТА? Мнозина бяха счели това за последното доказателство, че цялото знайно мироздание се бе побъркало окончателно.

Зейфод се ухили и подкара лодката още по-бързо.

Зейфод Бийблброкс — авантюристът, бившето хипи, любителят на удоволствия (мошеникът? — напълно възможно), вманиаченият самохвалко, неспособният да установи нормален човешки контакт, за когото се говореше, че съвсем е мръднал.

Президент?

Никой не се бе побъркал, поне не в този смисъл.

Само шестима души в цялата Галактика разбираха принципа, върху който се основава управлението на Галактиката, и те знаеха, че щом Зейфод Бийблброкс вече е обявил намерението си да постави кандидатурата си за президент, въпросът може да се счита почти предрешен: той бе замесен от идеалното тесто[4] за президент.

Това, което изобщо не можеха да разберат, бе защо Зейфод го прави.

Лодката направи остър завой, като запрати разбесняла се водна стена към слънцето.

Ето че настъпи този ден; настъпи денят, когато щяха да разберат какво крои Зейфод. Заради този именно ден Зейфод Бийблброкс стана президент. Освен това днес бе неговият двестагодишен рожден ден, но това бе просто още едно нищо незначещо случайно съвпадение.

И докато лодката подскачаше по моретата на Дамогран, той се усмихна нежно на себе си при мисълта, че го очаква един толкова прекрасен и вълнуващ ден. Отпусна се назад и обгърна с две ръце облегалката на креслото. Продължи да управлява с допълнителната си ръка, която неотдавна бе пожелал да му поставят малко под дясната с цел да ски-буксира по-добре.

— Хей — изгугука той на себе си, — ама ти наистина си бил ербап момче.

Нервите му обаче „свиреха“ по-пискливо и от пищялка.

Остров Франция е дълъг около двадесет мили, пет мили широк в средата, песъчлив и с формата на полумесец. Всъщност той не беше остров в истинския смисъл на думата, а представляваше огромен открит залив, образуван от двете дъги на полумесеца. Това впечатление се подсилваше и от факта, че вътрешната дъга се състоеше почти изцяло от високи стръмни скали. От върха на скалите в продължение на пет мили земята постепенно се спускаше надолу към отсрещния бряг.

На върха на скалите бяха застанали отговорните за посрещането официални лица.

Повечето от тях бяха инженери и учени, участвали в построяването на „Златно сърце“. Почти всички бяха хуманоиди, но тук-таме се срещаха и атоминери-влечугоиди, двама-трима зелени, подобни на силфи максимегалатици, един-двама октоподовидни физуктуралисти и един хулуву (хулуву се нарича една свръхинтелигентна отсянка на синия цвят). Всички с изключение на хулуву сияеха в многоцветните си церемониални лабораторни облекла; специално за посрещането хулуву временно бе насочено чрез рефракция към една свободно висяща призма.

Всички присъстващи бяха обзети от изключително силно вълнение и възбуда. Съвместно и с общи усилия те вече бяха достигнали и дори минали отвъд най-далечните предели на физичните закони, бяха прекроили основната тъкан на материята, бяха насилвали, усуквали и дори престъпвали законите на вероятността и невероятността и въпреки всичко много се вълнуваха при мисълта, че ще посрещнат един човек с оранжев шарф около врата. (По традиция президентът на Галактиката носи оранжев шарф.) Дори може би нямаше да им направи кой знае какво впечатление, ако научеха с каква точно власт разполага президентът на Галактиката — никаква. Само шестима души в Галактиката знаеха, че служебните задължения на президента изискват от него не да упражнява власт, а да отвлича вниманието от нея.

Зейфод Бийблброкс изумително добре се справяше със служебните си задължения.

Тълпата, заслепена от слънцето и от превъзходния мореплавател, ахна от удивление, когато бързоходната лодка на президента префуча покрай носа и навлезе в залива. Тя искреше и проблясваше, докато се плъзгаше по водата, правейки широки плавни виражи.

В действителност изобщо не бе необходимо да се докосва до водата, защото бе стъпила върху мъглообразна възглавница от йонизирани атоми — но просто заради ефекта й бяха монтирани тънки метални криле, които можеха да се спускат във водата. Те отцепваха горния слой на водата и я запращаха със свистене във въздуха, като изравяха дълбоки бразди в морето, което бясно се разлюляваше и разпенено се свличаше зад лодката, носеща се през залива.

Зейфод страшно обичаше ефектите и нищо друго не му се удаваше така добре.

Изви рязко волана, лодката описа полукръг, плъзна се в подножието на скалата, сниши се и кацна леко върху полюшващите се вълни.

След секунда Зейфод изтича на палубата, махна с ръка и се усмихна на повече от три милиарда души. Наистина, трите милиарда души не бяха там, но можеха да наблюдават всеки негов жест през очите на една малка камера-робот с триизмерно изображение, която се рееше угоднически във въздуха близо до него. Шутовските номера на президента винаги са изглеждали подозрително добре в три измерения: те и затова бяха създадени.

Отново се усмихна. Три милиарда и шестима души все още не знаеха, че днес щеше да им погоди номер, който да надмине и най-смелите им очаквания.

Камерата-робот се приближи, за да покаже в едър план по-популярната от двете му глави и той отново махна с ръка. Външният му вид беше почти хуманоиден, ако изключим допълнителната глава и третата ръка. Светлата му рошава коса стърчеше във всички посоки, сините му очи просветваха неизвестно защо, а двете му лица, както почти винаги, бяха небръснати.

Като се люлееше, подскачаше и блестеше под ослепителното слънце, до лодката доплава един прозрачен глобус, висок двадесет фута. Вътре в него висеше широка кушетка с формата на полукръг, тапицирана с прекрасна червена кожа. Колкото по-силно се люлееше глобусът, толкова по-устойчива ставаше кушетката, непоклатима като тапицирана скала. И това, както всичко останало, се правеше заради ефекта.

Зейфод прекрачи през стената на глобуса и се отпусна върху кушетката. Разпери двете си ръце встрани по облегалката, а с третата си ръка изтупа няколко прашинки от коляното си. Главите му се заоглеждаха, усмихвайки се; после вдигна краката си горе. Всеки момент, помисли си той, мога да изкрещя.

Под кълбото водата завря, закипя и изригна. Кълбото се заиздига във въздуха, подскачайки и люлеейки се върху водния стълб. Изкачваше се все по-високо и по-високо, като обливаше скалата със снопове светлина. Все повече се извисяваше върху мощната струя, а водата падаше долу и плисваше в морето на стотици футове под него.

Зейфод се усмихна, като си представи как изглежда.

Ужасно смешно като начин за придвижване, но затова пък ужасно красиво.

На върха на скалата кълбото се поколеба за миг, тупна меко върху една оградена рампа, търкулна се по нея надолу към малка вдлъбната площадка, описа кръг, после втори и спря.

Посрещнат от бурни овации, Зейфод Бийблброкс излезе от сферата и оранжевият му шарф грейна в светлика.

Президентът на Галактиката бе пристигнал.

Изчака аплодисментите да стихнат и едва тогава вдигна ръка за поздрав.

— Привет! — каза той.

Един правителствен паяк се промъкна крадешком до него и се опита да тикне в ръцете му копие от предварително подготвената му реч. От трета до седма страница на оригинала в момента се носеха плавно, съвсем подгизнали, по повърхността на морето на Дамогран, на около пет мили извън залива. Първа и втора страница бяха спасени от един дамогрански орел с перната качулка и вече бяха вложени в градежа на необикновеното принципно ново гнездо, което орелът бе изобретил. За основен строителен материал му служеше папиемаше и на практика беше невъзможно новоизлюпеното малко орле да излезе от него. Дамогранският качулат орел бе чувал за теорията за съхраняване на видовете, но подобни глупости изобщо не го вълнуваха.

Зейфод Бийблброкс нямаше да има нужда от предварително съставената си реч и затова внимателно отклони екземпляра, предложен му от паяка.

— Привет! — повтори той.

Всички го гледаха с грейнали лица или по-точно почти всички. Откри Трилиън сред тълпата. Трилиън бе момичето, с което се бе запознал неотдавна по време на посещението си на една планета — ей тъй, просто за развлечение, инкогнито. Тя бе стройна, мургавичка, хуманоидна, с дълга, падаща на вълни черна коса, пълни устни, с чудно малко чипо носле и смешно кафяви очи. С червената си кърпа за глава, вързана по онзи характерен начин, и дългата си, диплеща се копринена кафява рокля приличаше малко на арабка. Разбира се, никой от присъствуващите дори не бе чувал за арабите — съвсем наскоро арабите бяха престанали да съществуват, но и когато съществуваха, се намираха на петстотин хиляди светлинни години от Дамогран. Трилиън не беше някаква важна особа — поне така твърдеше Зейфод. Тя просто го придружаваше почти навсякъде и му казваше какво мисли за него.

— Привет, скъпа! — каза й той.

Тя му се усмихна бегло със стиснати устни и извърна поглед. След това отново го погледна и се усмихна по-сърдечно, но той вече гледаше в друга посока.

— Привет! — каза той към малката групичка представители на печата, които стояха наблизо и го чакаха да престане най-сетне да казва „привет“ и да подхване речта си. Той им се ухили, и то най-вече защото знаеше, че след няколко минути ще им сервира нещо, което ще им вземе акъла. Следващите му думи обаче не представляваха интерес за тях.

Един от организаторите на посрещането с раздразнение реши, че очевидно президентът не възнамерява да прочете прелестната реч, написана специално за случая, и натисна копчето на намиращото се в джоба му устройство за дистанционно управление. В далечината пред тях един огромен купол, белеещ се на фона на небето, се разцепи по средата, раздели се на две и бавно се спусна долу на земята. Всички ахнаха от възхита, въпреки че прекрасно знаеха какъв ще бъде ефектът, тъй като самите те го бяха построили с тази цел.

Под него се откри тялото на огромен звездолет, дълъг сто и петдесет метра, с форма на идеално изваян шпайк, снежнобял и изумително красив. В самото му сърце, скрита от погледа, се намираше малка златна кутийка, която съдържаше най-фантастичното устройство, сътворено някога от човека, устройство, което правеше този звездолет уникален в историята на Галактиката и което бе дало името на кораба — Златно сърце.

— Ауу! — каза Зейфод Бийблброкс по посока на Златно сърце: друго не можа да измисли. Повтори го, защото знаеше, че това ще подразни журналистите.

— Ауу!

Всички до един извърнаха поглед обратно към него и го загледаха очаквателно. Той смигна на Трилиън, която повдигна вежди и го зяпна с широко отворени очи. Тя знаеше какво се кани да каже и си помисли, че е страшен фукльо.

— Този звездолет е направо изумителен — каза той. — Наистина, направо е изумителен. И е толкова изумително изумителен, че ми се ще да го открадна.

Получи се една от онези прекрасни шеги на президента, съвсем в негов стил. Множеството одобрително се засмя, репортерите доволно зачукаха по копчетата на своите Суб-ета-весто-магици и президентът се подсмихна.

Както се подсмихваше, сърцето му неистово крещеше и пръстите му играеха по малката парализоматична бомба, която тихичко се спотайваше в джоба му.

Повече не можеше да издържи. Вдигна глава нагоре към небето, нададе див крясък в мажорни трели, хвърли бомбата на земята и се втурна напред през морето от внезапно застинали лъчезарни усмивки.

Глава V

Простетник вогон Джелтц не представляваше приятна гледка дори и за останалите вогони. Дългият му крив нос се извисяваше високо над малкото свинско челце. Тъмнозелената му жилава като гума кожа беше достатъчно дебела, за да може да играе политическите игри на вогонски държавен служител — при това доста успешно, — и достатъчно непромокаема, за да издържа неограничено време на дълбочина до хиляда фута в морето без никакви последици за здравето му.

Разбира се, той нямаше време за плуване. Не можеше да си го позволи поради голямата си служебна заетост. А имаше такъв вид, защото преди милиарди години, когато вогоните за пръв път изпълзяват вън от ленивите води на праисторическия океан на планетата Вогсфера и се просват задъхани и изнемогващи върху девствените брегове на планетата… когато първите лъчи на яркото младо слънце Вогсол ги огрява онази утрин, движещите сили на еволюцията веднага и без колебание отказват да се занимават с тях, зарязват ги отвратени и ги отписват от сметката като грозна и достойна за съжаление грешка. И оттогава насам не са еволюирали: изобщо не се очаквало да оцелеят. Фактът, че все пак са оцелели, е своего рода признание за тъпоглавото, безмозъчно упорство на тези същества. „Еволюция ли — разсъждаваха те, — че за какво ни е тя?“, и си караха тъй, без да се тревожат, че природата ги е лишила от нещо, щом могат да минат и без него, и чакаха да настъпи времето, когато по хирургически път ще могат да коригират по-съществените си анатомически недостатъци.

Междувременно природните сили на планетата Вогсфера бяха работили извънредно активно, за да компенсират предишната си грешка. Сътворили бяха искрящи елмазени припкащи морски раци, които вогоните ядяха, като разбиваха черупките им с железни млатове; високи, смайващо стройни дървета с чудно красива окраска, които вогоните изсичаха, за да има с какво да готвят месото на раците; изящни, прилични на газели същества с копринена козина и влажни очи, които вогоните залавяха и възсядаха. Те не можеха да им послужат като транспортно средство, защото гръбнакът им моментално се прекършваше, но въпреки това вогоните не се отказваха да ги възсядат.

И тъй едно след друго минаваха нещастните хилядолетия на планетата Вогсфера, докато един ден вогоните неочаквано откриха принципите на междузвездните полети. Само за няколко кратки воггодини вогоните до един емигрираха на съзвездието Мегабрантис — политическия център на Галактиката — и сега представляват изключително якият гръбнак на галактическата администрация. Опитвали се да придобият знания и ерудиция, опитвали се да придобият светски маниери и обноски, ала в основни линии днешния вогон малко се отличава от първобитните си прадеди. Всяка година внасят по двайсет и седем хиляди искрящи елмазени припкащи морски раци от родната си планета и прекарват една приятна пиянска нощ, като ги натрошават на парчета с железни млатове.

Простетник вогон Джелтц беше един типичен в общи линии вогон в смисъл, че бе изключително злобен. И никак не обичаше стопаджиите.

В една малка тъмна кабина, дълбоко в недрата на флагманския кораб на Простетник вогон Джелтц, грейна неспокойното пламъче на малка кибритена клечка. Собственикът на кибрита не беше вогон, но знаеше всичко за тях и с право се безпокоеше. Името му беше Форд Префект[5].

Огледа се, но не успя да види почти нищо; странни, чудовищни сенки се издигаха в светлината на трептящия пламък, но иначе всичко беше спокойно. Прошепна едно безгласно „Благодаря“ на дентрасите. Дентрасите са едно непокорно племе от гастрономи — диви, но симпатични същества, които вогоните напоследък наемаха като готвачи на корабите си при по-продължителни полети, но при изричното условие, че няма да се мяркат много-много пред очите им.

Това напълно устройваше дентрасите, защото обичаха парите на вогоните — една от най-стабилните валути на Вселената, — но ненавиждаха самите вогони. Единствените вогони, които дентрасите с удоволствие гледаха, бяха ядосаните вогони.

И благодарение именно на този съвсем незначителен, но известен на Форд Префект факт, в момента той не представляваше облаче водород, озон и въглероден едноокис.

Счу му се, че някой изпъшка. На светлината на кибритената клечка видя как една масивна сянка помръдва леко на пода. Бързо изгаси клечката, бръкна в джоба си, намери това, което търсеше, и го извади. Разкъса го отгоре и го разклати. Сянката отново помръдна.

Форд Префект каза:

— Купих малко фъстъци.

Артър Дент се размърда и отново изпъшка, като мърмореше нещо несвързано.

— Хайде, вземи си — подкани го Форд и отново подаде кесийката, — ако за пръв път попадаш в телепортиращ лъч, навярно си изгубил доста сол и белтъчини. Бирата, която изпи, трябва да е помогнала малко на организма ти да понесе напрежението.

— Ухххррр… — обади се Артър.

Отвори очи.

— Тъмно е — каза той.

— Да — каза Форд Префект, — тъмно е.

— Никаква светлина — повтори Артър Дент. — Тъмно е, никаква светлина.

Едно от нещата, които Форд Префект намираше най-трудни за разбиране у хората, бе навикът им постоянно да заявяват и повтарят най-най-очевидни неща, като например „Днес времето е хубаво“ или „Много си порасъл“, или „Божичко, имаш вид на човек, паднал в кладенец, дълбок трийсет фута, добре ли си?“. Първоначално Форд Префект развиваше следната теория, за да си обясни това странно поведение. Ако човешките същества не мърдат устните си постоянно, разсъждаваше той, устата им навярно се слепват. Но след неколкомесечни размишления и наблюдения той се отказа от тази теория в полза на друга. Ако не мърдат постоянно устните си — разсъждаваше той, — започват да работят мозъците им. След време се отрече и от тази теория, защото му се стори цинична и възпрепятстваща взаимното разбирателство и реши, че в последна сметка човешките същества все пак са му симпатични, но през всичкото време ужасно го безпокоеше фактът, че има страхотно много неща, за които нищо не знаят.

— Да — съгласи се той с Артър, — никаква светлина. — Даде му от фъстъците. — Как се чувстваш? — попита го той.

— Като на война — отвърна Артър, — всеки момент може да изляза от строя.

Форд го изгледа неразбиращо в мрака.

— Ако те попитам къде по дяволите се намираме — каза Артър с треперещо гласче, — ще съжалявам ли?

Форд се изправи.

— В безопасност сме — каза той.

— Слава богу — каза Артър.

— Намираме се в малък камбус — поясни Форд, — на един от космическите кораби от пътностроителната флотилия на вогоните.

— Аха — каза Артър, — явно това е някакво по-особено значение на думата „безопасен“, непознато за мен до този момент.

Форд запали още една клечка, за да види къде е електрическият ключ. Чудовищните сенки отново се надигнаха и заподскачаха. Артър с мъка се изправи на крака и се сви от уплаха. Зловещи, причудливи сенки сякаш се втурнаха срещу него, непознати зловония изпълваха въздуха и проникваха в дробовете му, а някакво приглушено дразнещо бръмчене пречеше на мислите му да се съсредоточат.

— Как се озовахме тука? — попита той, треперейки леко.

— Взеха ни на стоп — отвърна Форд.

— Моля? — каза Артър. — Да не искаш да кажеш, че просто вдигнахме палци и някакво зелено опулено чудовище си показа главата навън и ни каза: „Хайде, момчета, качвайте се бързо, мога да ви закарам до Бейсингстоукското обръщало.“

— Ами, общо взето, да — каза Форд. — Само че „палецът“ представлява електронно Суб-Ета сигнално устройство, а обръщалото е при Барнардовата звезда на шест светлинни години оттука, но иначе горе-долу позна.

— И за зеленото опулено чудовище ли?

— Зелено е, да.

— Добре — каза Артър, — кога мога да се върна вкъщи?

— Не можеш — отвърна Форд Префект и откри електрическия ключ, — затвори си очите — каза той и запали лампата.

Дори и Форд се изненада.

— Боже мили — каза Артър, — това наистина ли е вътрешността на летяща чиния?

* * *

Простетник вогон Джелтц затътри грозното си зелено туловище към командния пункт. Винаги се чувстваше изнервен след разрушаването на населени планети. Искаше му се някой да дойде и да му каже, че това никак не е хубаво, тъй да му кресне, че да му олекне. Тръшна се колкото се може по-тежко на стола пред пулта за управление, като се надяваше, че ще се счупи и ще му даде възможност наистина да се ядоса на нещо, но той само изскърца някак си жаловито.

— Изчезвай! — кресна той на младия вогон от охраната, който в този момент влизаше в командния пункт.

Онзи моментално изчезна с чувство на облекчение. Радваше се, че няма той да му предаде съобщението, което току-що бяха получили. Това бе официално съобщение, което гласеше, че в момента на правителствения научноизследователски полигон на Дамогран тържествено се представя един чудесен принципно нов космически кораб, който ще направи транскосмическите супер-магистрали съвсем ненужни.

Една друга врата се отвори, но този път капитанът на вогоните не му кресна, защото това бе вратата откъм кухненските помещения, където дентрасите приготвяха храната му. С удоволствие би похапнал.

Огромно космато същество мина, подскачайки през прага, понесло на поднос обяда му. Хилеше се като малоумно.

Простетник вогон Джелтц беше много доволен. Знаеше, че когато един дентраси има толкова доволен вид, някъде на кораба става нещо, което наистина може да го вбеси.

Форд и Артър се заоглеждаха смаяни.

— Е, как ти се струва? — попита Форд.

— Малко е мизерно, нали?

Форд се намръщи при вида на мръсните дюшеци, немитите чаши и миризливите, с неизвестно предназначение части от чуждоземно бельо, разхвърляни из малката кабина.

— Ами нали разбираш — рече Форд, — просто един работен кораб. А това е спалното помещение на дентрасите.

— Струва ми се, че ги нарече вогони или нещо подобно.

— Да — каза Форд, — вогоните командват кораба, а дентрасите са техните готвачи. Те ни пуснаха на кораба.

— Нищо не разбирам — каза Артър.

— Слушай, хвърли един поглед на това — каза той, седна на един дюшек и започна да тършува из кожената си чанта.

Артър опипа със свито сърце дюшека, но се престраши и седна. Всъщност нямаше основание за безпокойство, защото всички дюшеци, които се отглеждат в блатата на Скорншелъс Зета, много грижливо и старателно се умъртвяват и изсушават, преди да се пуснат в употреба. Изключително редки са случаите, когато в някой от тях отново се заражда живот.

Форд подаде книгата на Артър.

— Какво е това? — попита Артър.

— Нарича се ПЪТЕВОДИТЕЛ НА ГАЛАКТИЧЕСКИЯ СТОПАДЖИЯ. Представлява нещо като електронна книга. Може да ти даде всякакви сведения по всички въпроси, които те интересуват. За това е предназначена.

Артър я заобръща неспокойно в ръката си.

— Калъфката й ми харесва — отбеляза той. — БЕЗ ПАНИКА. Това е първото полезно и понятно нещо, което чувам през този ден.

— Ще ти покажа как работи — каза Форд. Грабна я от Артър, който все още я държеше тъй, сякаш имаше в ръцете си умряла преди две седмици чучулига, и я извади от калъфката.

— Натискаш това копче тука, екранът светва и се появява индексът.

Екранът, около три на четири инча, светна и някакви цифри започнаха да преминават по него.

— Искаш да получиш информация за вогоните, набирам това име ей по този начин — пръстите му докоснаха още няколко копчета — ето ти я.

Думите ПЪТНОСТРОИТЕЛНА ФЛОТИЛИЯ НА ВОГОНИТЕ се изписаха на екрана със зелени букви.

Форд натисна едно голямо червено копче непосредствено под екрана и по него заподскачаха някакви думи. Едновременно с това книгата започна да изчита текста с тих, спокоен, равномерен глас.

Тя каза следното:

„Пътностроителна флотилия на вогоните. В случай че желаете някой вогон да ви вземе на стоп, нашият съвет е — забравете го. Те са една от най-неприятните раси в Галактиката — не толкова зли, колкото проклети, дребнави, досадни и коравосърдечни. И пръста си не биха помръднали, за да спасят собствената си баба от кръвожадния звяр Бъкблатер от Траал, ако за това няма заповед в три подписани екземпляра, получена, върната, обжалвана, загубена, намерена, разследвана, отново загубена и накрая заровена в мек торф в продължение на три месеца и преработена в подпалки за огън.

Най-ефикасният начин да получиш нещо за пиене от вогон е, като си напъхаш пръста дълбоко в гърлото му, а най-лесно можеш да го раздразниш, като поднесеш баба му за закуска на кръвожадния звяр Бъгблатер от Траал.

За нищо на света не позволявайте на някой вогон да ви чете стиховете си.“

Артър премигна озадачено.

— Каква странна книга! Тогава как успяхме да се качим?

— Ами работата е в това — каза Форд, като напъха книгата обратно в калъфката, — че вече е остаряла. Сега събирам информация за новото допълнено издание и едно от нещата, които ще трябва да добавя, е това, че понастоящем вогоните наемат за готвачи дентрасите и това ни отваря една доста полезна малка вратичка.

Болезнена гримаса премина през лицето на Артър.

— Но кои са дентрасите? — попита той.

— Големи симпатяги — отвърна Форд. — Те са най, ама наистина най-добрите готвачи и най-големите майстори на коктейли и от нищо друго не се интересуват. И с удоволствие помагат на стопаджиите да се качат на борда — отчасти, защото им е приятна компанията им, но най-вече защото това дразни вогоните. Точно такива неща е нужно да знаеш, ако си беден стопаджия и желаеш да видиш чудесата на Вселената за по-малко от трийсет алтериански долара на ден. Ето в това се състои моята работа. Интересно, нали?

Артър имаше объркан вид.

— Звучи страшно интересно — каза той и се намръщи към един от другите дюшеци.

— За съжаление бях принуден да остана на Земята доста повече, отколкото възнамерявах — каза Форд. — Пристигнах за седмица, а останах петнайсет години.

— Не ми е ясно как изобщо се добра дотам.

— Много лесно — едно типче ме взе на стоп.

— Типче ли?

— Да.

— Ами какво е…?

— Типче ли? Това са най-често богати хлапаци, които се чудят какво да правят. Обикалят Галактиката и търсят планети, които все още не са установили контакт с чужда цивилизация, за да ги бъзикат.

— Бъзикат ли? — Артър започна да подозира, че на Форд му доставя удоволствие да прави живота му по-труден.

— Да — отвърна Форд, — бъзикат ги. Избират си някое отдалечено място, приземяват се пред някой нищо неподозиращ нещастник, на когото никой никога няма да повярва, и започват да се разхождат пред него, като се перчат с глупавите антени на главите си и издават бипкащи звуци. Наистина се държат като деца.

Форд се излегна върху дюшека с ръце под главата и придоби вбесяващо доволен от себе си вид.

— Форд — каза Артър, — не знам дали въпросът ми няма да ти прозвучи глупаво, но аз какво правя тука?

— Ами това вече го знаеш — каза Форд. — Спасих те от Земята.

— А със Земята какво стана?

— О, унищожена е.

— Така ли — изрече Артър с равен глас.

— Да. Просто се изпари в космоса.

— Виж какво — каза Артър, — не ми е много приятно да чуя това.

Форд се намръщи и като че ли се замисли над думите на Артър.

— Да, разбирам — изрече той накрая.

— Разбираш ли! — извика Артър. — Нима разбираш!

Форд скочи на крака.

— Виж какво пише на книгата! — изсъска той настойчиво.

— Какво?

— БЕЗ ПАНИКА.

— Не съм се паникьосал!

— Паникьосваш се.

— Добре де, паникьосвам се. Какво друго ми остава?

— Просто тръгни с мене и се забавлявай. Галактиката е много интересно място. Пъхни тази рибка в ухото си.

— Моля? — каза Артър с доста учтив, както му се стори, тон.

Форд държеше в ръката си малко стъклено бурканче. Съвсем ясно се виждаше как в него се щура миниатюрна жълта рибка. Артър премигна няколко пъти. Много му се щеше поне едно нещо да си е на мястото, тъй че да може да се опре на него. Например щеше да е много по-спокоен, ако редом с долното бельо на дентрасите, камарите дюшеци от Скорншелъс и човека от Бетелгиус, който му подаваше тази малка жълта рибка и му предлагаше да си я сложи в ухото, ако редом с всичко това се намираше и едно най-обикновено пакетче грис. Но нищо подобно не се виждаше и затова той не се чувствуваше никак спокоен.

Изведнъж ги връхлетя страхотен шум, източникът на който му бе напълно неизвестен. Артър застена от ужас — приличаше му на човек, който се опитва да прави гаргара, докато се сражава с глутница вълци.

— Шшшт! — каза Форд. — Слушай, това може да е важно.

— В-в-ажно ли?

— Капитанът на вогоните прави съобщение по уредбата.

— Ама вогоните тъй ли говорят?

— Слушай ти казах!

— Но аз не им разбирам езика!

— Няма значение. Просто пъхни тази рибка в ухото си.

Със светкавично движение Форд залепи дланта си до ухото на Артър и той изпита отвратителното усещане, че рибката се плъзва дълбоко в ушния му канал. Стенейки от ужас, задращи по ухото си, но след това бавно се извърна с ококорени от почуда очи. Изпитваше онова познато чувство — само че като слухово възприятие, — обземащо човек, който наблюдава силуетите на две черни лица и изведнъж открива, че всъщност това е бял свещник. Или пък вижда как множеството цветни точици върху белия лист изведнъж се подреждат и образуват цифрата шест, което означава, че очният лекар ще му иска много пари за нов чифт очила.

В ушите му звучеше същият хърхащ вой, само че сега, неизвестно как, се бе преобразил в перфектен и напълно разбираем английски език.

И ето какво чу…

Глава VI

— Аууу аууу гарллл аууу гарллл аууу аууу аууу гарллл аууу гарллл аууу аууу гарллл гарлл аууу гарллл гарллл гарллл аууу шлйъп ъъъърх трябва да се веселят. Повтарям. Говори ви вашият капитан, тъй че прекратете всякакви занимания и слушайте. Първо, нашите прибори ми сигнализират, че на борда се намират двама стопаджии. Чуйте ме добре, където и да се намирате. Искам да ви стане пределно ясно, че съвсем не сте добре дошли. Положих много труд, за да постигна това, което съм сега, и не съм станал капитан на вогонски пътно-строителен космически кораб, за да го превърна на такси заради двама пропаднали типове като вас. Вече съм изпратил хората си да ви търсят и щом ви открият, веднага ще бъдете изхвърлени от кораба. Но ако имате късмет, може преди това да ви прочета някои от моите стихове.

Второ, предстои ни да направим скок в хиперпространството в посока към Звездата на Барнард. Щом пристигнем, влизаме в дока за седемдесет и два часов ремонт и през това време никой няма право да напуска кораба. Повтарям, отменят се всякакви планетарни отпуски. Наскоро изживях една нещастна любов и не виждам защо другите трябва да се веселят. Край на съобщението.

Шумът секна.

Артър с притеснение осъзна, че лежи на земята, свит на малко кълбо, обгърнал с ръце главата си. Усмихна се вяло.

— Чаровен мъж — каза той. — Жалко, че нямам дъщеря, за да й забраня да се омъжи за него…

— Нямаше да се наложи — каза Форд. — Те са привлекателни колкото пътнотранспортно произшествие. Не, не мърдай — добави той, като видя, че Артър е започнал да се изправя, — трябва да имаш готовност за скока в хиперпространството. Неприятно е, като да си пиян.

— Че какво неприятно има в това да си пиян?

— След това ти се пие вода.

Артър се замисли.

— Форд — каза той.

— Да?

— Какво прави тази рибка в ухото ми?

— Превежда ти. Това е Вавилонска рибка. Ако искаш, виж какво казва книгата за нея.

Подхвърли му ПЪТЕВОДИТЕЛ НА ГАЛАКТИЧЕСКИЯ СТОПАДЖИЯ и след това зае позата на зародиш, за да е готов за скока.

В същия миг съзнанието на Артър се продъни и пропадна.

Очите му се обърнаха навътре. Краката му почнаха да се процеждат през върха на главата му.

Стаята го обгърна от всички страни, завъртя се, изниза се вън от битието и го остави сам да се промъква в собствения си пъп.

Прекосяваха хиперпространството.

— Вавилонската рибка — заговори Пътеводителят тихичко — е малка, жълта на цвят, прилича на плужек. Това е навярно най-странното същество в цялата Вселена. Храни се с енергия от мозъчни вълни, но не с получената от собствения й носител, а с тази от окръжаващите го. Тя абсорбира всички подсъзнателни мисловни вълни от околната мозъчна енергия и те й служат за храна. След това отделя в мозъка на своя носител телепатично междуклетъчно вещество, получено при сливането на съзнателните мисловни честоти с нервните сигнали, уловени от речевите центрове на мозъка, който ги издава. Практическият резултат от всичко това е, че ако си пъхнеш една Вавилонска рибка в ухото, веднага започваш да разбираш всичко, което ти се говори на всички възможни езици. Фактически речевите структури, които възприемате слухово, се декодират посредством мозъчно-вълновата матрица, внедрена в мозъка ви от вашата Вавилонска рибка.

Фактът, че едно тъй полезно нещо може да се е развило по някаква случайност, е толкова поразително невероятен, че някои философи виждат в това окончателното и необходимо доказателство за несъществуването на бог.

Спорът звучи горе-долу така:

„— Отказвам да приведа доказателства, че съществувам — казва бог, — защото доказателствата изключват вярата, а ако няма вяра, аз съм нищо.

— Но — отвръща човекът — Вавилонската рибка е пълно опровержение на това, нали? Тя не може да се е развила по някаква случайност. Тя е доказателство, че ти съществуваш и следователно, според собствените ти доводи, не съществуваш. И тъй като това се опитвахме да докажем, спорът може да се счита за приключил.

— Олеле… — каза бог — не се бях сетил за това — и тозчас изчезна, отвеян от тази ефирна логика.

— О, я виж колко лесно стана — казва си човекът и както е насъбрал инерция, решава да докаже, че черното е бяло, и бива прегазен на следващата зебра.“

Повечето теолози твърдят, че това доказателство не представлява нищо друго освен камара бъбреци от много диви кучета динго, но това не попречи на Улон Колъфид да натрупа едно малко състояние, като го превърне в централна тема на нашумялата си книга СВЪРШЕНО Е ВЕЧЕ С БОГ.

Междувременно бедната малка Вавилонска рибка, премахвайки тъй ефикасно всички бариери пред разбирателството между различните раси и култури, става причина за повече и по-кървави войни, отколкото всички останали фактори, взети заедно, през цялата история на мирозданието.

Артър изпъшка тихо. С ужас откри, че не бе загинал след сгромолясването в хиперпространството и сега се намираше на шест светлинни години от мястото, където трябваше да бъде Земята, ако, разбира се, все още съществуваше.

Земята.

В помътненото му съзнание изплуваха до болка познати картини. Мозъкът му отказваше да приеме ужасния факт, че Земята е престанала да съществува — та тя бе тъй голяма! Подложи на изпитание чувствата си, като си представи, че родителите и сестра му ги няма вече. Никаква реакция. Представи си всички свои близки и приятели. Никакви реакции. Тогава се сети за един съвсем непознат човек, зад когото се бе наредил на опашка в супермаркета преди два дни, и изведнъж нещо го сряза — и супермаркета, и хората в него ги нямаше вече. Колоната на Нелсън я нямаше и нямаше да има никакви протести, защото не бе останал никой, който да протестира. Отсега нататък Колоната на Нелсън щеше да съществува единствено в неговото съзнание. И Англия съществуваше единствено в неговата глава — неговата глава, забутана тук, в този усоен, смрадлив, обшит със стомана космически кораб. Обзе го пристъп на клаустрофобия.

Англия вече не съществуваше. Започваше постепенно да свиква с тази мисъл. Свикваше някак си. Направи още един опит. Америка — каза си той — не съществува. Не можа да го проумее. Реши да опита с нещо по-малко. Ню Йорк не съществува. Никаква реакция. Както и да е, и преди не бе вярвал сериозно в съществуването му. Доларът, каза си той, се е сгромолясал завинаги. Този път усети лек трепет. Всички филми на Богарт до един са унищожени, каза си той и това вече го разтърси неприятно. Макдоналдс[6], помисли си той. Няма ги вече макдоналдските хамбургери.

Загуби свяст. Като се съвзе след секунда, откри, че плаче за майка си. Скочи на крака.

— Форд!

Форд, който седеше и си тананикаше в един ъгъл, вдигна очи и го погледна. Никога не бе обичал самото пътуване по време на междузвездните си пътешествия.

— Какво има?

— Щом извършваш проучвания за тази… книга и си посетил Земята, сигурно си събрал някои сведения за нея.

— Ами да, успях наистина да поразширя информацията в сравнение с първото издание.

— Дай да видя какво пише в това издание. Трябва да разбера.

— Ами добре — каза Форд и отново му я подаде. Артър я грабна и се опита да накара ръцете си да спрат да треперят. Набра кода за нужната страница. Екранът грейна и се завихри, после се проясни като печатна страница. Артър зяпна.

— Ама тук нищо няма за нея! — избухна той. Форд погледна през рамото му.

— Има, има — каза той, — ей там долу, в дъното на екрана, точно под „Ексцентрика Галумбитс, проститутката с три гърди от Еротикон 6“.

Артър проследи пръста на Форд и видя това, което сочеше. В първия момент не можа да го проумее, след това нещо сякаш се взриви в главата му.

— Какво! БЕЗОБИДНА? Това ли е всичко? БЕЗОБИДНА! Само една дума! Форд сви рамене:

— Виж какво, в Галактиката има сто милиарда звезди, а микропроцесорите на книгата разполагат с ограничена площ — поясни той. — Пък и не знаехме кой знае колко за Земята.

— По дяволите, надявам се, че си успял поне малко да попълниш информацията!

— О, да, разбира се. Дори успях да я предам на редактора. Той я поокастри малко, но все пак е по-пълна от предната.

— И какво ще пише сега?

— ПОЧТИ БЕЗОБИДНА — призна Форд, като се изкашля притеснено.

— ПОЧТИ БЕЗОБИДНА ли? — извика Артър.

— Какъв беше този шум? — изсъска Форд.

— Аз извиках — извика Артър.

— Не това! Мълчи! — каза Форд. — Мисля, че сме в опасност.

— ТИ мислиш, че сме в опасност!

Зад вратата ясно се чуваше шум от маршируващи стъпки.

— Дентрасите ли са? — прошепна Артър.

— Не, ботушите на тези са подковани — отвърна Форд.

Върху вратата се стовари силен удар.

— Кои са тогава? — попита Артър.

— Ами ако имаме късмет — каза Форд, — това са вогоните, които идват да ни изхвърлят в открития космос.

— А ако нямаме?

— Ако нямаме — отвърна Форд мрачно, — капитанът може да си изпълни заканата и първо да ни прочете някои от своите стихове…

Глава VII

Известно е, че поезията на вогоните е на трето място сред най-бездарните в цялата Вселена. На второ място е тази на азготите от Криа. Веднъж по време на рецитал техният главен поет Грухтос Бомбастични изпълни стихотворението си „Ода в чест на малката бучка зелен маджун, която открих под мишницата си една лятна утрин“, в резултат на което четирима души от публиката починали от вътрешни кръвоизливи, а председателят на Средногалактическия художествен Ноблингов комитет е оцелял, като сам си прегризал единия крак. Говори се, че Грухтос останал „разочарован“ от приема на стихотворението си и тъкмо се канел да започне да чете дванадесеттомната си епопея, озаглавена „Любимите ми гърголения в банята“, когато собственото му дебело черво при отчаян опит да спаси живота на хората и цивилизацията, скокнало право нагоре, минало през гърлото му и заседнало в мозъка му.

Най-бездарната от всички възможни поезия загина заедно със своя творец Паула Нанси Милстоун Дженингс от Грийнбридж, Есекс, Англия, по време на унищожаването на Земята.

Простетник вогон Джелтц бавно изкриви устни в усмивка. Не че целеше някакъв ефект, а защото се опитваше да си спомни последователността на движенията на мускулите. Току-що бе спрял да крещи на затворниците си и тъй като това винаги му действуваше целебно и успокояващо, сега бе готов да прояви малко коравосърдечие.

Затворниците седяха на специални столове — стегнати с яки каиши, способстващи за правилното възприемане на поезията. Вогоните не си правеха никакви илюзии за това как хората оценяват стиховете им. Първите им уроци по поетична композиция бяха елемент от наложената им със сопи програма, целяща да ги превърне в достатъчно културна и цивилизована раса, но понастоящем единственият им източник на вдъхновение бе тяхната отявлена кръвожадност.

По челото на Форд Префект изби студена пот и започна да се стича по електродите, прикрепени към слепоочията му. Електродите бяха свързани към куп електронни прибори — интензификатори на въображението, ритмични модулатори, алитеративни резидулатори и генератори на сравнение, — предназначени за повишаване възприемчивостта към поезията, тъй че да не се пропусне ни един нюанс от поетичната мисъл.

Артър Дент седеше и трепереше. Изобщо нямаше никаква представа какво го очаква, но знаеше, че нищо от това, което досега му се бе случило, не му се нравеше и нямаше изгледи положението да се промени.

Вогонът започна да чете един зловонен малък откъс сътворен от самия него.

— Ооо, фривилна грухталност… — подзе той и тялото на Форд се разтърси в конвулсии: беше по-лошо дори и от неговите очаквания — твоите миктурации за мен са /като плърдлени геблеточици по лъргедна пчела.

„Аааааааррррррхххх!“ — се изтръгна от Форд Префект. Главата му щеше да се пръсне от болка. Съвсем смътно видя как седналият до него Артър се люшка и мята на стола. Стисна зъби.

— Моля те, о група — продължи безмилостно вогонът, — о мое фунтиуще търлингдроме.

Гласът му се изви нагоре, за да стане страстно убедителен.

— И хупшожно ме подрангли с къдравите си биндълуърдли, / че инак ти раздирам гоберизрастъците със собствените си блърдлекрунчеони, шъ видиш ти!

— Нннннннйййййййъъъъъъъъъррррррргггггхххх — изрева Форд Префект и се сгърчи в една последна конвулсия, когато електронно усилената последна строфа се стовари с пълна сила върху слепоочията му. След това омекна.

Артър седеше, увесил език.

— А сега, землянчета… — изръмжа вогонът (не знаеше, че всъщност Форд Префект е родом от една малка планета някъде в околностите на Бетелгиус, но и да знаеше, нямаше много да се трогне) — ви предлагам един много лесен избор: или да загинете в космическия вакуум, или… — тук направи мело драматична пауза — или да ми кажете как ви се хареса моето стихотворение.

Отпусна се назад в огромното кожено, прилично на прилеп кресло и втренчи поглед в тях. Същата като преди усмивка се появи на лицето му.

Форд се бореше за глътка въздух. Въртеше пепеляв език из пресъхналата си уста и пъшкаше.

— Всъщност на мен много ми хареса — заяви Артър с ведър глас. Форд се обърна към него с ококорени очи. Ето това беше едно разрешение, за което чисто и просто не се бе сетил.

Едната вежда на вогона се вдигна от изненада и скри от погледа голяма част от носа му, в резултат на което се получи много красив израз.

— О, така ли — избръмча той силно изненадан.

— Ами да — каза Артър, — мисля, че, общо взето, метафизичната образност е наистина много въздействаща.

Форд не снемаше поглед от него, като бавно организираше мислите си около тази съвсем нова постановка. Щяха ли наистина да успеят да се измъкнат, ако продължаваха да лъжат тъй безочливо?

— Да, продължете — подкани го вогонът.

— О… и ъъъ… ритмичният строеж е много интересен — продължи Артър и това сякаш контрапунктира на… ъъъ… ъъъ… — и тук се обърка.

Форд веднага му се притече на помощ, налучквайки:

— … контрапунктира на сюрреализма на централната метафора, подчертаваща… ъъъ… — той също се заплете, но Артър вече беше готов.

— … хуманността на…

— ВОГОННОСТТА — изсъска му Форд.

— А, да, вогонността (пардон) на състрадателната душа на поета — Артър усещаше, че финалът наближава, — която съумява чрез посредничеството на архитектониката на поетическото произведение да сублимира това, да трансцендентира онова и да заживее в мир с фундаменталните дихотомии на нещо трето — гласът му се изви до тържествуващо кресчендо — и човек добива проникновена и ярка представа за… за… ъъъ… изведнъж се оказа, че не може да се сети за какво. Форд мигновено се намеси със съкрушителното:

— За всичко онова, за което се говори в стихотворението! — изрева той, а с ъгълчето на устата си добави: — Добре го измисли, Артър. Много добре.

Вогонът ги измери с поглед. За миг изпълнената му с горчилка расистка душа се трогна, но си каза: не — твърде малко, твърде късно. Гласът му промени тембъра си — сега звучеше тъй, сякаш котка дращеше с нокти по найлонова кесия.

— Значи искате да кажете, че пиша стихове, защото въпреки грубата си, отблъскваща и жестока външност желая да бъда обичан? — каза той. — Така ли? — добави след кратка пауза.

Форд се изсмя нервно.

— Ами мисля, че да — каза той, — но нали всички ние дълбоко в… ъъъ… нали знаете…

Вогонът се изправи.

— Грешите — каза той, — не познахте. Пиша стихове чисто и просто, за да откроя още по-ярко грубата си, отблъскваща и жестока външност. Но това е без значение. Тъй и тъй ще ви изхвърля от кораба. Стража! Отведете задържаните в херметическа камера номер три и ги изхвърлете навън.

— Какво! — извика Форд.

Един грамаден вогон пристъпи към тях и ги изтръгна от седалките с дебелите си като бутове ръце.

— Не можете да ни изхвърлите в космоса — изкрещя Форд, — ние се опитваме да напишем една книга!

— Съпротивата е излишна! — изрева вогонът в отговор. Това бе първата фраза, която той научи, след като постъпи във вогонската полиция.

Капитанът на вогоните ги изгледа с весело безразличие и след това им обърна гръб.

Артър се озърна с безумен поглед.

— Не искам да умирам сега! — изврещя той. — Още ме боли главата! А не ми се ще да се възнеса в царството небесно с главоболие, защото няма да имам настроение и няма да изпитам никакво удоволствие.

Вогонът сграбчи и двамата за вратовете и като се поклони почтително на гърба на своя капитан, ги повлече въпреки съпротивата им вън от мостика. Стоманената врата се затвори след тях и капитанът отново остана сам. Затананика нещо под нос и се унесе в мисли, като галеше нежно тетрадката със стиховете си.

— Хъмм — каза си той, — „контрапунктира със сюрреализма на централната метафора…“ — за миг се замисли над това, но после затвори тетрадката и се ухили зловещо.

— Смъртта е твърде леко наказание за тях — каза той.

Дългият, обшит със стомана коридор ехтеше от жалките опити за борба на двамата хуманоиди, стегнати здраво от каучукоподобните мишци на вогона.

— Чудесно се подредихме — запелтечи Артър, — наистина прекрасно. Пусни ме бе, грубиян!

Вогонът продължи да ги влачи нататък.

— Не се страхувай — каза Форд, — все ще измисля нещо.

Гласът му обаче не бе изпълнен с оптимизъм.

— Съпротивата е излишна — изрева вогонът.

— Не говорете така — заекна Форд. — Как може човек да съхрани вярата си в доброто, ако говорите по този начин?

— Боже господи — възнегодува Артър, — за каква вяра в доброто говориш? Ами да, нали не твоята планета разрушиха днес. Като се събудих тази сутрин, си мислех, че ще прекарам един спокоен и прекрасен ден, че ще почета малко, ще среша кучето… А сега е едва четири часът следобед и вече ми предстои да бъда изхвърлен от чуждоземен космически кораб на шест светлинни години от димящите останки на Земята! — Гласът му се задави и захърка, защото вогонът стегна хватката.

— Добре де — каза Форд, — стига си се паникьосвал!

— Какво ти паникьосване? — сряза го Артър. — Все още съм в шок от новата културна среда. Чакай да посвикна с обстановката и тогава ще видиш как ще се паникьосам.

— Изпадаш в истерия, Артър. Млъкни!

Форд правеше отчаяни опити да мисли, но бе възпрепятстван от вогона, който отново изрева.

— Съпротивата е излишна!

— Ти също можеш да млъкнеш! — озъби му се Форд.

— Съпротивата е излишна!

— Ооо, я престани! — каза Форд.

Усука главата си тъй, че да не гледа мъчителя си в лицето. Хрумна му една идея.

— Тази работа наистина ли ти доставя удоволствие? — попита той изненадващо.

Вогонът се закова на място и на лицето му бавно се изписа едно изключително тъпо изражение.

— Удоволствие ли? — изпуфтя той. — Какво имаш предвид?

— Ами интересува ме това — каза Форд, — дали този начин на живот ви изпълва със задоволство. Да търчите нагоре-надолу, да крещите, да изхвърляте хора от космически кораби…

Вогонът вдигна очи нагоре към ниския стоманен таван и веждите му почти се качиха една върху друга. Устата му зяпна. Накрая каза.

— Ами работното време е много удобно…

— Няма как да не бъде — съгласи се Форд.

Артър извъртя глава, за да вижда Форд.

— Форд, какво искаш да постигнеш? — пошепна той, силно учуден.

— А, нищо, просто се опитвам да проявя интерес към заобикалящия ни свят. Нали разбираш? — отвърна му той. — Значи работното време е удобно, така ли? — отново поде той.

Вогонът го гледаше отгоре, докато лениви, бавноподвижни мисли се тътреха в непрогледната тъма на съзнанието му.

— Даа — каза той, — така е, но сега, като те слушам, си мисля, че всъщност минутите се нижат отвратително бавно. Освен когато… — отново се замисли, при което се наложи да погледне към тавана, — освен когато крещя. Туй най го обичам. — Напълни дробовете си с въздух и изрева: — Съпротивата е…

— Да, да — побърза да го прекъсне Форд, — личи си, че те бива за това, но щом през другото време се чувстваш отвратително — изрече той бавно, за да даде възможност на думите да достигнат до целта, — тогава защо продължаваш да го вършиш? За какво? Заради момичетата ли? Или кожените дрехи? Може би те правят по-мъжествен? Или може би смяташ, че е кой знае какво геройство да се примиряваш с умопомрачителната скука на тая работа?

Артър, напълно объркан, поглеждаше ту към единия, ту към другия.

— Ами… ъъъ… — каза вогонът — ъъъ… ъъъ… амчи не знам. Просто някак си… върша я де, нали разбираш. Леля ми разправяше, че да си на служба на космически кораб е престижно за един млад вогон. Нали разбираш — униформа, лъчевият патлак, който ти виси до бедрото, безумната скука…

— Ето, виждат ли, Артър — рече Форд с тон на човек, поставил точка на спора, — и ти си мислиш, че имаш проблеми.

Артър беше по-скоро склонен да вярва, че има. Дори и като изключим онази неприятна история с родната му планета, вогонът почти го бе удушил, а и идеята да бъде изхвърлен в космоса никак не му се нравеше.

— Опитай се да вникнеш в НЕГОВИТЕ проблеми — настоя Форд. — Влез в положението на бедното момче, за когото смисълът на живота се състои в това да се шляе нагоре-надолу, да изхвърля хора от космически кораби…

— И да крещи — добави вогонът.

— И да крещи, разбира се — каза Форд, като потупваше дебелата като бут ръка, стиснала го за врата, с дружеска снизходителност, — без дори да знае защо го прави!

Артър се съгласи, че това е една много тъжна история. Изрази го с един немощен жест, защото прекалено много го задушаваха, за да може да говори.

Вогонът се отдаде на дълбоки, гръмогласни размишления.

— Ами щом поставяте така въпроса, предполагам, че…

— Точно така, момчето ми — окуражи го Форд.

— Но тогава — продължиха боботенията — каква е алтернативата?

— Ами ето каква — каза Форд бодро, но бавно, — просто преставаш да го правиш! Заяви им — продължи той, — че повече няма да го правиш.

Чувстваше, че трябва да каже още нещо, но за щастие мозъкът на вогона все още продължаваше да асимилира казаното дотук.

— Хъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъмммммммммм — обади се вогонът, — хъм, според мен идеята ти не е чак толкова блестяща.

Форд изведнъж усети, че моментът му се изплъзва.

— Хей, чакай малко — каза той, — това е само началото, нали разбираш, има още много неща, за които не съм ти казал…

Но в този момент вогонът отново стегна хватката си и се залови за поставената му задача, която бе да ги завлече до херметическата камера. Няма що, беше страшно трогнат!

— Не, не. Мисля, че ако нямате нищо против — отвърна той, — по-добре е да ви натикам и двамата в камерата, защото след като се върна, ме очаква още малко крещене.

Форд Префект имаше много неща против.

— Виж какво… изслушай ме! — каза Форд, вече не толкова бавно и не толкова бодро.

— Хъххххггггггггннннннн… — каза Артър без ясно изразена интонация.

— Почакай малко — продължи да го убеждава Форд, — още не съм ти говорил за музиката, изкуството и за ред други неща! Арргггхх!

— Съпротивата е излишна — изрева вогонът и после добави: — Разбираш ли, ако си гледам добре работата, след време могат да ме повишат в старши крещящ офицер, а при положение, че вакантните места за служби, които не изискват да крещиш и да блъскаш хора, общо взето, са малко, мисля, че е по-добре да продължа да върша туй, което мога.

Вече бяха стигнали пред входа на херметическата камера — голям кръгъл стоманен люк, изключително здрав и тежък, вграден във вътрешната стена на кораба. Вогонът натисна едно копче и люкът плавно се отвори.

— Все пак благодаря за проявения интерес към мене. Довиждане — каза вогонът и ги метна през люка в малката камера зад него.

Артър остана да лежи на пода, като се бореше за глътка въздух. Форд пролази някак до затварящия се люк и без никаква полза го натисна с рамо.

— Ама чуй ме — извика той на вогона, — съществува един цял свят, за който ти нищо не знаеш… ето слушай, какво ще кажеш за това?

В отчаянието си се хвана за единственото произведение на изкуството, част от което можеше да изпълни по памет — изтананика първите тактове на Бетховеновата Пета симфония.

— ТА ТА ТА ТАМ! Нищо ли не трепва в тебе?

— Не — отвърна онзи, — абсолютно нищо. Но ще го повторя пред леля си.

Не е известно дали е казал нещо повече. Люкът се затвори докрай и повече нищо не се чуваше, като изключим далечното бучене на корабните двигатели.

Намираха се в лъскава до блясък цилиндрична камера, около шест фута в диаметър и десет фута дълга.

Форд се огледа, като едва си поемаше дъх.

— Стори ми се, че е момче с потенциални способности — каза той и се свлече по вдлъбнатата стена.

Артър продължаваше да лежи на вдлъбнатия под, където бе паднал. Изобщо не вдигна поглед. Просто си лежеше, като се мъчеше да си поеме дъх.

— Сега вече влязохме в капана, нали?

— Да — каза Форд, — влязохме.

— А не можа ли да измислиш нещо? Доколкото си спомням, каза, че ще измислиш нещо. А може и да си измислил нещо, пък аз да не съм го забелязал.

— Разбира се, че измислих — изпъшка Форд.

Артър вдигна към него изпълнен с надежда поглед.

— Но за съжаление — продължи Форд, — за да го изпълним, трябваше да сме от другата страна на този херметически затворен люк.

И той срита люка, през който току-що бяха прелетели.

— Но иначе беше добра идея, нали?

— О, да, чудесна.

— И каква беше тя?

— Ами все още не бях обмислил всички подробности. Но има ли значение сега?

— Тогава… ъъъ… какво ще правим сега? — попита Артър.

— А, да. Ами след малко люкът срещу нас ще се отвори и ние ще изхвръкнем в открития космос и ще се задушим. Ако си поемеш дълбоко въздух, ще издържиш, разбира се, около трийсет секунди — каза Форд.

И като скръсти ръце зад гърба си, вдигна вежди и започна да си тананика една стара бетелгиуска бойна песен. В очите на Артър той изведнъж стана съвсем чужд.

— Значи това е краят — каза Артър. — Ще се умира.

— Да — каза Форд. — Освен ако… не! Чакай малко! — и изведнъж се хвърли към нещо, което беше извън полезрението на Артър.

— Какво е това копче? — извика той.

— Какво? Къде? — извика Артър, като се извърна.

— Не бе, просто се пошегувах — каза Форд. — Ще се умира, няма как. — И отново се свлече покрай стената и продължи да си тананика песента оттам, откъдето бе прекъснал.

— Знаеш ли, — каза Артър, — точно в мигове като този, когато съм затворен в херметическа камера на вогоните с някой си от Бетелгиус и ми предстои да умра от задушаване в открития космос, най-съжалявам, че не съм слушал какво ми е говорила майка ми, когато бях малък.

— Защо, какво ти говореше?

— Ами не зная, не я слушах.

— Аха — каза Форд и продължи да си тананика.

— Ама това е ужасно — помисли си Артър. — Няма я Колоната на Нелсън, няма Макдоналдс, останал съм само аз и думите ПОЧТИ БЕЗОБИДНА. А след броени секунди ще остане само ПОЧТИ БЕЗОБИДНА. Вчера изглеждаше, че на планетата всичко върви нормално.

Забръмча мотор.

Някакво леко свистене бързо премина в оглушителен вой, когато външният люк се отвори и въздухът отлетя навън в черната бездна, осеяна със ситни, невероятно ярки светещи точици. Форд и Артър изхвръкнаха в открития космос като тапи, изстреляни от детски пистолет.

Глава VIII

ПЪТЕВОДИТЕЛ НА ГАЛАКТИЧЕСКИЯ СТОПАДЖИЯ е изключително забележителна книга. Многократно е преиздавана през годините, и то под най-различни редакции. Статиите в нея са написани със съдействието на безчет пътешественици и изследователи.

Уводът започва така:

„Вселената — четем там — е голяма. Наистина голяма. Просто няма да повярвате колко изключително невероятно невъобразимо голяма е тя. Вие сигурно си мислите, че до аптеката пътят е много дълъг, ама в сравнение с Вселената това е направо нищо работа. Слушайте…“ и т.н.

(По-нататък стилът малко се изглажда и в нея могат да се намерят неща, които наистина трябва да се знаят, като например факта, че легендарно красивата планета Бетселамин е понастоящем толкова разтревожена от все по-нарастващата ерозия, причинена от ежегодния приток на десет милиарда туристи, че всяко нарушаване на баланса между количеството изядена храна и количеството на фекалиите по време на престоя им на планетата се коригира по хирургически път, преди да я напуснат — ето защо от жизненоважно значение е да изискваш да ти дадат разписка след всяко посещение на тоалетната.)

Откровено казано, и по-велики умове от пишещия увода на ПЪТЕВОДИТЕЛЯ са се препъвали при опитите си да обяснят колко огромни са разстоянията между звездите. Някои приканват само за миг да си представите едно фъстъче в Рединг или един малък орех в Йоханесбург, или пък други подобни главозамайващи сравнения.

Истината е, че междузвездните разстояния чисто и просто не се побират в човешките представи.

Дори и на светлината — която се движи толкова бързо, че понякога минават хиляди години, докато някои цивилизации осъзнаят, че тя наистина се движи — е нужно време, за да пропътува разстоянието между звездите. Нужни са й осем минути, за да измине разстоянието между звездата Хелиос и мястото, където се намираше Земята, и още четири години, за да достигне най-близката до Хелиос звезда съседка, Алфа Проксима.

За да достигне до другия край на Галактиката, за да стигне например до Дамогран, й е нужно доста повече време — петстотин хиляди години.

Рекордът на пътуване на стоп по този маршрут е малко по-малко от пет години, но при такава скорост не могат да се видят много неща.

В ПЪТЕВОДИТЕЛ НА ГАЛАКТИЧЕСКИЯ СТОПАДЖИЯ може да се прочете, че ако си напълниш дробовете с въздух, можеш да изкараш в пълния вакуум на открития космос около трийсет секунди. По-нататък обаче пише, че като се имат предвид невъобразимо големите размери на Вселената, шансовете да бъдеш спасен от някой друг кораб по време на тези трийсет секунди са едно към две на степен двеста шейсет и седем хиляди седемстотин и девет.

По някаква невероятна случайност това беше и телефонният номер на един апартамент в Излингтън, където Артър прекара чудесно на едно парти и се запозна с много хубаво момиче, но опитите му да се сближи с него пропаднаха, защото то си тръгна с един тип, който дори не бе поканен.

И въпреки че планетата Земя, апартаментът в Излингтън и телефонът вече бяха унищожени, все пак е известна утеха, че всички те бяха ознаменувани, макар и по един скромен начин, чрез факта, че двадесет и девет секунди по-късно Форд и Артър бяха спасени.

Глава IX

Един компютър разговаряше сериозно със себе си, защото бе забелязал как една херметическа камера се отваря и затваря без никаква видима причина.

Това бе така, защото видимите разумни причини в момента обядваха.

Току-що в Галактиката се бе появила дупка. Просъществувала бе точно една нищожна част от секундата, широка бе една нищожна част от инча и дълга милиони светлинни години от единия край до другия. Преди да се затвори, от нея изпаднаха много книжни шапки и декоративни балони и се понесоха из Вселената. От нея изпадна и колектив от седмина, високи три фута специалисти по маркетинг, които умряха отчасти от задушаване, отчасти от изненада.

Двеста трийсет и девет хиляди почти изпържени яйца също изпаднаха от нея и се стовариха във вид на голяма тресяща се купчина на гладуващата планета Погхрил от системата Пансел.

Цялото население на Погхрил бе измряло от глад с изключение на един мъж, който след няколко седмици почина от холестеролно отравяне.

Резултатът от нищожно краткото просъществуване на дупката отекна напред и назад във времето по един невероятен начин. Някъде в далечното минало болезнено бе засегната една малка случайно събрала се група атоми, носещи се из стерилната пустош на космоса, и ги бе принудила да се свържат здраво в най-различни, изключително причудливи образувания. Тези образувания бързо се научиха да се възпроизвеждат — в това отчасти се състои тяхната изключителност, — а след това предизвикаха масови смущения на всички планети, до които се разнесоха. Ето как се появи животът във Вселената.

Пет разбушували се Събитийни въртопа се завъртяха бясно в бурен неразум и избълваха един тротоар.

На тротоара лежаха Форд Префект и Артър Дент и гълтаха въздух като риби на сухо.

— Ето, видя ли — каза Форд задъхано и задраска с нокти по тротоара, който се носеше с шеметна скорост през Третото измерение на неизвестността, — нали ти казах, че ще измисля нещо.

— О, да, разбира се.

— Не е ли гениална идеята ми — каза Форд — да открия някой минаващ наблизо космически кораб, който да ни спаси?

Истинската вселена така се люшна под тях, че им прилоша. Няколко лъжливи такива пробягаха безшумно край тях, като планински козлета. Първичната светлина избухна и обсипа космическото време със светли точици. Времето разцъфтя, материята се сви. Най-голямото първично число се сви тихо в един ъгъл и изчезна завинаги.

— О, я стига — каза Артър, — шансовете ни бяха астрономическо малки.

— Не се заяждай, нали успяхме — каза Форд.

— А какъв е този кораб? — попита Артър, докато бездънната бездна на вечността зееше под тях.

— Не знам — отвърна Форд, — още не съм си отворил очите.

— И аз не съм — каза Артър.

Вселената подскочи, смрази се, потрепера и се разпери в няколко неочаквани посоки.

Артър и Форд си отвориха очите и се огледаха с доста голяма изненада.

— Боже господи — каза Артър, — страшно прилича на Саутендското крайбрежие.

— По дяволите, радвам се, че го каза — рече му Форд.

— Защо?

— Защото си помислих, че полудявам.

— А може би наистина полудяваш. Може би само си мислиш, че го казах.

Форд се замисли над това.

— Добре де, каза ли го, или не го каза? — попита той.

— Мисля, че да — отвърна Артър.

— А може би и двамата полудяваме.

— Да — каза Артър, — трябва да сме луди, щом след всичко това си мислим, че това е Саутенд.

— А мислиш ли, че това е Саутенд?

— О, да.

— И аз.

— Следователно трябва да сме полудели.

— Чудесен ден сме си избрали.

— Да — каза един минаващ зевзек.

— Кой беше този? — попита Артър.

— Кой, онзи ли с петте глави и с бъзовия храст, пълен със солена херинга?

— Да.

— Нямам представа. Просто някой.

— Аха.

И двамата седнаха на тротоара и наблюдаваха с известно безпокойство как едни грамадни дечурлига подскачат тежко по плажа и как диви коне прелитат с грохот в небето и отнасят нови доставки от яки перила към неясните простори.

— Знаеш ли — каза Артър, като се прокашля леко, — ако това е Саутенд, изглежда доста странно…

— Сигурно имаш предвид, че морето е неподвижно като скала, а сградите се вълнуват нагоре-надолу — каза Форд. — Да, и на мен ми се стори доста странно. Всъщност — продължи той и в същия миг с оглушителен трясък Саутенд се пръсна на седем еднакви части, които затанцуваха и се завъртяха шеметно една около друга, правейки неприлични и похотливи движения — тук стават много странни работи.

Дивашки вой на гайди и струнни инструменти разцепи въздуха, горещи понички от по десет пенса наизскачаха изпод пътя, зловещи риби се спуснаха от небето и Артър и Форд решиха да си плюят на петите.

Гмурнаха се в плътни стени от звуци, в планини от закостеняло мислене, в долини от музика за душата, появиха се проблеми с обувките, ято пощурели прилепи и изведнъж чуха глас на момиче.

Гласът звучеше съвсем нормално, но изрече само „едно към две на степен сто хиляди и продължава да спада“ и млъкна.

Форд се плъзна по един светлинен лъч и се завъртя на триста и шейсет градуса, опитвайки се да открие източника на гласа, но не видя нищо, в което наистина можеше да повярва.

— Какъв беше този глас? — извика Артър.

— Не знам — изрева Форд, — не знам. Звучеше ми като изчисление на вероятност.

— Вероятност ли? Какво искаш да кажеш?

— Ами вероятност. Нали знаеш, нещо като две към едно, три към едно, пет към четири. Гласът каза „едно към две на степен сто хиляди и продължава да спада“. Знаеш ли, това е доста невероятно.

Една милион галонна цистерна, пълна с крем карамел, се килна и без никакви предупреждения изсипа съдържанието си върху тях.

— Но какво значи това? — извика Артър.

— Кое, крем карамела ли?

— Не, стойността на невероятността.

— Не знам. Нищо не знам. Мисля, че се намираме на борда на някакъв космически кораб.

— И струва ми се — каза Артър, — че това не е първокласният салон.

По тъканта на космическото време се появиха подутини. Огромни грозни подутини.

— Хаааауууррггххх… — каза Артър и почувства как тялото му омеква и се извива в необичайни посоки. — Саутенд сякаш се топи… Звездите се въртят… Пустош… Краката ми се носят към залеза… Лявата ми ръка се отделя от тялото ми! — една ужасна мисъл му мина през главата. — По дяволите — каза той, — какво ще правя сега без електронния си часовник?

В отчаянието си извърна очи към Форд.

— Форд — каза той, — превръщаш се в пингвин. Престани.

Отново се чу същият глас.

— Едно към две на степен седемдесет и пет хиляди и продължава да спада.

Клатушкайки се, Форд ядосано направи една обиколка около своето езерце.

— Хей, кой е там? — изквака той. — Къде сте? Какво става тук и има ли начин да се спре?

— Моля, запазете спокойствие — каза гласът приветливо като на стюардеса в пътнически самолет само с едно крило и два двигателя, единият от които е обхванат от пламъци. — Намирате се в пълна безопасност.

— Ама не става дума за това! — беснееше Форд. — Става дума, че съм в безопасност, ама пингвин, а моят колега много скоро ще остане без никакви крайници!

— Няма страшно, вече си ги възвърнах — каза Артър.

— Едно към две на степен петдесет хиляди и продължава да спада — каза гласът.

— Наистина — каза Артър, — те са малко по-дълги, отколкото съм свикнал да ги виждам, но…

— А не смятате ли — изграка Форд, изпаднал в безполезна ярост, — че трябва да ни кажете нещо?

Гласът се изкашля. Огромно количество петифури литнаха в пространството.

— Добре дошли — каза гласът — на звездолета „Златно сърце“. Гласът продължи.

— Моля ви, не се страхувайте от нищо — каза той, — което виждате или чувате около себе си. Не може първоначално да не почувствате някои неприятни странични явления, тъй като бяхте спасени от сигурна смърт при степен на невероятност едно към две на степен двеста седемдесет и шест хиляди — възможно е да е и по-висока. В момента се движим при стойност на невероятност едно към две на степен двадесет и пет хиляди и продължава да спада, а ще достигнем нормална стойност веднага щом разберем каква е нормалната. Благодаря. Едно към две на степен двадесет и пет хиляди и продължава да спада.

Гласът секна.

Форд и Артър се намираха в малка, ярко осветена розова кабинка.

Форд беше силно възбуден.

— Артър! — каза той. — Но това е фантастично! Качил ни е кораб, задвижван от безкрайно невероятностен двигател! Та това направо не е за вярване! Преди време се чуха слухове за него — бяха официално опровергани, но очевидно са го създали. Изобретили са невероятностен двигател! Артър, това е… Артър? Артър, какво става?

Артър натискаше с тяло вратата на кабинката, опитвайки се да я задържи затворена, но тя не пасваше добре с касата. Мънички, косматички ръчички успяваха да се проврат през процепите; пръстите бяха изцапани с мастило; тънички гласчета непрекъснато бърбореха.

Артър го погледна.

— Форд! — каза той. — Отвън напират безброй много маймунки и искат да обсъдят с нас ръкописа на сътворената от тях пиеса, наречена ХАМЛЕТ.

Глава X

Безкрайно невероятностният двигател представлява чудесно изобретение, правещо възможно прекосяването на огромни междузвездни пространства за нищожно малка част от секундата, като при това се избягва онова досадно мотаене из хиперпространството.

Откритието е станало по някаква щастлива случайност, след това било доразвито във вид на управляема двигателна сила от сформирания към галактическото правителство научноизследователски колектив на Дамогран. Ето накратко историята на това откритие:

Принципите на генериране на малки количества КРАЙНА невероятност посредством включването на логическите вериги на субмезонния мозък на едно Бамбълуийни 57 към атомен векторен плотер, поставен в мощен генератор на Брауново движение (например чаша хубав горещ чай), бяха, разбира се, добре известни — подобни генератори често се използваха за повишаване на градуса по време на събирания, защото активират молекулите на частите от долното бельо на домакинята да отскачат едновременно един фут вляво, в съответствие с теорията за неопределимостта.

Много известни физици заявиха, че не могат да се съгласят с това явление — отчасти защото представлява гавра с науката, но най-вече защото не ги канеха на този вид събирания.

И с още една работа не можеха да се примирят — с постоянния неуспех при опитите си да конструират машина, способна да произвежда силово поле на БЕЗКРАЙНАТА невероятност, необходима за прехвърлянето на космически кораб през умопарализиращите разстояния между най-отдалечените звезди. Накрая се ядосаха и обявиха, че да се създаде такава машина на практика е невъзможно.

Един ден обаче някакъв студент, оставен да почисти лабораторията след едно особено несполучливо събиране, започна да разсъждава по следния начин:

„Ако такава машина, размишляваше той, е на практика невъзможна, тогава е логично да бъде КРАЙНО невероятна. Така че всичко, което се иска от мен, за да я направя, е да пресметна точно колко е невероятна, да вкарам резултата в крайно невероятностния генератор, да му подам чаша пресен, наистина горещ чай… и да го включа.“

Така и стори и беше доста изненадан, като откри, че е успял да създаде дълго търсения златен безкрайно невероятностен генератор от едното нищо.

Още повече беше изненадан, когато веднага след награждаването му с наградата на Галактическия институт за изключителна даровитост, бе линчуван от разбеснялата се тълпа уважавани физици, които най-сетне бяха разбрали, че единственото нещо, което наистина не могат да понесат, е един умник.

Глава XI

Непроницаемата до невероятност зала за управление на „Златното сърце“ изглеждаше като най-обикновен космически кораб, само че беше идеално чиста, тъй като бе съвсем нова. Някои от креслата пред пулта за управление все още бяха с найлоновите си обвивки. Залата беше предимно в бяло, правоъгълна, с размерите на неголям ресторант. В действителност не беше идеален четириъгълник — двете дълги стени бяха малко извити и образуваха дъги. А на всички ъгли и кьошета в залата бяха придадени смели контури. Истината е, че щеше да е много по-лесно и удобно залата да се построи като най-обикновена триизмерна правоъгълна стая, но пък дизайнерите щяха да се почувстват нещастни. В този си вид залата бе възбуждащо функционална, с големи видеоекрани над пултовете за управление и контрол, подредени край вдлъбната стена, и дългите редици компютри, вградени в изпъкналата страна. В единия ъгъл седеше нещастен робот, отпуснал вяло блестящата си гладка стоманена глава между блестящите си гладки стоманени колене. И той беше почти съвършено нов, но въпреки че бе красиво изработен и излъскан, човек оставаше с впечатлението, че отделните части на общо взето хуманоидното му тяло не пасват както трябва. В действителност те пасваха идеално, но нещо във вида му подсказваше, че биха могли да пасват още по-добре.

Зейфод Бийблброкс крачеше нервно нагоре-надолу из залата, като погалваше нежно с ръка блестящите уреди и се хилеше възбудено.

Трилиън седеше наведена над цяла камара прибори и четеше на глас някакви цифри. Съобщителната система разнасяше гласа й из целия кораб.

— Едно към пет и продължава да спада — каза тя, — едно към четири и продължава да спада… две… едно… вероятностен фактор едно към едно… положението се нормализира, повтарям, положението се нормализира. — Изключи микрофона, след това отново го включи и като се усмихваше, продължи: — Ако все още има нещо, което ви озадачава, това вече си е лично ваша работа. Успокойте се, моля. Скоро ще ви повикаме.

Зейфод избухна гневно.

— Но кои са тези хора, Трилиън?

Трилиън завъртя стола си, за да се обърне към него, и сви рамене.

— Просто двама души, които, изглежда, сме прибрали от открития космос — каза тя, — сектор ZZ9Z — множествено Алфа.

— Ами много мило от твоя страна, Трилиън — продължи да недоволствува Зейфод, — мислиш ли, че беше разумно при тези обстоятелства? Искам да кажа, точно сега ли, когато бягаме и вероятно половината Галактическа полиция е по петите ни, точно сега ли трябваше да спираме, за да качим двама стопаджии? Окей, ще ни дадат десет точки за красивия жест, ама ще ни отнемат няколко милиона заради трезвото ни мислене, нали така?

От яд започна да почуква с пръсти по един от пултовете за управление. Трилиън внимателно отмести ръката му, преди да е направил някаква беля. Каквито и да бяха достойнствата на Зейфодовите умствени способности — самонадеяност и самохвалство, — той беше твърде непохватен и вързан в ръцете и като нищо можеше да взриви кораба с някой твърде буен жест. Трилиън бе започнала да подозира, че основната причина животът му да е толкова бурен и пълен със сполуки е, че никога не е осъзнавал сериозността на онова, което прави.

— Зейфод — каза тя търпеливо, — та те се носеха из открития космос без никакво защитно облекло! Ти не би искал да загинат, нали?

— Ами добре де, не. Не по такъв начин, но…

— Не по този начин? Да не умрат по този начин, но? — Трилиън го изгледа предизвикателно.

— Ами някой друг можеше да ги прибере по-късно.

— Още една секунда и те щяха да бъдат мъртви.

— Да, и ако си бе направила труда да поразмислиш още малко върху този проблем, сега той изобщо нямаше да съществува.

— Щеше ли да ти е приятно да ги оставиш да умрат?

— Ами как да ти кажа, не че щях да бъда щастлив, но…

— Както и да е — каза Трилиън, като се обърна обратно към уредите, — не бях аз тази, която ги прибра.

— Какво искаш да кажеш? Че кой тогава ги прибра?

— Корабът.

— Хъ?

— Корабът. Съвсем самоволно.

— Хъ?

— По време на работа на невероятностния двигател.

— Но това е невъзможно!

— Не, Зейфод. Просто твърде, твърде невероятно.

— Ъъъ, какво?

— Виж какво, Зейфод — каза тя, като го потупваше по ръката, — не се главоболи заради тези пришълци. Предполагам, че те не са нищо повече от две обикновени момчета. Ще пратя робота долу да ги вземе и доведе тука. Хей, Марвин!

Главата на робота в ъгъла се вдигна рязко нагоре, след това започна да се клатушка насам-натам. С мъка се изправи на краката си, сякаш тежеше с пет фунта повече от теглото си, и положи героични, както би се сторило на страничния наблюдател, усилия, за да прекоси стаята. Спря се пред Трилиън и сякаш я прониза с поглед през лявото й рамо.

— Мисля, че е редно да ви уведомя, че се чувствам много нещастен — каза той. Гласът му беше глух и отчаян.

— О, господи — измърмори Зейфод и се тръшна в едно кресло.

— Ами тогава — каза Трилиън с ведър и съчувствен тон — ще ти предложа да свършиш едно нещо, тъй че хем ще се разсееш, хем няма да си блъскаш мозъка с разни мисли.

— Няма полза — промърмори Марвин, — мозъкът ми е с изключително голям капацитет.

— Марвин! — повиши тон Трилиън.

— Добре де, добре — каза Марвин, — какво искаш да направя?

— Слез долу във входна камера номер две и докарай тук горе двамата пришълци, като ги държиш под око.

Само в една микросекундна пауза и в точно пресметната микромодулация на височината и тембъра на гласа — все неща, които не биха могли да се възприемат като обидни — Марвин съумя да вложи пълното си презрение и отвращение към всичко човешко.

— Само това ли? — попита той.

— Да — заяви Трилиън твърдо.

— Знаете, това никак няма да ми е приятно — каза Марвин.

Зейфод скочи от креслото си.

— Къде пише, че трябва да ти е приятно — изкрещя той. — Направи каквото ти казват, ясно ли е?

— Добре де — каза Марвин и гласът му прозвуча като звън на огромна пропукана камбана, — ще го направя.

— Прекрасно… — изръмжа Зейфод — чудесно… много ти благодаря.

Марвин се обърна и вдигна нагоре към него триъгълните си, разположени с острото нагоре червени очи.

— Не ви действам потискащо, нали? — попита той прочувствено.

— Не, не, Марвин — изчурулика Трилиън, — няма такова нещо, наистина…

— Не искам да си мисля, че ви действам потискащо.

— Не, не се безпокой за това — продължи чуруликането, — просто се дръж естествено и всичко ще бъде наред.

— Наистина ли не ми се сърдите? — настоя той.

— Не, Марвин — изчурулика Трилиън, — няма такова нещо, наистина… какво да се прави, такъв е животът.

Марвин я стрелна с електронния си поглед.

— Животът — каза Марвин, — хич не ми говорете за живота.

Обърна се отчаяно на 180 градуса и се измъкна тромаво от залата. С доволно бръмчене и прещракване вратата се затвори след него.

— Струва ми се, че не ще мога да изтърпя още дълго този робот, Зейфод — изръмжа Трилиън.

ЕНЦИКЛОПЕДИЯ ГАЛАКТИКА обяснява следното значение за робот: механичен уред, създаден, за да върши работа вместо човек. Отдел „Пласмент“ на Сириуската кибернетична корпорация представя робота като „вашето пластмасово другарче, с което ви е приятно да прекарвате времето си“.

ПЪТЕВОДИТЕЛ НА ГАЛАКТИЧЕСКИЯ СТОПАДЖИЯ дефинира отдел „Пласмент“ на Сириуската кибернетична корпорация като „шайка безмозъчни типове, първите, които ще бъдат изправени пред стената, когато дойде революцията“, и дава бележка под линия в смисъл, че издателството е готово да разгледа молбите на всички желаещи да поемат длъжността кореспондент по въпросите на роботиката. Интересно е, че едно издание на ЕНЦИКЛОПЕДИЯ ГАЛАКТИКА, изпаднало след гърч във времето на бъдещето, отдалечено на хиляда години, определя отдел „Пласмент“ на Сириуската кибернетична корпорация като „шайка безмозъчни типове, първите, които бяха изправени пред стената, когато дойде революцията“.

Розовата кабинка в един миг бе прекратила съществуването си, маймунките се бяха оттеглили в едно по-добро измерение. Форд и Артър се озоваха във входната зона на кораба. Изглеждаше доста изискано.

— Мисля, че този кораб е съвсем нов — каза Форд.

— Че как позна? — попита Артър. — Да нямаш някакво чудодейно уредче, което да определя възрастта на метала?

— Не, просто намерих на пода този рекламен проспект. Пълен е с неща от рода на „Вселената може да стане ваша“. А! Виж, не съм сбъркал.

Форд заби пръст в една от страниците и я показа на Артър.

— Тук пише: „Сензационно ново откритие в областта на невероятностната физика. Веднъж, щом тягата на корабните двигатели бъде изведена до безкрайно невероятностно ниво, корабът може да премине през всяка точка на Вселената. Има да му завиждат останалите правителства.“ Хей, това тук е голяма работа!

Форд жадно поглъщаше техническите характеристики на кораба, като от време на време ахваше от удивление — очевидно галактическата астротехнология бе доста напреднала през годините на неговото изгнаничество.

Артър го слуша известно време, но тъй като голяма част от това, което му говореше, му бе непонятно, позволи на мислите си да се зареят някъде другаде. И като прокара разсеяно пръсти по клавиатурата на някакъв непознат компютър, пресегна се и натисна едно подканващо голямо червено копче под близкия екран. Екранът светна и се появиха думите АКО ОБИЧАТЕ, НЕ НАТИСКАЙТЕ ПОВЕЧЕ ТОЗИ БУТОН. Артър потрепера.

— Слушай — каза Форд, все още погълнат от рекламната брошура, — тук правят голям вятър на корабната кибернетика. „Ново поколение роботи и компютри от Сириуската кибернетична корпорация, притежаващи ИЧИ“.

— ИЧИ ли? — попита Артър. — Това пък какво е?

— Тук пише: ИСТИНСКА ЧОВЕШКА ИНДИВИДУАЛНОСТ.

— Хъм — каза Артър, — звучи ужасно.

— Така е — обади се един глас зад гърба им.

Гласът беше глух и изпълнен с отчаяние, чуваше се едва доловимо дрънчене. Обърнаха се и видяха един нещастен стоманен робот, застанал прегърбен на прага.

— Какво? — казаха в един глас те.

— Ужасно — продължи Марвин, — всичко е ужасно. Наистина ужасно. По-добре да не говорим за това. Погледнете тази врата — каза той и пристъпи през нея.

Платките за ирония се включиха автоматично към веригата на гласовия модулатор, който започна да имитира стила на рекламната брошура.

— Всички врати в този космически кораб притежават весел и жизнерадостен нрав. За тях е удоволствие да се отворят пред вас и ще се затворят след вас с чувство на удовлетвореност от добре свършената работа.

Докато вратата се затваряше, стана ясно, че наистина е способна да изрази нещо като задоволство, приличащо на въздишка.

— Хъммммммммйъмммммммм ах! — каза тя.

Марвин я изгледа с ледено презрение, докато центърът му за логика бърбореше възмутено и обсъждаше идеята за приложение на физическо насилие над нея. Намесиха се и други центрове и казаха: „Каква полза? Има ли някакъв смисъл? Не си струва да се замесваш в каквото и да било.“ Други центрове пък направиха за развлечение молекулярен анализ на вратата и на мозъчните клетки на хуманоидите. Извикани на бис, набързо измериха нивото на водородните излъчвания в заобикалящия ги кубически парсек[7] космическо пространство и отегчени до смърт, отново се изключиха. Докато се обръщаше, тялото на робота се разтърси от пристъп на отчаяние.

— Да тръгваме — избръмча той. — Наредено ми е да ви отведа на мостика. Както ме гледате, имам мозък колкото цяла планета, а те ми викат: „Доведи ги на мостика.“ И на това удовлетворение от работата ли му казвате? Аз не…

Обърна се и тръгна към омразната врата.

— Ъъъ, извинете — каза Форд, като го последва, — кое правителство е собственикът на този кораб?

Марвин не му обърна внимание.

— Погледнете тази врата — измърмори той. — Ей сега ще се отвори. Познавам по непоносимото самодоволство, което изведнъж започна да се излъчва от нея.

С леко, угодническо свистене вратата отново се отвори и Марвин мина през нея.

— Хайде — подкани ги той.

Останалите бързо го последваха и вратата се плъзна и затвори след тях с нежно жужене и доволни прищраквания.

— Безкрайно съм им благодарен на онези от отдел „Пласмент“ на Сириуската кибернетична корпорация — каза Марвин, докато се тътреше унило по лъскавия извит коридор, който се простираше пред тях. — „Хайде да строим роботи с Истински Човешки Индивидуалности“, рекоха си те. И ето ме мен — първия им опитен образец. Прототип на характер. Личи си, нали?

Артър и Форд притеснено измърмориха нещо в смисъл, че това не е вярно.

— Мразя я онази врата — продължи Марвин. — Но нали не ви действам потискащо?

— Кое правителство… — поде отново Форд.

— Не е собственост на никое правителство — отвърна роботът рязко, — откраднат е.

— Откраднат ли?

— Откраднат ли? — имитира го Марвин.

— Кой го открадна? — попита Форд.

— Зейфод Бийблброкс.

С лицето на Форд се случи нещо изключително. Най-малко пет отделни и съвсем различни едно от друго изражения на потрес и изумление се изписаха по него и се смесиха в пълен безпорядък. Левият му крак, който в този момент беше във въздуха, сякаш се затрудни да намери пода. Стоеше опулен срещу робота и се опитваше да вкара в действие част от дартоидните си мускули.

— ЗЕЙФОД БИЙБЛБРОКС…? — промълви той с немощен глас.

— Извинете, да не съм сбъркал нещо? — попита Марвин, без да спира да се влачи нататък. — Извинете ме и задето дишам, въпреки че изобщо не го правя и не знам защо ми трябваше да го казвам. Боже мой, да знаете колко съм потиснат. Ето още една от онези самодоволни врати. ЖИВОТ! Хич не ми говорете за живота.

— Форд, какво ти има?

Форд го гледаше с ококорени очи.

— Онзи робот Зейфод Бийблброкс ли каза? — произнесе с мъка той.

Глава XII

Страхотен грохот на гънк-музика заля командната зала на „Златно сърце“, докато Зейфод въртеше станциите на суб-етавълновото радио, за да чуе последните новини за себе си. Да се работи с този апарат, не бе никак лесно. Години наред, ако човек искаше да слуша радио, трябваше да натиска клавиши и да върти копчета; по-късно, с развитието на техниката, клавишите станаха сензорни — нужно бе само да ги докоснеш леко с пръсти; а сега е достатъчно просто да махнеш с ръка по посока на апарата и да се запасиш с търпение. Спестяват се доста излишни движения наистина, но затова пък е необходимо да седиш вбесяващо кротко, ако желаеш да слушаш избраната станция без смущения.

Зейфод махна с ръка и смени станцията. Пак гънк-музика, но този път като фон на новините. Новините винаги биваха най-внимателно редактирани, тъй че да следват ритъма на музиката.

— … с преглед на новините по нашата двадесет и четири часова програма, която излъчваме на суб-ета вълни за цялата Галактика — изкряска гласът на говорителя. — Но най-напред да поздравим всички форми на разумен живот навред по всемира… а също и другите: тайната, приятели, се състои в това да вземете две парчета кремък и да ги удряте едно в друго. Но, разбира се, централната новина тази вечер е сензационната кражба на прототипа на новия космически кораб с невероятностен двигател, извършена от самия президент на Галактиката Зейфод Бийблброкс. И въпросът, който сега вълнува всички ни, е… Големият „З“ напълно ли е откачил вече? Бийблброкс, който изобрети Пангалактическия гаргаробластер; бившият мошеник, описан навремето от Ексцентрика Галумбитс като най-гръмкото нещо от времето на Големия взрив насам; човекът, който неотдавна бе избран за седми пореден път за най-безвкусно облеченото одарено със сетива същество в познатата ни Вселена… какво ли е намислил този път? Обърнахме се с този въпрос към неговия личен лекар, специалиста, който се грижи за неговия мозък, Гег Халфрънт…

За момент музиката се усили, после пак стихна. Намеси се един друг глас, вероятно този на Халфрънт.

— М-да — каза той, — Зейфод винаги е бил такъв един… — но не успя да довърши, защото един електрически молив прелетя през залата, пресече чувствителната зона пред радиото и го изключи. Зейфод се обърна и изгледа Трилиън свирепо — оказа се, че тя е хвърлила молива.

— Хей — каза той, — защо направи това?

Трилиън почукваше с пръст по един изпълнен с цифри екран.

— Току-що се сетих за нещо — каза тя.

— Тъй ли? И заради това си позволи да прекъснеш новините за мен?

— И без това чуваш достатъчно за себе си.

— Положението ми е много несигурно. Това не ти ли е известно?

— Не бихме ли могли за момент да забравим това твое его? Става дума за нещо по-важно.

— Ако съществува нещо по-важно от моето его, искам веднага да се залови и разстреля — Зейфод отново я изгледа свирепо и после се засмя.

— Слушай — каза тя, — ние качихме онези двамата…

— Кои двамата?

— Двамата, които качихме.

— А, да — каза Зейфод, — онези двамата.

— Качихме ги в сектор ZZ9Z-множествено, Алфа.

— Да? — каза Зейфод и премигна.

— Това нищо ли не ти говори? — тихо попита Трилиън.

— Мммм — каза Зейфод, — ZZ9Z-множествено, Алфа. ZZ9Z-множествено, Алфа?

— Ее? — каза Трилиън.

— Ъъъ… какво означава това „Z“ — попита Зейфод.

— Кое от тях?

— Все едно кое.

Едно от най-големите затруднения, които Трилиън срещаше при взаимоотношенията си със Зейфод, идваше от това, че все още не се бе научила да познава кога се прави на глупак просто за да приспи вниманието на хората, кога се прави на глупак, защото го мързи да мисли и иска някой друг да върши това вместо него, кога се прави на ужасен глупак, за да скрие факта, че всъщност нищо не разбира, и кога е наистина един неподправен глупак. Всеизвестно бе, че е смайващо умен и наистина беше — но не през цялото време, което явно го безпокоеше и затова правеше тези комедии. Предпочиташе хората да недоумяват, вместо да го презират. Трилиън смяташе, че няма нищо по-глупаво от това, но нямаше никакво желание да спори с него.

Тя въздъхна и зачука по клавишите. На визиоекрана се появи една звездна карта — така щеше да му бъде по-лесно, независимо от причините за сегашното му поведение.

— Ето — показа му тя, — това е мястото.

— Хей… наистина! — каза Зейфод.

— Сега разбра ли? — попита тя.

— Какво трябва да разбера?

Вътре в главата й се надигна страшен глъч — едната половина крещеше на другата. Без да повишава тон, тя каза:

— Това е същият сектор, където качи и мен.

Той я погледна и отново се обърна към екрана.

— Хей, наистина — каза той. — Макар и да звучи невероятно. Та нали трябваше да литнем право в центъра на мъглявината Конска глава? Как сме попаднали там? Че там няма нищо!

Тя реши да не реагира на думите му и продължи търпеливо:

— Невероятностният двигател. Ти сам ми обясни принципа му. Преминаваме през всяка една точка на Вселената и т.н. Много добре го знаеш.

— Да, но това е някаква страхотна случайност, нали?

— Да.

— Да качиш някой точно в тази точка! От цялата необятна Вселена да случиш тъкмо тази! Това е прекалено… Момент, искам да проверя нещо. Компютър!

Произведеният от Сириуската кибернетична корпорация бордови компютър, който контролираше и управляваше и последната частичка на кораба, се включи в режим „комуникация“.

— Привет, приятели! — каза той бодро и същевременно изплю тънка лентичка с текста просто за да го има в архива. На лентичката пишеше: „Привет, ПРИЯТЕЛИ“.

— О, боже — каза Зейфод. С този компютър работеше отскоро, но вече бе успял хубаво да го намрази.

Компютърът продължи нахакано и жизнерадостно, сякаш рекламираше перилни препарати.

— Искам да ви уверя, че каквито и да са вашите проблеми, аз съм тук, за да ви помогна.

— Добре, добре — каза Зейфод. — Слушай, отказвам се. Предпочитам да използувам лист хартия.

— Ясно — каза компютърът и изхвърли посланието си в кошчето за боклук. — Разбирам ви, но ако някога пожелаете…

— Млък — каза Зейфод и като грабна един молив, седна на пулта до Трилиън.

— Окей, окей… — каза с оскърбени нотки в гласа компютърът и изключи говорния си център.

Зейфод и Трилиън се съсредоточиха върху цифрите, които безшумно просветваха върху скенера, следящ за курса на невероятностния полет.

— Можем ли да изчислим — попита Зейфод — от тяхна гледна точка каква бе невероятността за тяхното спасение?

— Да, резултатът е константа — каза Трилиън, — едно към две на степен двеста седемдесет и шест хиляди седемстотин и девет.

— Доста висока. Това ще са двама големи късметлии.

— Да.

— Но отнесено към това, което правехме по времето, когато корабът ги качи…

Трилиън набра цифрите. Получи се едно към две на степен безброй минус едно (абсурдно число, което има условно значение единствено в невероятностната физика).

— … е твърде ниско — продължи мисълта си Зейфод с леко подсвиркване.

— Да — съгласи се Трилиън и го погледна въпросително.

Това е вече цяла камара невероятност, която трудно може да се обясни. Ако направим една сметчици, ще се получи доста невероятен резултат.

Зейфод се опита да направи някакви изчисления, задраска ги и хвърли молива.

— По дяволите, не мога да го сметна.

— И сега какво?

От яд Зейфод блъсна двете си глави една в друга и заскърца със зъби.

— Окей — каза той. — Компютър!

Говорните центрове отново се задействуваха.

— О, здравейте — каза компютърът и продължи да изхвърля лентички. — Моето единствено желание е да направя деня ви приятен, много приятен, много, много приятен…

— Добре, разбрах, а сега млъкни и направи едни изчисления.

— Готово — избърбори компютърът. — Искате да получите векторна вероятност въз основа на…

— Невероятностни данни, да.

— Чудесно — продължи компютърът. — Чуйте сега един интересен факт. Минавало ли ви е през ум, че животът на повечето хора е зависим от телефонни номера?

Полека-лека едно от лицата на Зейфод бе обхванато от болезнено изражение, което постепенно се разнесе и по второто.

— Ти да не си откачил нещо? — попита той.

— Аз не, ама вие ще откачите, като ви кажа, че…

Трилиън шумно си пое дъх. Задращи по клавишите на монитора, следящ за курса на невероятностния полет.

— Телефонен номер ли? — каза тя. — Онова чудо ТЕЛЕФОНЕН НОМЕР ли каза?

По екрана пробягаха светещи цифри.

От учтивост компютърът бе запазил мълчание, но сега продължи:

— Исках да кажа, че…

— Благодаря, няма нужда — прекъсна го Трилиън.

— Слушай, какво значи това? — попита Зейфод.

— Не знам — отвърна Трилиън, — но двамата пришълци се намират пред мостика заедно с онзи нещастен робот. Можем ли да ги видим на някой монитор?

Глава XIII

Марвин продължаваше да се тътри по коридора и да се вайка.

— … и освен това чувствам страшни болки във всички диоди от лявата ми страна…

— Не думай — каза Артър мрачно, крачейки до него. — Наистина ли?

— О, да! — каза Марвин. — Откога им викам да ги сменят, ама кой да те чуе.

— Мога да си представя.

Откъм Форд се чуваха неопределени подсвирквания и хъмкания.

— Виж ти, виж ти — повтаряше си той, — Зейфод Бийблброкс…

Внезапно Марвин спря и вдигна ръка.

— Нали разбрахте какво се случи току-що?

— Не, какво? — попита Артър, макар че никак не му се щеше да знае.

— Стигнахме до още една от онези врати.

В стената на коридора се виждаше вградена плъзгаща се врата. Марвин я огледа подозрително.

— Добре де — каза Форд нетърпеливо, — няма ли да влезем?

— НЯМА ЛИ ДА ВЛЕЗЕМ? — изимитира го Марвин. — Да, ще влезем. Това тук е входът към мостика. Наредено ми е да ви заведа на мостика. Никак няма да се учудя, ако това се окаже най-голямото изпитание за интелектуалните ми способности днес.

Бавно, с огромно отвращение пристъпи към вратата, подобно на ловец, дебнещ жертвата си. Изведнъж тя се плъзна и отвори.

— Благодаря ви — каза тя — за това, че ощастливихте една най-обикновена врата.

Дълбоко в гърлото на Марвин заскърцаха зъбчатки.

— Интересно защо — поде той с гробовен глас — точно когато си мислиш, че е невъзможно животът ти да стане по-непоносим, изведнъж се оказва, че е възможно.

Промъкна се с мъка през вратата и остави Форд и Артър да се гледат учудено и да свиват рамене. Отвътре се чу гласът на Марвин.

— Предполагам, че сега ще поискате да видите пришълците — каза той. — Ами аз какво да правя? Да седна в оня ъгъл и да ръждясам или предпочитате да се разпадна, тъй както съм застанал прав?

— Благодаря, Марвин. Би ли ги поканил да влязат? — чу се друг глас.

Артър погледна към Форд и се изненада, като видя, че се смее.

— Какво…?

— Шшшшт! — каза Форд. — Хайде да влизаме.

Прекрачи прага и влезе вътре.

Артър го последва доста неспокойно и с изумление видя един човек, отпуснал се дълбоко в креслото си и вдигнал крака върху пулта за управление, да чопли с лявата си ръка зъбите на дясностоящата си глава. Дясностоящата глава изглеждаше напълно погълната от тази задача, но лявостоящата бе разцъфнала в широка, ведра, безгрижна усмивка. Броят на нещата, които Артър не можеше да повярва, че вижда, ставаше застрашително голям. Долната му челюст се отпусна и известно време остана така.

Странният човек махна вяло с ръка към Форд и с ужасна престорена невъзмутимост каза:

— Здравей, Форд. Как си? Радвам се, че реши да наминеш.

Форд не му остана длъжен.

— О, Зейфод — каза той провлачено и също тъй невъзмутимо, — страшно се радвам, че те виждам. Изглеждаш добре, допълнителната ръка много ти отива. Много хубав кораб си откраднал.

Артър го гледаше опулено.

— Да не искаш да кажеш, че познаваш този човек? — попита той и посочи Зейфод с треперещ пръст.

— Как да не го познавам! — възкликна Форд. — Това е… — млъкна и реши да ги представи в обратен ред. — О, Зейфод, това е един мой приятел, Артър Дент — каза той, спасих го, когато разрушаваха планетата му.

— О, така ли? — каза Зейфод. — Здравей, Артър, радвам се, че си се отървал.

Дясностоящата му глава го погледна бегло, каза едно „здравей“ и отново се обърна, за да й чоплят зъбите.

— А това, Артър — продължи Форд, — е моят несъщ братовчед Зейфод Бийбл…

— Вече се познаваме — каза Артър троснато.

Ако си караш спокойно по магистралата, като държиш лентата за изпреварване и без да си даваш много зор, префучиш покрай няколко вече задъхващи се коли и си доста доволен от себе си, и в този момент неволно включиш от четвърта на първа вместо на трета, принуждавайки двигателя да изскочи изпод капака в доста окаяно състояние, навярно ще бъдеш толкова слисан, колкото бе Форд Префект при думите на Артър.

— Ъъъ… какво? — продължи той.

— Казах, че се познаваме.

От изненада Зейфод се сепна и си разкървави венците в едната уста.

— Хей… ъъъ… така ли? Хей… ъъъ.

Форд се извърна към Артър и в очите му заигра ядно пламъче.

Сега, когато се чувстваше на собствен терен, изведнъж започна да съжалява, че се е обвързал с този първобитен профан, който имаше толкова представа за нещата в Галактиката, колкото една мушица в Илфорд имаше представа за живота в Пекин.

— Как така се познавате? — ядоса се той. — Та това е Зейфод Бийблброкс от Бетелгиус Пет, ако искаш да знаеш, а не някакъв си Мартин Смит от Кройдън.

— Не ме интересува — каза Артър хладно. — Нали се познаваме, Зейфод Бийблброкс — или може би… Фил?

— Какво! — извика Форд.

— Припомни ми, ако обичаш — каза Зейфод. — Изобщо не помня видовете.

— От едно събиране — подсказа му Артър.

— О, не ми се вярва — каза Зейфод.

— Що не престанеш, Артър! — сопна му се Форд. Но Артър нямаше спиране.

— От едно събиране. Преди шест месеца. На Земята… в Англия…

Зейфод поклати глава и се усмихна накриво.

— Лондон — упорстваше Артър, — Излингтън.

— Ааа — каза Зейфод, като трепна виновно, — ОНОВА събиране.

Не постъпваха честно към Форд. Той въртеше глава и поглеждаше ту към Артър, ту към Зейфод.

— Какво? — извика той на Зейфод. — Да не искаш да кажеш, че си ходил на онази мизерна малка планета?

— А не, разбира се, че не съм — отрече Зейфод разпалено. — Е, не е изключено да съм се отбивал там за малко, нали разбираш, на път за някъде…

— Но аз бях заседнал там цели петнайсет години!

— Да, ама аз не знаех това, нали така?

— И какво прави там?

— Помотах се малко, поогледах се.

— И се домъкна на едно събиране, без да е канен — каза Артър, треперейки от гняв. — Всички бяхме маскирани.

— Е да, иначе нямаше как да дойда, нали така? — каза Зейфод.

— На това събиране — продължи Артър — имаше едно момиче… Но както и да е, сега това няма никакво значение. Изчезна Земята, превърна се в облак дим…

— Престани най-сетне да оплакваш онази проклета планета — каза Форд. — Кое беше това момиче?

— Просто едно момиче. Е, в интерес на истината доникъде не бях стигнал с нея. Въпреки че цяла вечер правех опити. Иначе си я биваше. Красива, очарователна, страхотно интелигентна. И когато най-сетне останах насаме с нея и подхванах едни сладки приказки, домъква се този твой приятел и й вика: „Здрасти, маце, тоя тук какво ти дотяга? Я по-добре ела да си поговорим ние двамцата. Аз съм от друга планета.“ Повече не я видях.

— Зейфод?! — извика Форд.

— Да, точно така беше — каза Артър, като го гледаше кръвнишки и се опитваше да не изглежда глупак. — Тогава имаше само две ръце и една глава и се представи като Фил, но…

— Но трябва да признаеш, че наистина се оказа от друга планета — каза Трилиън, която се появи на другия край на мостика.

Тя дари Артър с лъчезарната си усмивка, която го съкруши като тон тухли, стоварили се върху главата му, след това насочи вниманието си към пулта за управление.

В продължение на няколко секунди цареше тишина. После от бъркотията, настанала в Артъровия мозък, изплуваха няколко думи.

— Триша Макмилън? — каза той. — Как попадна тук?

— Също като тебе — каза тя. — Качих се на стоп. В края на краищата с една научна степен по математика и друга по астрофизика какво друго ми оставаше? Или това, или пак на опашката за безработни в понеделник.

— Безброй минус едно — избърбори компютърът. — Това е крайният резултат.

Зейфод погледна Форд, после Артър и накрая Трилиън.

— Трилиън — каза той, — всеки път ли, когато използуваме невероятностния двигател, ще се случва нещо подобно?

— Страхувам се — отвърна тя, — че е твърде вероятно.

Глава XIV

„Златно сърце“ продължаваше безшумния си полет през космическата нощ, движен в момента от стандартния си фотонен двигател. И четиримата членове на екипажа му бяха доста притеснени, защото осъзнаваха, че са се събрали на едно място не по своя собствена воля или просто по случайност, а поради някакво странно изкривяване на физическите закони — сякаш отношенията между хората са подвластни на същите канони, които ръководят отношенията между атомите и молекулите.

И когато над кораба се спусна изкуствената нощ, всеки един от четиримата с благодарност се оттегли в своята кабина, за да се опита да вкара в ред мислите си.

Трилиън не можа да заспи. Седна на дивана и се загледа в една малка клетка, в която държеше своята последна и единствена връзка със Земята — две бели мишки, които Зейфод по нейно настояване й разреши да вземе със себе си. Предполагала бе, че никога вече няма да види родната си планета, но се разстрои, когато нищо не трепна в нея при новината за нейното разрушаване. Изглеждаше й далечна и недействителна и мислите, с които трябваше да мисли за нея, се губеха. Гледаше как мишките припкат из клетката и препускат бясно в малките си пластмасови въртележки и накрая те напълно погълнаха вниманието й, докато изведнъж тя се отърси и съвзе. Върна се на мостика и се надвеси над малките проблясващи светлинки и цифри, които очертаваха пътя на кораба в безкрая. Много й се щеше да разбере за какво именно се опитва да не мисли.

Зейфод не можеше да заспи. На него също му се щеше да разбере за какво именно не може да си позволи да мисли. Откакто се помнеше, все страдаше от едно неясно натрапчиво чувство, че нещо му се губи, нещо не разбира. Обикновено успяваше да потисне тази мисъл и да не й дава възможност да го тормози, но сега тя отново се надигна при неочакваното появяване на Форд Префект и Артър Дент. Струваше му се, че това е част от едно цяло, което той не разбираше.

Форд не можеше да заспи. Беше прекалено възбуден от това, че отново е на път. Дошъл бе най-сетне краят на петнайсетгодишното му отшелничество, и то тъкмо тогава, когато бе започнал да губи надежда. Предстоящото скитосване със Зейфод обещаваше да бъде доста забавно, макар че имаше нещо странно в този негов доведен братовчед, което не можеше да определи. Фактът, че беше станал президент на Галактиката, откровено казано, го смая, както и начинът, по който се бе отказал от поста си. Криеше ли се някаква причина зад това? Излишно беше да пита Зейфод, защото той изобщо не се нуждаеше от причина, за да извърши нещо — немотивираните му постъпки бяха истински произведения на изкуството. Пристъпваше към всичко в живота с една смесица от удивителен талант и непресторена бездарност и често бе трудно да различиш едното от другото.

Артър спеше — беше ужасно изморен.

На вратата на Зейфод се почука. Тя се плъзна и отвори.

— Зейфод…?

— Да?

В светлия овал на вратата стоеше Трилиън.

— Мисля, че току-що открихме това, което тръгнахме да търсим.

— Хей, наистина ли?

Форд се отказа да прави опити да заспи. В единия ъгъл на кабината му имаше малък компютър с монитор. Седна пред него и известно време се мъчеше да съчини нова статия за ПЪТЕВОДИТЕЛЯ по въпроса за вогоните, но не можа да измисли нищо, което да е достатъчно уязвително, така че и от това се отказа, навлече един халат и отиде да се поразходи на мостика.

Още с влизането си забеляза с изненада две фигури, надвесени трескаво над приборите.

— Виждаш ли! Всеки момент корабът ще влезе в орбита — казваше Трилиън. — Ето тук трябва да има планета. Координатите й са същите, които ти предсказа.

Зейфод чу някакъв шум и вдигна очи.

— Форд! — изсъска той. — Хей, ела да хвърлиш един поглед на това.

Форд отиде и му хвърли един поглед. Видя серия от цифри, проблясващи на един екран.

— Говорят ли ти нещо тези галактически координати? — попита Зейфод.

— Не.

— Ще ти помогна. Компютър!

— Привет на цялата компания! — обади се компютърът възторжено. — Успели сте да се сближите, нали така?

— Млъкни — каза Зейфод — и включи екраните. Светлината на мостика намаля. Миниатюрните светли точици светлина заиграха по уредите и се отразиха в четирите чифта очи, които се взираха в екраните на външните монитори.

Екраните бяха абсолютно празни.

— Това говори ли ти нещо? — прошепна Зейфод. Форд се намръщи.

— Ъъъъ, не — отвърна той.

— Какво виждаш?

— Нищо.

— Това нищо ли не ти говори?

— А какво трябва да ми говори?

— Това е мъглявината Конска глава. Един огромен черен облак.

— И аз трябвате да позная това по един празен екран?

— Единственото място в Галактиката, където можеш да видиш черен екран, е във вътрешността на черна мъглявина.

— Много интересно.

Зейфод се засмя. Очевидно беше много, почти по детински възбуден от нещо.

— Хей, ами това е чудесно, от това по-хубаво здраве му кажи!

— Че какво хубаво има в това да се завреш в един прашен облак?

— Какво мислиш, че ще намерим тука?

— Нищо.

— Никакви звезди? Никакви планети?

— Никакви.

— Компютър! — викна Зейфод. — Завърти зрителния ъгъл на сто и осемдесет градуса и ако обичаш, без коментарии.

В продължение на няколко секунди не се случи нищо, след това в края на екрана блесна ярка светлина. Една червена звезда с размерите на малка чинийка запълзя по него, веднага след нея се появи и втора — явно това бе бинарна система. След това един грамаден полумесец се вряза в ъгъла на екрана. Яркочервеният рог постепенно преминаваше в чисто черно — обгърната от нощ страна на планетата.

— Открих я! — извика Зейфод и удари по масата. — Открих я!

Форд гледаше и недоумяваше.

— Какво е това? — попита той.

— Това… — каза Зейфод — е най-невероятната планета, съществувала някога.

Глава XV

(Откъс от ПЪТЕВОДИТЕЛ НА ГАЛАКТИЧЕСКИЯ СТОПАДЖИЯ, стр. 634784, раздел 5а, статия: МАГРАТЕА)

В далечното, забулено в мъгла минало, в онова славно и прекрасно време на бившата Галактическа империя животът беше див, охолен и, общо взето, необременен от данъци.

Мощни междузвездни кораби се рееха сред екзотични слънца и търсеха приключения и богатства из най-отдалечените краища на галактическите простори. В онези дни сърцата бяха юнашки, залозите високи, мъжете бяха истински мъже, жените — истински жени, а малките космати същества от Алфа Кентавър бяха истински малки космати същества от Алфа Кентавър. Всеки бе готов да тръгне срещу незнайни страхотии, да върши чутовни подвизи, смело да руши езикови норми, тъй както никога досега. Ето така бе изкована империята.

Мнозина, разбира се, натрупаха несметни богатства, но това бе напълно естествено и те нямаше от какво да се срамуват, защото никой не беше наистина беден — или поне никой от тези, за които си струва да говорим. За най-богатите и преуспели търговци животът неизбежно става доста скучен и безсмислен и те започнаха да си внушават, че за това са виновни световете, които населяват — ни един от тях не ги задоволяваше напълно: или климатът не бе достатъчно приятен в по-късните следобедни часове, или денят бе с половин час по-дълъг, отколкото трябва, или пък морето беше в онази най-неприятна отсянка на розовия цвят.

И така се създадоха условия за появяването на една нова, изумителна индустрия: строителство на луксозни планети по поръчка на клиента. Родината на тази индустрия беше планетата Магратеа, чиито хиперкосмически инженери съумяха да изсмучат материя през белите дупки в космоса и да я превърнат в планети на мечтите — златни планети, платинени планети, планети от мека гума с много земетресения — до една създадени с любов, за да задоволят повишените изисквания на галактическите богаташи.

Но това начинание се оказа толкова успешно, че в скоро време самата Магратеа стана най-богатата планета в Галактиката, а останалите затънаха в страшна мизерия. В резултат на това системата се разпадна, империята рухна и един цял милиард гладуващи светове потъна в продължително и потискащо мълчание, нарушавано единствено от скърцането на перата на учените, които работеха до късно през нощта над спретнати монографийки за достойнствата на планираната политическа икономика.

Самата Магратеа изчезна, а споменът за нея бързо се превърна в невнятна легенда.

В тези просветени времена никой, разбира се, не вярва на ни една дума от нея.

Глава XVI

Артър се събуди от шума на някаква караница и отиде на мостика. Форд размахваше бурно ръце.

— Ти си луд, Зейфод — говореше той. — Магратеа е един мит, вълшебна приказка, която родителите разказват на децата си, ако искат да станат икономисти, когато пораснат, тя е…

— Тя е тук и в момента се намираме в орбита около нея — упорстваше Зейфод.

— Слушай, ти можеш да си кръжиш в каквато искаш орбита — каза Форд, — но този кораб…

— Компютър! — кресна Зейфод.

— О, не…

— Привет на всички! Тук е Еди, вашият бордови компютър. Имам чудесно настроение, момчета, и ви уверявам, че ще ми доставите огромно удоволствие, каквато и програма да ми зададете.

Артър погледна Трилиън въпросително. Тя му направи знак да влезе, но да не си отваря устата.

— Компютър — каза Зейфод, — повтори каква е траекторията ни в момента.

— С удоволствие, друже — избърбори той, — понастоящем обикаляме на триста мили от легендарната планета Магратеа.

— Това нищо не доказва — каза Форд. — Не бих повярвал на този компютър дори ако ми каже колко тежа.

— Разбира се, че мога да го направя — каза компютърът разпалено и изчатка още книжни лентички. — Дори мога да изчисля личностните ти проблеми с точност до десетия знак, ако това ще ти е от полза.

Трилиън реши да се намеси.

— Зейфод — каза тя, — всеки момент ще излезем над светлата част на планетата — и добави, — която и да е тя.

— Хей, какво искаш да кажеш с това? Магратеа е точно там, където предсказах, че ще бъде, нали така?

— Да, виждам, че там има някаква планета. С никого не споря, но чисто и просто не бих могла да различа Магратеа от която и да е друга грамада студени скали. Зазорява се, ако нямате нищо против.

— Окей, окей — измърмори Зейфод, — нека поне очите ни се порадват малко. Компютър!

— Привет вам! Какво мога да…

— Просто млъкни и ни дай да видим планетата. Екраните се изпълниха с някаква тъмна, безлична маса — планетата, която продължаваше да се търкаля под тях.

Известно време наблюдаваха в мълчание, но Зейфод бе прекалено възбуден, за да се сдържа.

— В момента се движим над обгърнатата с нощ половина… — каза той с приглушен глас. Планетата продължи да се търкаля.

— Намираме се на триста мили над повърхността на планетата… — продължи той.

Опитваше се да придаде малко тържественост на този велик според него миг. Магратеа! Скептичната реакция на Форд го бе подразнила. Магратеа!

— След няколко секунди — продължи той — би трябвало да видим… ето го!

Това бе наистина внушителна гледка. Дори и най-закоравелият междузвезден скиталец не би могъл да не трепне при вида на тази величествена със своя драматизъм картина — изгрев, наблюдаван от космоса, а бинарният изгрев е едно от чудесата на Галактиката.

Непрогледната тъма внезапно бе прорязана от острия връх на ослепителен лъч светлина. Тя бавно запълзя нагоре и взе да се разстила встрани, образувайки тънко, извито като дъга острие. След няколко секунди се появиха двете слънца — две пламнали кълба, които с бели огнени езици зализаха черния ръб на хоризонта. Бързоструйни ручейчета от багри потекоха по рехавата атмосфера под тях.

— Пожарът на изгрева…! — задъхано рече Зейфод. — Слънцата близнаци Сулианис и Раам…!

— Бог знае как им викат — обади се тихо Форд.

— Сулианис и Раам! — настоя Зейфод.

Слънцата пламтяха в смолисточерното пространство, а над мостика се носеше тиха зловеща музика — Марвин си тананикаше саркастично, защото човешките същества му бяха страшно омразни.

Докато наблюдаваше играта на светлините, вътре в себе си Форд изгаряше от възбуда, която идваше единствено от факта, че вижда нова, непозната планета — на него и това му стигаше. Затова го дразнеше желанието на Зейфод да придаде на гледката някаква абсурдна фантастичност, за да може да й се наслади. Всички тези глупости за Магратеа бяха чиста детинщина. Не е ли достатъчно да видиш, че една градина е красива, без да е необходимо да вярваш, че в нея има феи.

Всички тези приказки за Магратеа бяха напълно непонятни за Артър. Промъкна се до Трилиън и я попита какво става.

— Знам само това, което ми каза Зейфод — прошепна тя. — Изглежда, легендата за Магратеа идва от дълбока древност и никой не вярва сериозно в нея. Нещо като Атлантида на Земята, само че магратеанците са произвеждали планети.

Артър мигаше срещу екраните с чувството, че му убягва нещо важно. Изведнъж се сети какво е то.

— Има ли чай на този кораб? — попита той. Под тях планетата продължаваше да се разстила, докато „Златно сърце“ се носеше вихрено по орбиталния си път. Слънцата се бяха вдигнали високо в черното небе, нямаше ги вече фойерверките на изгрева и при обикновената дневна светлина повърхността на планетата им се видя отблъскваща и сурова — сива, прашна и със съвсем слабоизразен релеф. Изглеждаше мъртва и студена като гробница. От време на време в далечината се задаваха и по-обещаващи форми — клисури, може би планини, а може би дори и градове, но като наближаваха, контурите им се разпадаха и размазваха и всичко се скриваше зад някаква беззрачна мъгла. Повърхността на планетата оставаше скрита зад мъглата на времето и на бавно подвижната разредена атмосфера, наслоявала се векове наред над нея.

Несъмнено беше много, много стара.

Форд бе обзет от моментно колебание, докато наблюдаваше движението на сивия пейзаж под тях. Безпокоеше го необятността на времето, усещаше го като присъствие. Прокашля се.

— Ами, дори и да допуснем, че това е…

— Разбира се, че е! — каза Зейфод.

— Ама не е! — продължи Форд. — Изобщо за какво ти е притрябвала тази планета? На нея няма нищо.

— Няма на повърхността — каза Зейфод.

— Добре, да допуснем, че има нещо. Но не ми се вярва да си дошъл чак дотук, за да се занимаваш с индустриална археология. Какво всъщност търсиш?

Една от главите на Зейфод се огледа. Другата също се огледа, за да види какво гледа първата, но тя не гледаше към нещо определено.

— Виждаш ли — каза Зейфод съвсем безгрижно, — дойдох тук отчасти от любопитство, отчасти от жажда за приключения, но най-вече заради парите и славата.

Форд го изгледа изпитателно. Остана с твърдото убеждение, че Зейфод няма ни най-малка представа какво прави тука.

— Знаете ли, тази планета никак не ми харесва — каза Трилиън, като потрепера.

— О, хич не й обръщай внимание — каза Зейфод. — При положение, че половината от богатствата на бившата галактическа империя са скрити нейде в недрата й, тя може да си позволи да изглежда непривлекателна.

„Дрън, дрън — помисли си Форд. — Дори ако допуснем, че това е родината на някаква древна, вече изчезнала цивилизация, дори ако допуснем още много крайно невероятни неща, изключено бе тук да се крият някакви безценни съкровища, които и днес да имат някаква стойност.“ Форд сви рамене.

— Мисля, че това е просто една мъртва планета — заяви той.

— Още малко и ще пукна от напрежение — каза Артър раздразнено.

Днес стресът и нервното напрежение представляват сериозен социален проблем по всички краища на Галактиката. С цел да избегнем по-нататъшното утежняване на положението, предварително ви разкриваме следните факти.

Въпросната планета наистина е легендарната Магратеа.

Унищожителното ракетно нападение, което не след дълго ще бъде предприето от една прастара автоматична отбранителна система, ще причини само счупването на три чаши за кафе и една клетка за мишки, натъртването на горната част на нечия ръка, както и ненавременното раждане и внезапната кончина на една ваза с петунии и един невинен кашалот.

С цел все пак да се запази отчасти чувството за неизвестност, засега ще оставим в тайна името на човека, чиято ръка пострада. Този факт спокойно може да послужи за източник на напрежението, тъй като е без всякакво значение.

Глава XVII

След доста критичното си състояние в началото на този ден, Артъровият мозък започваше вече да се съвзема след ужасния шок, разпердушинил го предния ден. Артър бе открил един автомат за хранителни продукти, от когото получи пластмасова чашка, пълна с течност, която ако не съвсем, то почти не приличаше на чай. Автоматът функционираше по един твърде интересен начин. Ако натиснеш копчето, на което пише НАПИТКИ, той прави мигновен, но извънредно точен анализ на вкусовите клетки на клиента, прави му и спектроскопичен анализ на обмяната на веществата и тогава изпраща слаби проучващи сигнали по нервните пътища към вкусовия център в мозъка на клиента, за да разбере какво именно би му се харесало. Никой обаче нямаше представа защо прави това, щом неизменно поднася чаша, пълна с течност, която ако не съвсем, то почти не прилича на чай. Автоматът бе проектиран и произведен от Сириуската кибернетична корпорация, чийто отдел „Жалби“ понастоящем заема материците на трите най-големи планети от звездната система Сириус Тау.

Артър отпи от питието и установи, че му действува съживително. Отново вдигна поглед към екраните и проследи бяга на още няколко стотин мили сива пустош. Изведнъж му хрумна да зададе един въпрос, който го безпокоеше от известно време.

— А не ни ли грози някаква опасност? — попита той.

— Магратеа е мъртва от пет милиона години — каза Зейфод. — Разбира се, че не ни грози никаква опасност. Дори и духовете трябва вече да са се задомили и мирясали.

В същия миг на мостика се разнесе някакъв странен, необясним звук — подобен на шум от далечни фанфари; един глух, пронизителен и нереален звук. Последва го глас, който бе също тъй глух, пронизителен и нереален. Гласът каза: „Привет вам…“

Говореше им някой от мъртвата планета.

— Компютър! — кресна Зейфод.

— Здравейте!

— Какво е това, фотоните да го вземат?

— А, нищо, просто един магнетофонен запис от преди пет милиона години.

— Какво? Това запис ли е?

— Шшшшт! — каза Форд. — Има още.

Гласът беше стар, учтив, почти обаятелен, но подчертано застрашителен.

— Ще чуете запис на съобщение — каза той, — тъй като за съжаление понастоящем отсъстваме. Стопанският съвет на Магратеа ви благодари за почитаемото ви посещение…

— Глас от древната Магратеа! — провикна се Зейфод.

— Добре де, чухме — каза Форд.

— … но за съжаление — продължи гласът — цялата планета временно е прекратила деловите си контакти. Благодарим ви. Ако все пак желаете да оставите името си и адреса на планетата, където бихме могли да влезем във връзка с вас, бъдете така добри да ги съобщите на глас, след като чуете звуковия сигнал.

Последва краткотрайно бръмчене, след това настъпи тишина.

— Искат да се отърват от нас — каза Трилиън раздразнено. — Какво ще правим?

— Това е само запис — каза Зейфод. — Продължаваме си по пътя. Ясно ли е, компютър?

— Ясно — каза компютърът и още повече увеличи скоростта на кораба.

Не им оставаше нищо друго, освен да чакат. След една-две секунди отново прозвучаха фанфарите, след това и гласът.

— Искаме да ви уверим, че веднага щом възстановим дейността си, във всички популярни списания и цветни притурки ще бъдат публикувани съобщения кога нашите клиенти отново ще имат възможност да избират измежду най-добрите образци съвременна география. — Заплашителните нотки в гласа станаха още по-изразителни. — Междувременно благодарим на нашите клиенти за интереса, който бяха тъй любезни да проявят към нас, и ги умоляваме да напуснат. Веднага.

Артър огледа загрижените лица на останалите.

— Ами предполагам, че при това положение най-добре ще е да си ходим — предложи той.

— Шшшшт! — каза Зейфод. — Няма от какво да се страхуваме.

— Тогава защо всички са напрегнати?

— Просто им е интересно! — викна Зейфод. — Компютър, пристъпи към навлизане в атмосферата и подготви всичко за кацане.

Този път фанфарите бяха чиста формалност, а гласът недвусмислено студен.

— Крайно сме поласкани — каза той — от неотслабващия ви интерес към нашата планета и затова желаем да ви уверим, че управляемите ракети, които в момента се насочват към вашия кораб, са част от специалното внимание, с което удостояваме нашите най-ентусиазирани клиенти, а ядрените бойни глави са просто една от проявите на учтивост. С нетърпение очакваме вашите поръчки в отвъдния живот… Благодарим ви.

Гласът се изключи.

— Ооо — каза Трилиън.

— Ъъъ — каза Артър.

— Еее? — каза Форд.

— Вижте какво — каза Зейфод, — няма ли най-сетне да разберете? Това е просто един запис. Направен преди милиони години. Изобщо не се отнася за нас, ясно ли е?

— Ами ракетите? — попита Трилиън тихо.

— Ракетите ли? Не ме карай да се смея.

Форд потупа Артър по рамото и му посочи екрана зад тях. Ясно се виждаше как в далечината две сребърни стрели излизат от атмосферата и се насочват към тях. Веднага след това, многократно увеличени, те бяха показани в едър план — две съвсем истински, грохотещи в небето ракети. Всичко това стана шокиращо бързо.

— Струва ми се, че ще направят доста сполучлив опит да се отнесат до нас — отбеляза Форд. Зейфод ги изгледа учудено.

— Хей, ама това е страшно интересно! — каза — Някой там долу се опитва да ни унищожи!

— Да, страшно интересно — каза Артър.

— Не разбирате ли какво означава това?

— Да. Ще умрем.

— Да, но какво друго?

— Какво ДРУГО?

— Ами, означава, че трябва да сме близо до нещо.

— А колко бързо можем да се отдалечим от това нещо?

С всяка секунда образът на ракетите върху екрана ставаше все по-голям. Вече бяха направили маневра и сега се носеха право срещу тях, тъй че се виждаха само бойните им глави, насочени точно в целта.

— Любопитна съм да разбера — какво ще правим сега?

— Просто ще запазим хладнокръвие — каза Зейфод.

— И това ли е всичко? — изкрещя Артър.

— Не. Ще се опитаме и да… ъъъ… да маневрираме! — каза Зейфод, внезапно обзет от паника — Компютър, какви маневри можем да предприемем?

— Ъъъ, страхувам се, че никакви — отговори компютърът.

— … тогава… нещо друго — каза Зейфод, — … ъъъ… — добави той.

— Изглежда, има някаква засечка в системите за управление — поясни компютърът бодро. — Ще бъдем поразени след четиридесет и пет секунди. Можете да ме наричате Еди, ако това ви действа успокоително.

Зейфод се опита да изтича в няколко еднакво важни посоки едновременно.

— Да! Точно така! — каза той. — Ъъъ… трябва да минем на ръчно управление на кораба.

— Можеш ли да управляваш? — попита го Форд учтиво.

— Не, а ти?

— Не.

— Трилиън?

— Не.

— Чудесно — каза Зейфод поуспокоен. — Да опитаме с общи сили.

— И аз не мога — обади се Артър, почувствал, че е крайно време да се намеси по-решително.

— Досещах се — каза Зейфод. — Окей, компютър, превключи на пълно ръчно управление. Веднага.

— Готово — каза компютърът.

Пред тях се разтвориха няколко големи командни табла, отрупани с прибори за управление. Върху екипажа се изсипа истински дъжд от парченца полистиренова обвивка и целофанени топчета — тези командни табла досега не бяха използвани.

Зейфод впери трескав поглед в тях.

— Окей, Форд — започна той, — дай пълен назад е десет градуса дясно на борд или нещо подобно…

— Желая ви успех, момчета — изчурулика компютърът, — поразяване след тридесет секунди.

Форд скочи към приборите — само няколко от тях му изглеждаха поне малко познати, тъй че се залови първо с тях. Корабът се разтресе и нададе вой, защото ракетните двигатели за ориентиране се опитваха да го насочат във всички възможни посоки едновременно. Форд остави на мира половината от тях — корабът описа остра дъга и полетя обратно по пътя, по който бе дошъл, право към идващите насреща ракети.

Въздушни възглавници цъфнаха по стените в същия миг, в който всички полетяха към ракетите. В продължение на няколко секунди инерционните сили ги държаха приковани към тях, неспособни да си поемат дъх или да се помръднат. Зейфод, изпаднал в дива паника, започна да блъска с ръце и крака и накрая успя да нанесе жесток ритник на една малка ръчка, която представляваше част от системата за управление.

Ръчката се счупи, корабът направи рязък завой и се стрелна нагоре. Екипажът бе запокитен обратно към центъра на залата. Фордовият екземпляр на ПЪТЕВОДИТЕЛ НА ГАЛАКТИЧЕСКИЯ СТОПАДЖИЯ се блъсна в друг отсек на приборното табло, в резултат на което се случиха следните две неща: пътеводителят започна да обяснява на всички желаещи да го слушат какви са най-добрите начини да се изнесат от Антарес контрабандно жлези на антарески папагал (жлезите на антареския папагал, забодени на малки клечипи, са отвратителен, но много търсен деликатес, поднасян на коктейли, и затова богатите идиоти са готови да платят куп пари за тях, когато искат да впечатлят други богати идиоти), а корабът най-неочаквано започна да пада като камък надолу.

Горе-долу по това време един от членовете на екипажа болезнено си натърти ръката над лакътя. Подчертаваме този факт, защото иначе, както вече казахме, останалите се отървават съвсем невредими, а смъртоносните ядрени ракети така и не поразяват кораба.

Безопасността на екипажа е напълно гарантирана.

— Остават двайсет секунди, момчета — каза компютърът.

— Включи ги тогава проклетите двигатели! — му кресна Зейфод.

— О, готово, момчета — каза компютърът. Двигателите се включиха с приглушен рев, корабът отново зае хоризонтално положение и пак се отправи към идващите насреща ракети. Компютърът започна да „пее“.

— „Ако тръгнеш срещу бурята — виеше гъгниво той, — дръж си главата гордо изправена…“

Зейфод му изкрещя да млъкне, но гласът му се изгуби сред оглушителния шум, който те съвсем логично възприеха като наближаващия край.

— „и не се плаши… от тъмнината!“ — изви глас Еди.

Заемайки хоризонтално положение, корабът се бе преобърнал наопаки и докато лежаха на тавана, където понастоящем се намираха, ни един от тях не бе в състояние да достигне системите за управление.

— „А след бурята…“ — напяваше Еди.

Двете ракети ставаха все по-големи и застрашителни върху екраните, докато се приближаваха с грохот към кораба.

— „… небето е златисто…“

Но по някаква невероятно щастлива случайност все още не бяха нагодили напълно курса на полета си към този на постоянно криволичещия космически кораб и минаха точно под него.

— „… и славеят пее със сребърен глас…“ Поправка, приятели, остават петнайсет секунди… „И пак тръгни срещу бурята…“

С пронизителен писък ракетите направиха вираж и пак се впуснаха да ги преследват.

— Това е вече краят — каза Артър, без да ги изпуска от очи. — Сега вече със сигурност ще умрем, нали?

— Стига си повтарял едно и също — кресна му Форд.

— И все пак ще умрем, нали?

— Да.

— „И пак тръгни срещу бурята…“ — изпя Еди.

Артър се сети за нещо. Изправи се с мъка на крака.

— Абе защо да не опитаме да включим онзи невероятностен двигател? — каза той. — Може и да успеем.

— Ти какво, да не си полудял? — каза Зейфод. — Ако не се програмира както трябва, един бог знае какво ще стане.

— Има ли някакво значение сега? — изкрещя Артър.

— „Дори ако мечтите ти станат на пух и прах…“ — изпя Еди.

Артър пролази към една примамливо голяма и красиво оформена отливка, която се намираше на мястото, където дъгата на стената се сливаше с тавана.

— „Не спирай, не спирай, не губи надежда…“

— Знае ли някой защо Артър не бива да включва невероятностния двигател? — извика Трилиън.

— „И не ще бъдеш нивга сам…“ Остават пет секунди, беше ми много приятно, момчета, почивайте в мир… „И не ще бъ… деш нив… га сам…!“

— Питам ви — изкрещя Трилиън, — знае ли някой…

В същия миг се чу умопомрачаваща експлозия, съпътствана от ярка светлина.

Глава XVIII

В следващия миг „Златно сърце“ продължаваше да се движи съвсем нормално по пътя си, само че с подновена и доста по-привлекателна вътрешна украса. Станал бе малко по-просторен, а украсата бе в нежно пастелно-синьо и зелено. В центъра на залата, сред папрати и жълти цветя, се издигаше вита стълба, която не водеше доникъде определено, а до нея, върху каменна поставка с формата на слънчев часовник, се помещаваше главният терминал на компютъра. Изкусно разположени светлини и огледала създаваха илюзията, че се намираш в оранжерия, от която се открива поток изглед към изрядно поддържана градина. По периферията на тази оранжерия бяха подредени мраморни масички, стъпили на изящни крачета от ковано желязо. При по-внимателно вглеждане в гладката повърхност на мрамора можеха да се видят неясните очертания на различни прибори, а при докосване приборите автоматично се пъхат в ръцете ти. Погледнати от точно определен ъгъл, огледалата сякаш отразяват най-необходимите датчици за визуален контрол, макар и да не бе съвсем ясно къде се намират в действителност. С една дума, беше невероятно красиво.

Разположил се удобно в един плетен градински стол, Зейфод Бийблброкс каза:

— Какво стана, по дяволите?

— Ами тъкмо казвах — каза Артър, налегнал се до малко зарибено езерце — ей го къде е превключвателят на онзи невероятностен двигател… — и махна с ръка към старото му място. Сега там имаше цвете в саксия.

— А къде се намираме? — попита Форд, които седеше на витото стълбище с чаша добре изстуден Пангалактически гаргаробластер в ръка.

— Точно там, където бяхме, струва ми се… — каза Трилиън, тъй като изведнъж всички огледала около тях показаха безрадостната картина на пустинния пейзаж на Магратеа, която продължаваше своя бяг под тях.

Зейфод скочи от мястото си.

— Тогава какво стана с ракетите? — попита той.

Една нова и поразителна картина се появи в огледалата.

— По всичко личи — отбеляза Форд скептично, — че са се превърнали във ваза с петунии и един много изненадващ на вид кашалот…

— При невероятностен фактор — прекъсна го Еди, който изобщо не се беше изменил — едно към осем милиона седемстотин шейсет и седем хиляди сто двадесет и осем.

Зейфод се вторачи в Артър.

— Как успя да го измислиш, земляиино? — попита го той.

— Ами — каза Артър, — аз само…

— Много добре си го измислил. Да включиш невероятностния двигател за секунда, без да си задействал предварително системата за проверка. Хей, момче, ти току-що ни спаси живота, разбираш ли?

— О — каза Артър, — не си струва да го споменавате…

— А, така ли? — каза Зейфод. — Е, забрави го тогава. Окей, компютър, подготви кораба за кацане.

— Но…

— Казах ти да го направиш.

Другото нещо, което се забрави, бе фактът, че напук на каквато и да е вероятност на няколко мили над повърхността на една чужда планета най-неочаквано бе сътворен един кашалот.

И тъй като това не е мястото, което един кашалот обикновено заема, бедното невинно същество имаше твърде малко време, за да осмисли житието и битието си като кашалот, преди да прекрати съществуванието си като кашалот.

Предлагаме ви пълен запис на мислите му от първия момент на съществуванието му до последния.

„Ооо…! Какво става? — помисли си той.

Ъъъ, извинете, но кой съм аз?

Моля?

Защо съм тук? Какъв е смисълът на моя живот?

Какво искам да кажа с това кой съм аз?

Трябва да се успокоя, да се окопитя… ооо, изпитвам много интересно чувство, какво ли е то? Усещам нещо като… повдигане или гъделичкане в… в… ами май няма да е зле да започна да давам имена на нещата, ако искам да напредна в това, което, с цел да бъда разбран, наричам спор, наричам живот, така че да го наречем… моя стомах.

Така. Ууии, ама то става все по-силно! Хей, ами какъв е този свистящ, бучащ шум покрай това, което ми хрумна да нарека своята глава? Може би ще го нарека… вятър! Дали това име е подходящо? Засега става… може би по-нататък, когато разбера за какво служи, ще успея да измисля по-добро име. Трябва да е нещо много важно, щом го има в такова голямо количество. Хей! А какво е това? Да го наречем… да го наречем… опашка. Да, опашка. Хей! Я виж как красиво мога да я размахвам насам-натам. Ай, ай! Ех, че е хубаво! Е, няма голяма полза от цялата работа, но по-нататък сигурно ще видим за какво служи. А сега да видим дали вече не съм си изградил ясна представа за нещата?

Не.

Здраве да е. Иначе е страшно интересно, толкова много неща ми предстоят; толкова много неща трябва да осмисля, че чак свят ми се вие от нетърпение…

Или може би е от вятъра?

Ама той наистина става много силен.

Я гледай! Хей, какво ли пък е това нещо, което изведнъж се забърза към мене? Много, много бързо. Толкова голямо и гладко и закръглено, че се нуждае от голямо, солидно звучащо име, като… ъъъ… земна твърд. Точно така. Много хубаво име — земна твърд!

Интересно дали ще иска да станем приятели.“

Останалото, след едно внезапно пльосване, е тишина.

Колкото и странно да е, единственото нещо, което мина през ума на вазата с петунии, докато падаше, е „О, не, пак ли?“ Мнозина смятат, че ако знаехме защо вазата с петунии си помисли именно това, щяхме да разбираме същността на вселената доста по-добре, отколкото сега.

Глава XIX

— Тоя робот ще го взимаме ли с нас? — попита Форд, като изгледа с отвращение Марвин, които стоеше отпуснат и прегърбен под една малка палма в ъгъла.

Зейфод отмести поглед от огледалните екрани, които показваха панорамна гледка на пустинната местност, където „Златно сърце“ току-що бе кацнал.

— А, Андроида Параноид ли? — каза той. — Да, ще го вземем.

— Но за какво ни е притрябвал един изпаднал в депресия робот?

— И вие си мислите, че имате проблеми — каза Марвин тъй, сякаш се обръщаше към току-що изпълнил мисията си ковчег. — А какво бихте правили, ако наистина сте един изпаднал в маниакална депресия робот? Не, хич не се мъчете да ми отговаряте. Аз съм петдесет хиляди пъти по-интелигентен от вас, но дори и аз не зная отговора. Главата ме заболява, като се опитвам да мисля на такова ниско ниво като вашето.

Трилиън нахлу в залата през вратата, която водеше към нейната кабина.

— Белите мишки са избягали! — каза тя.

На ни едно от лицата на Зейфод не се появи изражение на дълбока скръб и тревога.

— Майната им на твоите бели мишки — каза той.

Трилиън го измери с тревожен поглед и отново изчезна.

Не е изключено да се бяха отнесли с повече внимание към нейния изблик, ако бе по-широко известен фактът, че човешките същества са едва на трето място по интелигентност сред всички форми на живот на планетата Земя, а не на второ, както твърдят повечето странични наблюдатели.

— Добър ден, момчета.

Гласът бе странно познат, но и странно различен. Звучеше по майчински загрижен. Представи се на екипажа, когато те се намираха пред херметическата камера, през която щяха да излязат на повърхността на планетата.

Спогледаха се изненадано.

— Компютърът е — поясни Зейфод. — Открих, че има вграден резервен вариант на индивидуалност, която, помислих си, може да се окаже по-удачна.

— Това ще бъде първият ви ден на една нова и непозната планета — продължи новият глас на Еди, — затова искам да се облечете топло и удобно и никакви игри с разните там лоши чудовища с изпъкнали очи.

Зейфод забарабани нервно с пръст по люка.

— Съжалявам — каза той, — мисля, че една логаритмична линийка ще ни свърши повече работа.

— Така ли! — кресна компютърът. — Кой каза това?

— Би ли ни отворил, ако обичаш, изходния люк, компютър? — каза Зейфод, като се мъчеше да не се ядосва.

— Не, докато онзи, който го каза, не си признае — отсече компютърът и още по-яко затегна ключалките.

— О, господи — измърмори Форд и като се отпусна тежко на някаква преграда, започна да брои до десет. Ужасно го безпокоеше подозрението, че един ден разумните форми на живот ще забравят как се прави това. А броенето е единственият начин, но който човеците можеха да демонстрират своята независимост от компютрите.

— Хайде! — каза Еди строго.

— Компютър… — започна Зейфод.

— Чакам! — прекъсна го Еди. — И мога да чакам цял ден, ако е нужно…

— Компютър… — отново поде Зейфод, който прекрати опитите си да измисли някакъв хитроумен довод, с който да обори компютъра, и реши повече да не се препира с него — ако не отвориш веднага този люк, ще хукна право към главната ти информационна банка и ще те препрограмирам с една много голяма брадва, разбра ли?

Шокираният Еди се смълча и замисли над това.

Форд продължи тихичко да брои. Това е най-голямото предизвикателство, което можеш да отправиш към един компютър, равносилно на това, да се приближиш до някое човешко същество и да му прошепнеш: „Кръв… кръв… кръв… кръв…“

Накрая Еди тихо каза:

— Виждам, че всички ние трябва да поработим над изглаждането на нашите отношения. — И люкът се отвори.

Прониза ги леден вятър. Загърнаха се топло и заслизаха по стълбата към покритата с безплодна прах Магратеа.

— Всичко това ще свърши в сълзи, усещам го — извика Еди след тях и затвори люка.

След няколко минути отново отвори и затвори люка, с което изпълни една заповед, която напълно го изненада.

Глава XX

Пет фигури се движеха бавно по пустинната земя. На места тя бе досадно сива, на места досадно кафява, а останалата част още по-безинтересна на вид. Приличаше на изсушено блато, лишено от всякаква растителност и покрито с прашен слой, дебел един инч. Беше много студено.

Очевидно Зейфод бе доста потиснат. Закрачи бързо напред и скоро се изгуби от погледа зад едно малко възвишение.

Вятърът пареше очите и щипеше ушите на Артър, а застоялият разреден въздух стягаше гърлото му. В най-окаяно състояние обаче се намираше неговият мозък.

— Ама това е фантастично… — изрече той и собственият му глас проехтя в ушите му. Звукът се разпространяваше твърде бавно в разредената атмосфера.

— Отвратителна дупка, ако питаш мене — каза Форд. — И новородените котенца представляват по-приятна гледка.

Раздразнението му все повече нарастваше. От всички планети на всички звездни системи в цялата Галактика — много от тях диви и екзотични, кипящи от живот, тъкмо на това ли мизерно място трябваше да попадне след петнайсетгодишното си отшелничество? Дори един хотдог няма откъде да си купиш! Наведе се и вдигна от земята една студена буца пръст, но под нея нямаше нищо, заради което си струваше да изминеш хиляди светлинни години, за да го видиш.

— Не бе — настоя Артър, — как не разбираш? Та днес аз за пръв път стъпвам на друга планета… един съвсем нов свят…! Но жалко наистина, че е такова мизерно място.

Трилиън се загърна по-добре, потрепера и се намръщи. Можеше да се закълне, че с крайчеца на окото си долови едно едва забележимо и неочаквано движение, но когато отново погледна нататък, не се виждаше нищо друго освен кораба, тих и неподвижен, на около сто ярда зад тях.

Въздъхна с облекчение, когато след една-две секунди зърнаха Зейфод, застанал на върха на малкото възвишение, да им маха с ръка да отидат при него.

Изглеждаше възбуден, но поради силния вятър и рядката атмосфера не успяха да чуят какво им казва.

Като наближиха възвишението, им стана ясно, че това е всъщност кръглият отвор на един кратер, широк сто и петдесет ярда. Полегатият скат от външната страна на кратера бе осеян с черни и червени буци. Спряха се и разгледаха една от тях. Беше мокра. Приличаше на гума.

Изведнъж осъзнаха с ужас, чу това е прясно месо от кашалот.

На върха на склона, на самия ръб на кратера, ги чакаше Зейфод.

— Вижте — каза той и посочи към дъното на кратера.

В средата лежеше разкъсаното туловище на един самотен кашалот, който не бе живял достатъчно дълго, за да е недоволен от съдбата си. Тишината се нарушаваше само от неволните спазми в гърлото на Трилиън.

— Предполагам, че е излишно да се опитваме да го погребем — промърмори Артър и веднага след това съжали.

— Да вървим — каза Зейфод и пое обратно към дъното на кратера.

— Какво, там долу ли? — попита Трилиън с огромно отвращение.

— Да — каза Зейфод, — хайде, искам да ви покажа нещо.

— И оттук се вижда — каза Трилиън.

— Не това — каза Зейфод. — Открих как можем да влезем вътре.

— ВЪТРЕ? — каза Артър с ужас.

— Във вътрешността на планетата! По един подземен тунел. Открил се е от силния удар при падането. Ще тръгнем по него. Човешки крах не е стъпвал там от пет милиона години насам. Ще слезем в дълбините на самото време…

Марвин отново започна да си тананика иронично.

Зейфод го удари и той млъкна.

Потрепервайки леко от погнуса, всички последваха Зейфод надолу по склона към дъното на кратера, като полагаха неимоверни усилия да не поглеждат към останките на нещастния му създател.

— Това е животът — каза Марвин елегично, — можеш да го мразиш, можеш да не му обръщаш внимание, но да го обичаш — никога.

На мястото, където се бе сгромолясал кашалотът, земята беше хлътнала, разкривайки широка мрежа от подземни тунели и коридори, някои доста задръстени в момента от безформени отломъци и вътрешности. Зейфод се захвана да проправи път към един от тях. Но Марвин се справи с тази работа доста по-бързо от него. От тъмните глъбини лъхна застоял въздух. Зейфод насочи лъча на фенерчето си навътре, но в прашната мрачина нищо не се виждаше.

— Според легендата — каза той — голяма част от живота си магратеанците са прекарали под земята.

— Защо? — попита Артър. — Да не би горе да е било прекалено мръсно и пренаселено?

— Едва ли — отвърна Зейфод. — Мисля, че просто не им е харесвало много.

— Сигурен ли си, че знаеш какво правиш? — попита Трилиън, като надникна боязливо в мрака. — Нали помниш, че веднъж вече бяхме нападнати.

— Слушай, мойто момиче, обещавам ти, че броят на живите същества на тази планета е нула плюс четири, т.е. ние самите, тъй че хайде по-бързо да влизаме вътре. Хей… ъъъ… землянино…

— Артър — подсети го Артър.

— Добре. Би ли могъл да задържиш този робот при себе си и да охраняваш входа на тунела? Окей?

— Какво? Да го охранявам ли? — каза Артър. — От кого? Нали току-що каза, че тук няма никой?

— Е, просто за всеки случай, за по-голяма сигурност, окей? — каза Зейфод.

— А чия? Вашата или моята?

Зейфод се запромъква надолу по коридора, последван от Форд и Трилиън.

— Ами тогава дано прекарате наистина отвратително — извика Артър недоволно.

— Нямай грижа — увери го Марвин, — можеш да бъдеш сигурен в това.

След няколко секунди ги изгубиха от погледа си.

Артър започна да крачи ядно напред-назад, но после реши, че гробът на един кашалот, общо взето, не е най-удачното място за разходки.

Марвин му хвърли един злобен поглед и след това се самоизключи.

* * *

Зейфод крачеше бързо по подземния коридор. Беше ужасно неспокоен, но се опитваше да го скрие, като пристъпваше бодро и решително напред. Описа кръг с лъча на прожектора си. Стените бяха облицовани с тъмни, студени при допир плочки, а във въздуха се носеха тежки зловония.

— Аз какво ви казах — обади се Зейфод. — Населена била! Магратеа! — И продължи да крачи напред през мръсотиите и отломъците, пръснати по покрития с плочки под.

За Трилиън сравнението с лондонското метро се налагаше от само себе си, макар и последното да не бе чак толкова мръсно.

На равни интервали по стената плочките отстъпваха място на големи мозайки, изобразяващи опростени ъгловати фигури в ярки тонове. Трилиън се спря и разгледа една от тях, но тъй като нищо не можа да разбере, повика Зейфод.

— Хей, имаш ли представа какви са тези странни символи?

— Мисля, че не са нищо повече от странни символи — каза Зейфод, като дори не си направи труда да се обърне.

Трилиън сви рамене и забърза след него. От време на време минаваха край входници, отляво или отдясно, водещи към неголеми зали. Форд откри, че са пълни с изоставена компютърна техника, и замъкна Зейфод в една от тях, да хвърли един поглед. Трилиън ги последва.

— Гледай — каза Форд, — смяташ ли, че това е Магратеа…

— Да — отвърна Зейфод. — Пък и всички чухме гласа, нали така?

— Добре. За момента съм готов да преглътна някак, че това е Магратеа. Но все още нищо не си ни казал как, по дяволите галактически, успя да я откриеш. Не си я открил в някой звезден атлас, в това поне съм сигурен.

— Проучвания. Правителствени архиви. Разузнаване. Няколко щастливи хрумвания. Лесно.

— Затова ли открадна „Златно сърце“, за да тръгнеш да я търсиш?

— Откраднах го, за да търся много неща.

— Много ли? — учуди се Форд. — Какви например?

— Не знам.

— Какво?

— Не знам какво търся.

— Защо не знаеш?

— Защото… защото… ами защото, ако знаех, нямаше да мога да ги търся.

— Какво, ти да не си полудял?

— Все още не изключвам такава вероятност — отвърна Зейфод спокойно. — За себе си знам само това, което мозъкът ми съумява да обработи в сегашното си състояние. А то не е никак добро.

Дълго време никои нищо не каза. Форд втренчи поглед в Зейфод и изведнъж в главата му нахлуха куп тревожни мисли.

— Виж какво, стари друже, ако искаш да… — подзе не след дълго Форд.

— Не, почакай… ще ти кажа нещо — прекъсна го Зейфод. — Аз не обичам да се движа по разписания и по релси. Текне ми например да направя нещо и си викам, хей, защо пък не — и го правя. Искам да стана президент на Галактиката — и то просто става, толкова е лесно. Решавам да открадна този кораб. Решавам да открия Магратеа — и всичко просто става. Е да, обмислям наистина как едно нещо може да се направи по най-добрия начин, но то винаги става. Все едно че имаш Галактикредитна карта, която ти служи безотказно, въпреки че нямаш пукната пара в банката. А иначе колчем седна и се замисля — защо пожелах да направя това, как успях да измисля как да го направя, — ме обзема огромно желание просто да престана да мисля за това. Същото желание изпитвам и в този момент. Дори само да говоря за това ми коства големи усилия.

Зейфод направи кратка пауза, в която никой не проговори. След това той се намръщи и продължи:

— Снощи отново ме безпокоеше това. Това, че една част от мозъка ми не функционира нормално. Тогава ми хрумна, че е възможно някой, без да ме пита, да използва мозъка ми, защото има нужда от добри идеи. Като съпоставих тези две подозрения, стигнах до решението, че за целта този някой е изключил и изолирал част от мозъка ми. И затова не мога да я използвам. Запитах се дали не бих могъл да проверя това.

Отидох в корабната поликлиника и се включих към екрана на енцефалографа. Подложих и двете си глави на всички основни мозъчни изследвания — същите онези изследвания, на които ме подложиха правителствените лекари, преди да бъда официално одобрен за президент. Нищо не показаха. Или поне нищо неочаквано. Показаха, че съм умен, с развито въображение, безотговорен, че не може да ми се има доверие, че преобладаващите ми интереси са насочени извън собствената ми личност, изобщо нищо, за което да не можеш и сам да се досетиш. И никакви други аномалии. Ето защо започнах да си измислям най-различни и съвсем произволни изследвания. Нищо. Тогава наложих данните от едната глава върху данните от другата. Пак нищо. Накрая съвсем щях да изглупея, защото реших, че не страдам от нищо друго, освен от параноя. Последното нещо, което направих, преди да зарежа тази работа, бе да взема наложените една върху друга снимки и да ги прекарам през зелен филтър. Нали помниш, че като малък изпитвах някакво суеверно предпочитание към зеления цвят? И мечтаех да стана пилот на един от търговските космически кораби?

Форд кимна.

— И изведнъж — каза Зейфод — всичко ми стана ясно като бял ден. Цели два центъра — по един в двата ми мозъка — бяха свързани тъй, че да кореспондират единствено и само помежду си. Някое гадно копеле бе прерязало всички нервни връзки и прекъснало по електронен път функциите на тези два дяла на малкия ми мозък.

Форд го гледаше втрещен. Трилиън бе бяла като платно.

— И мислиш, че някой е сторил това? — прошепна Форд.

— Да.

— Имаш ли представа кой? Или пък защо?

— Защо ли? Мога само да предполагам. Но знам кое е това копеле.

— Знаеш! Откъде знаеш?

— Ами защото си е оставил инициалите върху срязаните нервни възли. Оставил ги е, за да ги видя…

Форд го гледаше с ужас, чувствайки как го полазват тръпки.

— Инициали? Изрязани в твоя мозък?

— Да.

— И какви, за бога?

Известно време Зейфод го гледа мълчаливо, след това извърна поглед.

— 3. Б. — каза тихо той.

В този миг зад тях се спусна с трясък една стоманена преграда и залата започна да се пълни с газ.

— По-късно ще ти обясня — каза Зейфод, задушавайки се, преди и тримата да изгубят съзнание.

Глава XXI

Артър се разхождаше мрачно по повърхността на Магратеа. Форд предвидливо му бе оставил своя екземпляр на ПЪТЕВОДИТЕЛ НА ГАЛАКТИЧЕСКИЯ СТОПАДЖИЯ, за да не скучае, докато чака. Натисна напосоки няколко копчета.

ПЪТЕВОДИТЕЛ НА ГАЛАКТИЧЕСКИЯ СТОПАДЖИЯ е една доста неравномерно редактирана книга и съдържа много пасажи, които за едновремешните редактори бяха задоволителни.

В един от тях, например този, на който Артър случайно попадна, се разказва за преживелиците на някой си Вийт Вууджагиг, скромен млад студент в Максимегалонския университет, постигнал блестящи успехи в областта на античната филология, трансформационна етика и вълново-хармонична теория на историческата перцепция. По-късно обаче, след една пиянска нощ със Зейфод Бийблброкс, прекарана в пиене на Пангалактически гаргаробластери, бил обзет от неутолимото желание да проучи съдбата на всички химикалки, които бил купил през последните няколко години.

Последвал дълъг период на старателни проучвания. През това време той успял да посети всички по-големи бюра за изгубени химикалки из цялата Галактика. Накрая предложил една доста странна теория, която направила силно впечатление в научните среди по онова време. Някъде в космоса, твърдял той, редом с всички онези планети, населени с хуманоидни, влечугоидни, рибоидни същества, ходещи дървоиди и суперинтелигентни оттенъци на синия цвят, съществува и една планета, изцяло обитавана от химикалкоидни форми на живот. И именно към тази планета се отправят безпризорните химикалки, като се провират тихичко през разни миши дупки в космоса, за да се доберат до един свят, където знаят, че ще могат да се наслаждават на един уникален химикалкоиден начин на живот, изпълнен с това, което химикалките разбират под радости и положителни емоции.

Като всички останали теории, и тази се възприемала нормално и с интерес до деня, в който Вийт Вууджагиг най-неочаквано заявил, че е открил тази планета и че е поработил там известно време като шофьор на лимузина при едно семейство евтини и прости зелени химикалки. В резултат на това бил задържан, затворен, написал книга и накрая бил обложен с тежки данъци — наказание, което обикновено се налага на онези, които публично се правят на глупаци.

Когато след време изпратили експедиция към посочените от Вууджагиг координати на планетата е космоса, успели да открият само един малък астероид, населен от самотен старец, който непрекъснато повтарял, че всичко е лъжа, въпреки че по-късно открили, че това не отговаря на истината.

Открит обаче остава въпросът както за мистериозните 60 000 алтериански долара, ежегодно внасяни в Браитисвогачската банкова сметка на стареца, така и за изключително доходната търговия, която Зейфод Бийблброкс върти с употребявани химикалки.

След като прочете това, Артър остави книгата. Роботът изобщо не се помръдваше от мястото си. Артър стана и се качи на върха на кратера. Обиколи го веднъж и наблюдава прекрасния залез на двете слънца на Магратеа.

След това отново слезе долу. Събуди робота, защото все пак е за предпочитане да разговаряш дори и с един маниакално депресиран робот, отколкото с никой.

— Стъмва се — каза той. — Гледай, роботе, звездите вече се показват.

От глъбините на една тъмна мъглявина се виждат твърде малко звезди, и то съвсем неясно, но все пак се виждаше нещо.

Роботът покорно погледна към тях, после пак сведе поглед.

— Знам — каза той. — Отвратително, нали?

— Ама какъв залез! Никога, дори и в най-фантастичните сънища, не съм виждал подобно нещо. А двете слънца — сякаш огнени планини се топят в пространството.

— Виждал съм го — каза Марвин. — Нищо не струва.

— А моята планета си имаше само едно слънце — не се отчайваше Артър. — Знаеш ли, аз съм от една планета, наречена Земя.

— Знам — каза Марвин. — Само за това приказваш. Трябва да е било отвратително място.

— О, не, беше много красива.

— Имаше ли океани?

— О, да — каза Артър с въздишка, — огромни безбрежни вълнуващи се сини океани…

— Не понасям океани — каза Марвин.

— Кажи ми — поинтересува се Артър, — с другите роботи погаждаш ли се?

— Мразя ги — отвърна Марвин. — Къде тръгна?

Търпението на Артър се бе изчерпало и той се изправи.

— Ще направя още една обиколка — каза той.

— Върви, не ти се сърдя — каза Марвин и преброи петстотин деветдесет и седем милиарда овце, преди да потъне в сън секунда по-късно.

Артър размаха ръце, за да накара кръвообращението си да заработи малко по-въодушевено. Отново потегли нагоре по склона на кратера. Тъй като атмосферата беше рядка и нямаше луна, нощта настъпваше много бързо и вече беше доста тъмно. Поради това Артър буквално се сблъска със стареца, преди още да го е забелязал.

Глава XXII

Той бе застанал с гръб към Артър и съзерцаваше как последните отблясъци на светлика потъват в черната паст зад хоризонта. Беше доста висок, възстар и облечен само с една дълга сива мантия. Когато се обърна, Артър видя, че лицето му е слабо, интелигентно, изнурено от грижи, без да е грубо; едно от онези лица, които привличат клиенти в банката. Но все още не се бе обърнал, не реагира дори когато Артър извика от изненада.

След малко последните лъчи на слънцата напълно се стопиха и той се обърна. Лицето му все още се озаряваше отнякъде и когато Артър потърси с поглед източника на светлина, откри, че няколко ярда по-нататък бе спряло някакво малко транспортно средство — нещо като хеликоптер, както се стори на Артър. От него се излъчваше бледа светлина.

Мъжът погледна Артър като че ли с тъга.

— Избрали сте чудесна нощ, за да посетите нашата мъртва планета — каза той.

— Кой… кой сте вие? — изпелтечи Артър.

Мъжът извърна поглед и на лицето му отново се изписа някаква тъга.

— Името ми е без значение — отговори той.

Изглеждаше угрижен от нещо. Очевидно не гореше от желание да започва разговор. Артър се почувства неловко.

— Аз ъъъ… вие ме стреснахте — каза той неуверено.

Мъжът отново го изгледа и леко повдигна вежди.

— Мм?

— Казах, че ме стреснахте.

— Не се бойте, няма да ви сторя нищо лошо.

Артър се намръщи.

— Но вие стреляхте по нас. Имаше ракети… — каза той.

Мъжът погледна надолу към дъното на кратера. Слабата светлина, която се излъчваше от Марвиновите очи, хвърляше едва забележими червени отблясъци върху огромното туловище на мъртвия кашалот.

Мъжът се изсмя тихичко.

— Автоматична система за отбрана — каза той и леко въздъхна. — Древни компютри, разположени дълбоко в недрата на планетата, бавно отмерват тъмните хилядолетия и вековете са сложили своя отпечатък над прашната им електронна памет. Мисля, че от време на време пускат по някоя ракета, ей тъй, за разнообразие.

Погледна Артър сериозно и каза:

— Иначе съм голям поклонник на науката.

— О… ъъъ, така ли? — каза Артър, който започваше да се обърква от странното любезно отношение на мъжа.

— О, да — каза старецът и отново млъкна.

— Аха — каза Артър, — ъъ…

Изпитваше неловкото чувство на човек, който тъкмо когато прелюбодейства, с изненада вижда как съпругът на жената влиза в стаята, сменя си панталоните, казва няколко думи за времето и пак излиза.

— Изглеждате нещо неспокоен — отбеляза старецът с учтива загриженост.

— Ъъъ, не… ами да. Всъщност, виждате ли, ние съвсем не предполагахме, че ще заварим някого тук. Мислехме си, че всички сте мъртви, така да се каже…

— Мъртви ли? — изненада се старецът. — Боже опази, не — просто бяхме заспали.

— Заспали? — каза Артър недоумяващо.

— Да, докато мине икономическата рецесия, нали разбирате — отвърна старецът, очевидно без да го е грижа дали Артър разбира нещо от това, което му говори.

Наложи се Артър отново да подеме разговора.

— Ъъъ, за каква икономическа рецесия говорите?

— Ами виждате ли, преди пет милиона години икономиката на Галактиката се сгромоляса и като видяхме, че планетите по поръчка спадат към луксозните стоки, разбирате ли…

За момент се поколеба и погледна Артър.

— Вие нали знаете, че ние строяхме планети? — попита той с тържествен глас.

— Ами, да — отвърна Артър, — чувал бял подобно нещо…

— Прекрасна професия — каза старецът и в очите му се появи тъжно изражение. — Най обичах да извайвам крайбрежните линии. С голямо удоволствие изпипвах и най-малките детайли на фиордите… но както и да е — каза той, опитвайки се да продължи прекъснатата си мисъл, — започна рецесията и ние решихме, че ще си спестим много неприятности, ако чисто и просто я проспим. Затова програмирахме компютрите да ни събудят, когато отмине.

Мъжът сподави една малка прозявка и продължи:

— Компютрите бяха свързани посредством индекс с курса на Галактическата фондова борса, за да бъдем събудени тогава, когато всички останали са възстановили икономиките си в достатъчна степен, за да си позволят нашите доста скъпички услуги.

Артър, който бе редовен читател на „Гарднън“, се потресе от чутото.

— А не смятате ли, че това, което правите, е много непочтено?

— Непочтено ли? — попита старецът кротко. — Извинете, може би малко съм изостанал.

Посочи към дъното на кратера.

— Ваш ли е онзи робот? — попита той.

— Не — долетя откъм кратера тъничък металически глас, — мой съм си.

— Ако изобщо може да се нарече робот — измърмори Артър. — По-скоро мяза на електронна цупеща се машина.

— Повикай го — каза старецът.

С голяма изненада Артър откри, че в гласа на стареца са се появили заповеднически нотки. Извика на Марвин и той започна да се катери нагоре, като доста старателно се правеше на куц, какъвто, разбира се, не беше.

— Чакайте, размислих — каза старецът, — нека остане тука — Но вие трябва да дойдете с мен. Големи работи има да стават.

Обърна се към превозното си средство, което, без да му е подаден някакъв видим сигнал, се плъзна безшумно към тях в тъмнината.

Артър погледна към Марвин, който демонстративно се обърна кръгом и потегли тежко обратно към дъното на кратера, мърморейки си кисело разни безсмислици.

— Да тръгваме — извика старецът. — Да тръгваме веднага, защото иначе ще закъснеете.

— Ще закъснея? — попита Артър. — За какво?

— Как се казвате, човече?

— Дент. Артър Дент — отвърна Артър.

— Ще закъснеете, като покойния Дентартърдент — отвърна старецът строго. — Това е нещо като заплаха — в морните му старчески очи се преградна предишното тъжно изражение. — Никога не са ми се удавали много заплахите, но казват, че могат да вършат добра работа.

Артър премига няколко пъти.

— Какъв изключително странен човек — измърмори той под нос.

— Моля? — каза старецът.

— А, нищо, извинете — каза Артър смутено. — Добре, къде отиваме?

— В моя въздухолет — отвърна старецът и подкани с жест Артър да се качи на превозното средство, което тихо се бе спряло до тях. — Ще слезем дълбоко в недрата на планетата, където в настоящия миг моите събратя се пробуждат от съня си, продължил пет милиона години. Магратеа оживява.

Артър неволно потрепера, докато се разполагаше до стареца. Необичайната обстановка и безшумното потрепване на въздухолета, докато се издигаше нагоре в нощното небе, го извадиха от равновесие.

Погледна към стареца, чието лице бе озарено от мъждукащите светлинки на приборното табло.

— Извинете — попита го той, — как се казвате всъщност?

— Как се казвам ли? — рече старецът и същото онова изражение на далечна тъга се изписа на лицето му. — Казвам се — продължи той след кратка пауза — Слартибартфаст.

Артър буквално се задави.

— Моля? — изпелтечи той.

— Слартибартфаст — тихо повтори старецът.

— СЛАРТИБАРТФАСТ?

Старецът го изгледа замислено.

— Нали ви казах, че не е от значение — каза той.

Въздухолетът се носеше плавно в нощта.

Глава XXIII

Всеизвестен и от голямо значение е фактът, че нещата не винаги са това, което изглеждат, че са. Например на планетата Земя човеците винаги са смятали, че са по-интелигентни от делфините, щом като са създали толкова много — колелото, Ню Йорк, войните и т.н., — докато делфините не могат нищо друго, освен да се шматкат из водата и да се забавляват. И обратно, делфините винаги са вярвали, че са по-интелигентни от човека — и то точно по същите причини.

Интересно е, че делфините отдавна знаеха за предстоящото разрушаване на планетата Земя и многократно се бяха опитвали да предупредят човечеството за грозящата ги опасност; ала по-голямата част от сигналите им бяха неправилно изтълкувани като забавни опити да играят на топка или да си искат нещо вкусно за хапване. Ето защо прекратиха опитите си и намериха начин да напуснат Земята преди пристигането на вогоните.

Последният сигнал на делфините бе неправилно изтълкуван като учудващо сложен опит да направят двойно задно салто през обръч, като си свирукат американския химн, докато всъщност съобщението гласеше следното: СБОГОМ И БЛАГОДАРИМ ЗА РИБКИТЕ.

В действителност на планетата имаше един-единствен вид по-интелигентен от делфините. Голяма част от времето си тези същества прекарваха в научноизследователски лаборатории, където въртяха колела, подтичвайки вътре в тях, и си правеха ужасно елегантни и сложни експерименти с хората. А това, че хората отново сбъркаха в преценката си на тези взаимоотношения, беше залегнало в плана на тези същества.

Глава XXIV

Въздухолетът се носеше из студената тъма — едно петънце, греещо самотно в черната нощ на Магратеа. Движеше се много бързо. Артъровият спътник изглеждаше потънал в собствените си мисли и когато на няколко пъти Артър се опита да поведе разговор с него, неизменно му отговаряше, като го питаше дали се чувства достатъчно удобно, и отново млъкваше.

Артър се опита да прецени с каква скорост пътуват, но тъмнината навън беше непрогледна и при това положение бе лишен от каквато и да е възможност да направи преценка. А усещането за движение бе толкова ефирно и леко, че почти беше готов да повярва, че изобщо не се движат.

По едно време в далечината се появи мъничко светло петънце, което само за няколко секунди придоби такива огромни размери, че на Артър му стана ясно, че се движи към тях с шеметна скорост. Опита се да разбере що за летателен апарат е това, но като се загледа в него, установи, че е невъзможно да се различат каквито и да е форми. Изведнъж дъхът му секна от ужас, когато въздухолетът започна рязко да пада и се спусна надолу към сякаш неизбежна катастрофа. Относителната им скорост изглеждаше невероятна и още преди Артър да успее да си поеме дъх, всичко беше приключило. Следващото нещо, което съгледа, като се опомни, беше някакво мъгляво сребристо излъчване, което сякаш го заобикаляше отвсякъде. Изви рязко глава и видя една малка черна точка, която бързо се смаляваше в далечината зад тях, и едва след няколко секунди осъзна какво се бе случило.

Бяха се гмурнали в един подземен тунел. Колосална е била скоростта, с която те самите са се движели в сравнение с неподвижното петно светлина, представляващо дупка в земята — отвора на тунела. Влудяващото неясно сребристо излъчване идваше от цилиндричните стени на тунела, в който сега се спускаха със скорост поне неколкостотин мили в час.

Затвори очи от ужас.

След известно време — дори не се опита да определи точно колко — му се стори, че скоростта леко намалява, а малко по-късно усети, че започват бавно и плавно да спират.

Отново отвори очи. Все още се намираха в сребристия тунел и се промъкваха през нещо като лабиринт от събиращи се в една точка заешки проходи. Най-сетне спряха в малка кръгла зала със стени от вита стомана.

Тук свършваха още няколко тунела, а в далечния край на залата Артър забеляза голям кръг приглушена, дразнеща очите светлина. Дразнеща с това, че погаждаше номера на очите — невъзможно бе да съсредоточиш поглед върху нея, нито пък да определиш колко близко или далече се намира. Артър предположи (съвсем погрешно), че е в ултравиолетовия диапазон.

Слартибартфаст се обърна и изгледа Артър със сериозните си старчески очи.

— Землянино — каза той, — вече се намираме в сърцето на планетата Магратеа.

— Как разбрахте, че съм землянин? — учуди се Артър.

— Някои неща скоро ще ви станат ясни — отвърна старецът благо — или поне — добави той с известно съмнение в гласа — по-ясни, отколкото са ви в момента.

И продължи:

— Длъжен съм да ви предупредя, че залата, в която ще влезем след малко, в действителност не се помещава в нашата планета. Тя е малко… прекалено голяма. Предстои ни да прекрачим „прага“ към един обширен отсек от хиперпространство. Възможно е да ви обърка.

Артър издаде няколко тревожни звука. Слартибартфаст докосна един бутон и добави не съвсем утешително:

— Направо умирам от страх. Дръжте се здраво.

Машината се стрелна напред право към дразнещата очите светлина и изведнъж Артър придоби доста ясна представа за това как изглежда безкрайността.

Всъщност това не беше безкрайността. Сама по себе си безкрайността е монотонна и безинтересна. Когато вдигнеш поглед към нощното небе, ти виждаш безкрайността — разстоянията са необятни и следователно абсурдни. Залата, в която попадна въздухолетът, беше всичко друго, но не и безкрайна. Беше просто много, много, много голяма, толкова голяма, че извикваше представата за безкрайност много по-добре от самата безкрайност. Съзнанието на Артър подскачаше и се люшкаше коварно, докато бавно се издигаха нагоре в безконечното пространство, при огромната скорост, която въздухолетът развиваше. Входът, през който минаха, остана далеч зад тях като едва забележима точица върху искрящата стена.

Стената.

Стената дразнеше и провокираше въображението, прелъстяваше го и го смазваше. Стената бе тъй смразяващо обширна, че краищата й се губеха далеч извън полезрението му. Човек буквално можеше да умре от пристъпа на световъртеж.

Стената изглеждаше съвършено гладка. Единствено с помощта на най-точната лазерна измервателна апаратура можеше да се установи, че докато се издигаше очевидно към безкрайността, докато се спускаше в шеметните дълбини, докато се разливаше и губеше от погледа вляво и вдясно, същевременно тя се извиваше в широка дъга. Краищата й се събираха след тринадесет светлинни секунди. С други думи, тя представляваше вътрешната стена на куха сфера — една сфера с диаметър над три милиона мили, озарена с невъобразимо ярка светлина.

— Добре дошъл — каза Слартибартфаст, докато мъничкият като прашинка въздухолет, в момента развиващ скорост три пъти по-голяма от тази на звука, пълзеше едва забележимо в невъобразимо обширното пространство, — добре дошъл — повтори той — в нашия завод.

Артър започна да се оглежда с нещо средно между удивление и ужас. Докъдето поглед стигаше, се виждаха едни странни, висящи фигури, някакви изящни форми от метал и светлина, окачени около призрачни сферични тела, увиснали в пространството.

— На това място — каза Слартибартфаст — изграждаме повечето от нашите планети.

— Да не искате да кажете — изрече Артър, като с мъка изговаряше думите, — да не искате да кажете, че отново започвате производство?

— О, не, не за бога! — възкликна старецът. — Все още Галактиката не е достатъчно богата, за да купува нашата продукция. Бяхме събудени, за да изпълним една-единствена много специална поръчка, за много… специални клиенти от друго измерение. Ето, вижте там, в далечината пред нас.

Артър проследи с поглед пръста на стареца и след малко успя да различи висящата във въздуха конструкция, към която сочеше. И наистина, това бе единствената конструкция, около която се забелязваше някаква дейност — усети я по-скоро с подсъзнанието, отколкото със сетивата си.

В този миг обаче над конструкцията лумна ярка светлина и съвсем ясно се откроиха очертанията на формите върху тъмното кълбо вътре в нея. Това бяха очертания, които Артър познаваше — неравни, ъгловати, но близки като вида на познати думи и точно тъй дълбоко вкоренени в съзнанието му. В продължение на няколко секунди седя втрещен, неспособен да говори, а в главата му се лутаха образи, които се чудеха къде да се установят и намерят разумно обяснение.

Част от мозъка му го уверяваше, че прекрасно разбира какво вижда пред очите си и какво представляват тези форми, но останалата част съвсем благоразумно отказа да допусне подобна идея и сне от себе си отговорността за каквито и да е по-нататъшни размишления в тази насока.

Отново блесна светлина и сложи край на всички съмнения.

— Земята… — прошепна Артър.

— Всъщност това е дубликат на Земята — поясни Слартибартфаст безгрижно. — Правим точно копие по оригиналните ни проекти.

Настъпи кратко мълчание.

— Да не би да се опитвате да кажете — започна Артър бавно, като се владееше, — че поначало… че вие сте НАПРАВИЛИ Земята?

— О, да — отвърна Слартибартфаст. — Случайно да сте ходили в… мисля, че се наричаше Норвегия?

— Не — каза Артър. — Не съм.

— Жалко — каза Слартибартфаст, — беше моя изработка. Знаете ли, проектът дори спечели награда. Прекрасни нагънати брегове. Много се разстроих, като научих, че са я разрушили.

— Вие се натъжихте!

— Да. Ако беше станало пет минути по-късно, нямаше да има толкова голямо значение. Но се получи ужасен гаф.

— Хъ? — каза Артър.

— Мишките побесняха.

— МИШКИТЕ ли?

— О, да — отвърна старецът кротко.

— Е, предполагам, че и кучетата, и котките, и птицечовките също са побеснели, но…

— Може, ама не са я платили те, нали така?

— Вижте какво — каза Артър, — няма ли да ви спестя ценно време, ако се предам и веднага полудея?

Известно време въздухолетът летя в неловко мълчание. После старецът започна търпеливо да обяснява.

— Землянино, планетата, на която живяхте, беше поръчана, платена и управлявана от мишки. Разрушена бе пет минути, преди да е изпълнила задачата, заради която бе построена. Затова се налага да построим още една.

Една-единствена дума остави следа в съзнанието на Артър.

— МИШКИ? — каза той.

— Да, землянино.

— Вижте, много се извинявам, но нали говорим за онези малки, бели мъхнати гадинки, дето умират за сирене и при вида на които жените скачаха по масите и пищяха в телевизионните комедийки в началото на шейсетте?

Слартибартфаст се прокашля учтиво.

— Землянино — каза той, — навремени ми е трудно да следя мисълта ви. Не забравяйте, че прекарах в сън последните пет милиона години тук, в недрата на Магратеа, и съм в пълно неведение какви са тези телевизионни комедийки в началото на шейсетте, за които споменавате. Тези създания, които наричате мишки, видите ли, съвсем не са това, което изглеждат. В нашето измерение те са проявление на едни огромни свръхинтелигентни полиизмерни същества. Цялата тази история със сиренето и цвъртенето е просто фасада.

Старецът замълча и като се намръщи съчувствено, продължи:

— Страхувам се, че правеха опити върху вас.

Артър се замисли над това за миг и след това лицето му се проясни.

— О, не — каза той. — Сега разбирам откъде идва това недоразумение. Вижте, в действителност ние правехме опити върху тях. Често ги използвахме при бихейвиористични изследвания, нали разбирате. Павлов и прочие. Поставяха им се най-различни задачи — да се научат да натискат звънци, да припкат из лабиринти и т.н., — за да се изучи цялата природа на процеса на обучение. Въз основа на наблюденията си върху поведението на мишките можехме да научим най-различни неща за нашето собствено…

Гласът на Артър постепенно замря.

— Такава изобретателност… — каза Слартибартфаст — не можем да не им се възхитим.

— Защо? — каза Артър.

— Че има ли по-добър начин да прикрият истинската си същност и да дирижират вашите мисли. Хукват внезапно в погрешна посока в лабиринта, изяждат не това парченце сирене, което трябва, най-неочаквано падат и умират от миксоматоза — при правилна преценка кумулативният ефект е огромен.

Направи ефектна пауза.

— Разбирате ли, землянино — продължи той, — това са изключително умни, свръхинтелигентни полиизмерни създания. Вашата планета и цялото й население представляваха матрицата на един органичен компютър, на когото бе зададена програма, продължила десет милиона години… Но по-добре да ви разкажа цялата история. Няма да ни отнеме много време.

— Понастоящем — каза Артър вяло — нямам проблеми с времето.

Глава XXV

Съществуват, разбира се, много наболели въпроси относно живота, като най-често задаваните са: ЗАЩО СЕ РАЖДАТ ХОРАТА? ЗАЩО УМИРАТ? ЗАЩО ПРЕКАРВАТ ГОЛЯМА ЧАСТ ОТ ОТРЕДЕНОТО ИМ ВРЕМЕ В НОСЕНЕ НА ЕЛЕКТРОННИ ЧАСОВНИЦИ?

Преди много-много милиона години едни свръхинтелигентни полиизмерни същества (физическото им проявление в тяхната собствена полиизмерна вселена не е много по-различно от нашето) дотолкова се измориха от постоянните препирни относно смисъла на живота, които често прекъсваха любимата им игра, наречена ултракрикет (твърде странно забавление, според правилата на което трябва внезапно и без никаква видима причина да цапардосаш някого и веднага да избягаш), че решиха да седнат и разрешат проблемите си веднъж завинаги.

За целта си построиха един изумителен суперкомпютър, който беше толкова невероятно интелигентен, че още преди да са му включили информационните банки, успя да сътвори МИСЛЯ, СЛЕДОВАТЕЛНО СЪЩЕСТВУВАМ, проследи развитието на оризовия пудинг и данъка върху общия доход, преди някой да се сети да го изключи от мрежата.

Имаше размерите на малък град.

Основната му част с клавиатурата се помещаваше в специално обзаведена зала и бе монтирана върху специално бюро с огромни размери от най-висококачествен ултрамахагон и тапицирано с прекрасна ултрачервена кожа. Тъмноцветните килими бяха дискретно разкошни, разположените навред екзотични растения и изработените с вкус гравюри на главните компютърни програмисти и техните семейства допълваха украсата на залата, а величествените прозорци гледаха към обграден с дървета площад.

В деня на Великото включване пристигнаха двама официално облечени програмисти с дипломатически куфарчета и дискретно бяха въведени в залата. И двамата осъзнаваха, че през този ден представят целия род в най-великия му час, но иначе се държаха спокойно и сдържано. Настаниха се смирено пред бюрото, отвориха куфарчетата си и извадиха подвързаните си с кожа бележници.

Имената им бяха Лънкуил и Фук.

Няколко минути седяха в почтително мълчание и едва тогава, след като размени безмълвен поглед с Фук, Лънкуил се приведе напред и докосна едно малко черно копче.

Почти незабележимо бръмчене показа, че огромният компютър е вече включен. След кратка пауза той им заговори с дълбок, звучен и мелодичен глас. Каза:

— Каква е тази велика задача, заради която бях сътворен аз, Дълбока мисъл, вторият по мощ компютър във Времето и Пространството на Вселената?

Лънкуил и Фук се спогледнаха изненадано.

— Задачата, о компютре… — започна Фук.

— Не, почакай малко, тук има някаква грешка — каза Лънкуил разтревожено. — Определено създадохме този компютър, за да бъде най-великият от всички, и второто му място не ни задоволява. Дълбока мисъл — обърна се той към компютъра, — не си ли ти, така както те проектирахме, най-великият и мощен компютър на всички времена?

— Нарекох се втори по мощ компютър — отговори Дълбока мисъл напевно, — защото такава е истината.

Двамата програмисти отново размениха тревожни погледи. Лънкуил се прокашля.

— Не, тук има някаква грешка — каза той. — Нима не си по-велик от Милиард Гаргантюмозък от Максимегалон, който е способен да преброи всички атоми в коя да е звезда за една милисекунда?

— Кой, Милиард Гаргантюмозък ли? — каза Дълбока мисъл с нескрито презрение. — Най-обикновено сметало — не заслужава да говорим за него.

— А не си ли — каза Фук, навеждайки се жадно напред — по-велик аналитик от Гууглплекс Звездния мислител от Седмата Галактика на Светлина и Находчивост, който е способен да изчисли траекториите на всички прашинки до една по време на петседмична пясъчна буря на Данграбад Бета?

— Петседмична пясъчна буря ли? — каза Дълбока мисъл високомерно. — И това го изтъквате пред мен, дето съм пресметнал векторите на всички атоми по време на Големия взрив? Не ме обиждайте с приказки за разни джобни калкулатори.

Няколко секунди двамата програмисти седяха в неловко мълчание. След това Лънкуил отново се наведе напред.

— А не си ли по-вещ в спора от Великия Хиперлобичен Всезнаен Неутронен Словоборец от Цицероник 12, Чародеят Неуморим?

— Великият Хиперлобичен Всезнаен Неутронен Словоборец — каза Дълбока мисъл, като нарочно провлачваше всички „о“-та — е способен да убеди едно арктуранско мегамагаре да прегризе собствените си четири крака, но само аз мога след това да го придумам да отиде да се поразходи.

— Е какъв е тогава — попита Фук — проблемът?

— Проблеми няма — отвърна Дълбока мисъл с прекрасно модулиран звънлив глас. — Чисто и просто аз съм вторият по мощ и величие компютър във Времето и Пространството на Вселената.

— Но защо ВТОРИЯТ? — не се примиряваше Лънкуил. — Защо упорстваш, че си вторият? Не вярвам да мислиш, че онзи…

Няколко лампички замигаха високомерно по тялото на компютъра.

— Дори една единица мисъл не бих отделил за някакви си кибернетични глупци! — избоботи той. — Става дума за онзи компютър, който ще дойде след мене!

Фук започваше да губи търпение. Бутна бележника си настрана и промърмори:

— Струва ми се, че се увличаме в излишни месиански приказки.

— Вие сте неспособни да прозрете в бъдещето — обяви Дълбока мисъл, — ала аз, благодарение на безбройните си интегрални схеми, мога да се ориентирам в многоструйния поток от бъдещи вероятности и виждам, че един ден след мен ще дойде компютър, на когото дори работните параметри не съм достоен да пресметна, но когото ми е съдено да проектирам след време.

Фук въздъхна тежко и погледна към Лънкуил.

— Хайде вече да му зададем въпроса — каза той.

Лънкуил му направи знак да почака.

— Какъв е този компютър, за когото ни говориш? — попита той.

— Понастоящем нищо повече не мога да ви кажа за него — отвърна Дълбока мисъл. — Но открийте ми вече какво желаете, та да започна да функционирам. Говорете.

Двамата програмисти свиха рамене. Фук пръв се окопити.

— О, Дълбока мисъл — започна той, — задачата, която си призван да решиш, е следната. Бихме желали да чуем… — поколеба се той — … Отговора!

— Отговора? — каза Дълбока мисъл. — Отговора на какво?

— Живота! — извика Фук.

— Вселената! — каза Лънкуил.

— И всичко останало! — изрекоха двамата в хор.

Дълбока мисъл направи кратка пауза, за да поразмисли.

— Няма да е лесно — каза той накрая.

— Но ще го направиш ли?

Отново се получи знаменателна пауза.

— Да — отговори Дълбока мисъл, — ще го направя.

— Значи съществува такъв отговор? — каза Фук, задъхвайки се от вълнение.

— Прост отговор? — добави Лънкуил.

— Да — отвърна Дълбока мисъл. — Животът, Вселената и Всичко останало. Отговор има. Но — продължи той — трябва да си помисля.

Изведнъж настана суматоха и развали магията на мига — вратата се отвори с трясък и двама разгневени мъже, издокарани с традиционните груби, избелялосини тоги и кожени колани на Южнокръсткия университет, нахлуха в стаята, като разблъскаха безпомощните служители, които се опитваха да им препречат пътя.

— Настояваме да влезем! — извика по-младият от двамата, като сръга с лакът в гърлото една красива млада секретарка.

— Така де — изкрещя по-възрастният, — нямате право да ни държите навън! — и изхвърли от стаята един младши програмист.

— Настояваме, че нямате право да ни държите навън! — изрева по-младият, въпреки че се намираше вътре в стаята и никой вече не се опитваше да го възпира.

— Кои сте вие? — попита Лънкуил и се изправи гневно. — Какво искате?

— Казвам се Маджиктайз! — обяви по-възрастният.

— Настоявам, че се казвам Врумфондел! — изкрещя по-младият.

Маджиктайз го изгледа гневно.

— Прекаляваш — ядоса му се той, — излишно е да настояваш и за това.

— Добре де! — изрева Врумфондел и стовари юмрук върху най-близкото бюро. — Не настоявам, че се казвам Врумфондел, то си е неоспорим ФАКТ! Но настояваме да чуем само неоспорими факти!

— Не съм съгласен! — възрази Маджиктайз раздразнено. — Тъкмо това не настояваме да чуем!

Почти без да си поема дъх, Врумфондел изкрещя:

— Не настояваме да чуем неоспорими факти! Настояваме, че няма неоспорими факти! Настоявам, че може да съм, но може и да не съм Врумфондел!

— Но кои сте вие, по дяволите? — извика Фук вбесено.

— Ние сме — отвърна Маджиктайз — философи.

— Но може и да не сме — каза Врумфондел, като размаха заплашително пръст към програмистите.

— Но все пак СМЕ! — настоя Маджиктайз. — Няма никакво съмнение, че представяме тук Обединения профсъюз на философите, мъдреците, светилата и останалите мислещи люде и настояваме да изключите тази машина, и то веднага!

— Защо, какъв е проблемът? — каза Лънкуил.

— Сега ще ви кажа какъв е проблемът — каза Маджиктайз. — Прерогативите, приятел, ето какъв е проблемът.

— Настояваме — кресна Врумфондел, — че прерогативите може и да са, но може и да не са проблемът.

— Нека вашите машини се занимават със сметки колкото си щат — каза Маджиктайз заканително, — но вечните истини оставете на нас! Ще ви бъдем много благодарни. Ако ви интересува юридическата страна на въпроса, приятел: законът съвсем ясно гласи, че търсенето на Извечната истина е изключително право на трудовите мислители. Ако проклетата машина вземе, че наистина я ОТКРИЕ, то ние автоматически оставаме без работа, нали така. С една дума, каква полза от това, че по цели нощи спорим дали има бог или няма, ако тази машина вземе, че ти даде проклетия му телефонен номер на другата сутрин?

— Точно така — изкрещя Врумфондел, — настояваме да има строго определени области на съмнение и неясност.

Изведнъж в залата проехтя гръмовен глас.

— Мога ли и аз да кажа нещо по този въпрос? — попита Дълбока мисъл.

— Ще обявим стачка! — изкрещя Врумфондел.

— Точно така! — подкрепи го Маджиктайз. — Ще вдигнем обща стачка на философите!

Бученето в залата рязко се повиши с включването на няколко допълнителни високоговорителя, монтирани в гравирани с вкус лакирани шкафове, разположени в залата тъй, че да придадат още малко мощ на гласа на Дълбока мисъл.

— Това, което исках да кажа, е — изрева компютърът, — че в момента всичките интегрални схеми са изцяло заангажирани с изчисляването на отговора на Съдбовния въпрос за смисъла на Живота, Вселената и Всичко останало — тук млъкна за миг и след като се увери, че всички го слушат с внимание, продължи малко по-тихо, — но изпълнението на програмата ще ми отнеме известно време.

Фук нетърпеливо погледна часовника си.

— Колко време? — попита той.

— Седем и половина милиона години — отговори Дълбока мисъл.

Лънкуил и Фук запремигаха един срещу друг.

— Седем и половина милиона години…! — извикаха те в хор.

— Да — заяви Дълбока мисъл, — нали ви казах, че ще ми отнеме известно време. И ми идва наум, че изпълняването на една такава програма неминуемо ще предизвика всеобщ интерес към философията въобще. Ще се появят най-различни теории за това какъв ще е окончателният ми отговор, а кой ако не вие, ще имате най-голяма полза от шумотевицата в средствата за масова информация? Ако съумеете да изразявате разногласията си достатъчно ожесточено, ако се замеряте с кал в жълтата преса и ако си наемете добри менажери, цял живот бихте могли да си живеете царски. Как ви се струва това?

Двамата философи го слушаха със зяпнала уста.

— Майка му стара — каза Маджиктайз, — ей това се вика гениална мисъл. А би ли ми казал, Врумфондел, защо на нас не ни хрумват подобни идеи?

— Знам ли — отвърна Врумфондел с приглушен от страхопочитание глас, — сигурно главите ни са прекалено учени, Маджиктайз.

При тези думи те се обърнаха кръгом и напуснаха залата, за да заживеят тъй, както не бяха мечтали и в най-разюзданите си сънища.

Глава XXVI

— Да, много поучителна история — отбеляза Артър, когато Слартибартфаст спря да говори, — но не разбирам какво общо има всичко това със Земята, мишките и т.н.

— Това е само първата част на историята, землянино — каза старецът. — Ако желаеш да научиш какво става след седем и половина милиона години в паметния ден на Отговора, позволете ми да ви поканя в своя кабинет, където ще имате възможност сам да проследите събитията посредством нашите видеосензорни записи. Разбира се, ако желаете, бихте могли първо да се поразходите по повърхността на Нова Земя. Страхувам се, че не е напълно завършена — още не сме приключили със заравянето на изкуствените скелети на динозаврите, остава ни да положим и терциера и кватерна на ценозойната ера, ай…

— Не, благодаря — каза Артър, — няма да е същото.

— Да, сигурно — съгласи се Слартибартфаст и като обърна въздухолета, се отправи обратно към сковаващата мисълта стена.

Глава XXVII

В кабинета на Слартибартфаст цареше пълен безпорядък — приличаше на библиотека, в която е избухнала бомба. Като влязоха вътре, старецът се намръщи.

— Получи се много глупаво — поясни той. — Гръмнал един от диодите на компютъра, който следи за поддържането на живота, и когато се опитахме да съживим помощния персонал, се оказа, че са мъртви от близо трийсет хиляди години. Питам се, кой ще разчисти всички тези трупове. Виж, я седни на онзи стол, за да те включа.

Посочи му един стол, направен сякаш от гръдния кош на стегозавър.

— Направен е от гръдния кош на стегозавър — отбеляза старецът, докато шареше из стаята и измъкваше разни жички изпод високи, едва крепящи се камари книжа и чертожни пособия. — Ето — каза той, — дръж — и подаде на Артър краищата на две оголени жички.

В мига, в който ги хвана, една птичка прелетя през него.

Увиснал бе във въздуха, напълно невидим за самия себе си. Под него се виждаше красив, обграден с дървета градски площад, а наоколо, докъдето поглед стигаше, се простираха бели бетонни сгради, просторни, с радваща окото архитектура, но доста поовехтели — повечето бяха с напукана и набраздена от дъждовете мазилка. Днес обаче грееше слънце, свеж ветрец танцуваше сред листата на дърветата, а странното усещане, че всички сгради тихичко бучат, вероятно се дължеше на факта, че площадът и всички улици наоколо бяха изпълнени с весели хора с приповдигнато настроение. Някъде свиреше оркестър, ярко оцветени знаменца пърхаха при всеки повей на вятъра и във въздуха се носеше карнавален дух.

Артър се чувстваше изключително самотен, увиснал във въздуха над всичко това, безтелесен, останал само с едно безплътно име, но още преди да успее да го осмисли, над площада се разнесе глас и помоли за внимание.

Един мъж, застанал на ярко украсена трибуна пред сградата, която явно доминираше над площада, се обърна по микрофона към насъбралото се множество със следните думи:

— О, народе! Ти, който тръпнеш в очакване в сянката на Дълбока мисъл! — провикна се той. — О, достойни следовници на Врумфондел и Маджиктайз, най-великите и необичайни умове, живели някога във Вселената… Времето на очакване изтече!

Сред тълпата избухнаха възторжени овации. Знаменца, плакати и одобрителни възгласи изпълниха въздуха. По-тесните улички заприличаха на стоножки, обърнати по гръб и размахващи отчаяно крачка във въздуха.

— Цели седем и половина милиона години нашият народ е очаквал този велик и, да се надяваме, просветителен Ден! — крещеше ораторът. — Денят на Отговора!

Тълпата избухна възторжено ура.

— Никога вече — извика мъжът, — никога вече не ще се будим сутрин с мисълта: Кой съм аз? Какъв е смисълът на моя живот? Какво ли ще стане — казано на шега, разбира се, — ако не стана и не отида на работа? Защото днес ни предстои да научим, веднъж завинаги, ясния и точен отговор на всички онези натрапчиви въпроси относно Живота, Вселената и Всичко останало.

По време на поредния изблик на тълпата Артър откри, че полита във въздуха и се спуска надолу към един от големите и величествени прозорци на първия етаж на сградата зад трибуната, от която говореше ораторът.

За миг, докато се носеше право към прозореца, изпита страх, но той се разсея, когато след секунда-две откри, че е преминал през дебелото стъкло, очевидно без да го докосва.

Никой в залата не обърна внимание на странното му появяване, но в това нямаше нищо чудно, защото всъщност той не беше там. Постепенно започна да осъзнава, че цялата тази история фактически представлява видеофилм, който слага шестпистовите си седемдесет-милиметрови събратя в малкото си джобче.

Залата бе почти такава, каквато я бе описал Слартибартфаст. През тези седем и половина милиона години за нея се бяха грижили добре и я бяха почиствали горе-долу на всеки сто години. Ултрамахагоновото бюро беше протрито по краищата, а килимът леко поизбелял, но големият компютърен терминал искреше достолепно върху тапицираното с кожа бюро и бе тъй лъскав, сякаш са го произвели вчера.

Двама мъже в строго официално облекло седяха почтително пред терминала и чакаха.

— Часът почти настана — каза единият от тях.

Артър с учудване забеляза, че току до врата на мъжа, направо във въздуха, изведнъж се появи една дума. Думата беше ЛУУНКУООЛ и след като просветна няколко пъти, отново изчезна. Артър още не бе успял да проумее това, когато и вторият мъж проговори и до врата му се появи думата ФУЧГ.

— Преди седемдесет и пет хиляди поколения нашите прадеди дадоха началото на тази програма — каза вторият — и след всички тези години ние ще сме първите, които ще чуем гласа на компютъра.

— Наистина величав е този миг, Фучг — съгласи се първият и Артър изведнъж осъзна, че гледа видеозапис със субтитри.

— И ние сме тези — каза Фучг, — които ще чуем отговора на великия въпрос за Живота…!

— Вселената…! — продължи Луункуоол.

— И Всичко останало…!

— Шшшт — каза Луункуоол с едва доловим жест, — струва ми се, че Дълбока мисъл се кани да проговори!

Настана кратка очаквателна пауза, докато приборните табла бавно се съживяваха пред тях. Разни лампички просветваха и изгасваха пробно, преди да се установят на режим „работа“. От говорителите се чуваше слабо нежно бръмчене.

— Добро утро — изрече Дълбока мисъл накрая.

— Ъъъ… добро утро. О, Дълбока мисъл — каза Луункуоол припряно, — готов ли си… ъъъ, искам да кажа…

— С отговора ли? — прекъсна го Дълбока мисъл величествено. — Да, готов съм.

Двамата мъже потрепераха от възбуда. Не бяха чакали напразно.

— Наистина ли има такъв? — едва продума Фучг.

— Наистина има такъв — потвърди Дълбока мисъл.

— На всичко ли? На великия Въпрос за Живота, Вселената и Всичко останало?

— Да.

И двамата мъже дълго се бяха подготвяли за този момент, целият им живот бе едно приготовление за него, още при раждането си бяха определени да бъдат тези, които ще станат свидетели на отговора, но дори и те се задъхваха и въртяха неспокойно, като изгубили търпение деца.

— И вече си готов да ни го кажеш? — настоя Луункуоол.

— Да, готов съм.

— Веднага?

— Веднага — отвърна Дълбока мисъл.

И двамата облизаха пресъхналите си устни.

— Но не съм убеден — добави Дълбока мисъл, — че ще ви се хареса.

— Няма значение! — каза Фучг. — Искаме да го чуем! Веднага!

— Веднага? — попита Дълбока мисъл.

— Да! Веднага…

— Добре — каза компютърът и отново потъна в мълчание.

Двамата мъже почнаха да нервничат. Напрежението беше непоносимо.

— Наистина няма да ви се хареса — отбеляза пак Дълбока мисъл.

— Кажи ни го!

— Добре — каза Дълбока мисъл. — Отговорът на Великия въпрос…

— Да…!

— За Живота, Вселената и Всичко останало… — каза Дълбока мисъл.

— Да…!

— Е… — каза Дълбока мисъл и млъкна.

— Да…!

— Е…

— Да…!!!…?

— Четиридесет и две — заяви Дълбока мисъл тържествено и невъзмутимо.

Глава XXVIII

Мина доста време, преди някой да проговори. С крайчеца на окото си Фучг виждаше морето от напрегнати, очакващи лица долу на площада.

— Ще ни линчуват, нали? — прошепна той.

— Задачата беше доста трудна — каза Дълбока мисъл кротко.

— Четирсет и две! — изкрещя Луункуоол. — Само това ли успя да измислиш за седем и половина милиона години?

— Проверих го много внимателно — каза компютърът — и мога категорично да заявя, че това е верният отговор. Смятам, че проблемът, откровено казано, се състои в това, че всъщност вие никога не сте знаели за какво става въпрос.

— Но това е Великият въпрос! Великият въпрос на Живота, Вселената и Всичко останало! — изрева Луункуоол.

— Да — каза Дълбока мисъл с тон на човек, който на драго сърце понася глупаци, — но КАКЪВ е той всъщност?

Тежко, потискащо мълчание обгърна втрещените мъже, вперили поглед първо в компютъра, после един в друг.

— Ами, нали знаеш, за всичко… всичко… — започна Фучг колебливо.

— Видяхте ли? — каза Дълбока мисъл. — Когато си изясните въпроса, ще разберете и какво означава отговорът.

— Ужасно умно, няма що — измърмори Фучг, като захвърли бележника си и изтри една малка сълзица.

— Добре, добре, така да е — каза Луункуоол, — а би ли могъл да ни кажеш какъв е въпросът?

— Вечният въпрос?

— Да!

— За Живота, Вселената и Всичко останало?

— Да!

Дълбока мисъл потъна в размисъл.

— Трудна работа — каза той след малко.

— А би ли могъл? — извика Луункуоол.

Дълбока мисъл отново се замисли, но този път доста по-дълго.

— Не — отговори той твърдо след дълго мълчание.

И двамата мъже рухнаха отчаяно в креслата си.

— Но ще ви кажа кой може — добави Дълбока мисъл.

И двамата рязко вдигнаха поглед към него.

— Кой? Кажи ни!

Изведнъж Артър усети, че явно несъществуващата му коса започва да се изправя, когато откри, че бавно, но неумолимо се движеше напред към тялото на компютъра, оказа се обаче, че онзи, който бе направил записа заради драматичния ефект, просто бе приближил кадъра.

— Става дума за онзи компютър, който ще дойде след мене — каза Дълбока мисъл тържествено, като гласът му си възвърна обичайния патетичен тон, — на когото дори и работните параметри не съм достоен да пресметна — и все пак аз ще ви го конструирам. И този компютър ще е в състояние да пресметне Въпроса на Вечния отговор и ще е толкова съвършен и сложен, че работната му програма ще включва дори и живи организми, а вие самите ще приемете нов образ и ще заживеете на компютъра, за да направлявате десет милиона годишната му програма! Да! Ще конструирам този компютър за вас и ще му дам име. Ще го нарека… Земя.

Фучг гледаше Дълбока мисъл със зяпнали уста.

— Какво глупаво име — каза той и в същия миг по тялото му се появиха дълбоки прорези.

Луункуоол също бе съсечен от някаква невидима ръка. Тялото на компютъра се покри с петна и пропука, стените заиграха и се сгромолясаха и залата литна нагоре и се разби в собствения си таван.

Слартибартфаст стоеше пред Артър с двете жици в ръка.

— Лентата свърши — поясни той.

Глава XXIX

— Зейфод! Събуди се!

— Ммммммууууърррр?

— Хайде де, събуди се.

— Защо не ме оставиш да върша това, за което най ме бива, а? — промърмори Зейфод и като даде гръб на гласа, отново се унесе в сън.

— Искаш да те изритам ли?

— Ще ти достави ли голямо удоволствие? — попита Зейфод сънено.

— Не.

— Нито пък на мене. Значи няма смисъл. Стига си ме тормозил.

Зейфод отново се сви на кълбо.

— Погълнал е двойна доза газ — каза Трилиън, като го изгледа отгоре, — нали има две дихателни тръби.

— И престанете да говорите — каза Зейфод. — И без туй ми е трудно да заспя. Какво става с тази земя? Защо е толкова студена и твърда?

— Златна е — каза Форд.

С едно изумително грациозно движение Зейфод се изправи на крака и отправи поглед към хоризонта, защото дотам се простираше златната земя надлъж и нашир, идеално гладка и равна. Блестеше като… невъзможно е да се определи точно като какво, блестеше, защото нищо във Вселената не блести така, както една планета, направена от чисто злато.

— Отде се взе всичко това? — изквича ококореният Зейфод.

— Не се вълнувай — каза Форд, — това е просто каталог.

— Кой?

— Каталог — каза Трилиън. — Илюзия.

— Това пък откъде го измисли? — извика Зейфод. И като падна на ръце и колене, впи поглед в земята. Ръчка я, мушка я — беше доста солидна и достатъчно мека, за да я одраска с нокът. Освен това беше много жълта и много лъскава и когато дъхна към нея, дъхът му се изпари по онзи много особен и характерен начин, по който дъхът се изпарява от чисто злато.

— Трилиън и аз се съвзехме преди малко — каза Форд. — Крещяхме и викахме, докато дойде някой и след това продължихме да крещим и да викаме, докато им омръзна да ни слушат, и ни сложиха в планетарния каталог, за да има с какво да се занимаваме, докато решат какво да правят с нас. Всичко това е запис на видеосензорна лента.

Зейфод го изгледа гневно.

— По дяволите, как можа да ме събудиш от собствения ми прекрасен сън, за да ми покажеш съня на някой друг — каза той и седна намусено. — А какви са тези долини ей там?

— Златни проби — отвърна Форд. — Проверихме.

— Не те събудихме по-рано — каза Трилиън, — защото предната планета беше покрита с риба до колене.

— Риба ли?

— Някои хора имат странни вкусове.

— А по-предната — каза Форд — беше от платина. Нищо особено. Но държахме да видиш тази.

— Възхитен съм — каза Зейфод раздразнено.

С огромни цифри върху небето се изписа поредният номер от каталога. Примигна и се смени с друг и когато се огледаха, откриха, че и земята се е променила.

— Хъ — изтръгна се от тях в един глас.

Морето беше мораво. Плажът, на който се намираха, бе покрит с дребни жълти и зелени чакълчета — по всяка вероятност страшни скъпоценни камъни. В далечината планините изглеждаха меки и вълнообразни, с червени върхове. Наблизо се виждаше солидна плажна маса от чисто сребро с бледоморав надиплен чадър със сребърни пискюли.

На мястото на номера от каталога в небето се появи огромен надпис, който гласеше: МАГРАТЕА ЩЕ ЗАДОВОЛИ ВСИЧКИ ВАШИ ЖЕЛАНИЯ, КАКВИТО И ДА СА ТЕ. ТОВА Е НАШЕ ЗАДЪЛЖЕНИЕ.

И от небето се спуснаха с парашути петстотин голи жени.

В следващия миг тази гледка изчезна и тримата се озоваха на една пролетна ливада, пълна с крави.

— Ауу! — каза Зейфод. — Горките ми мозъци!

— Искаш ли да поговорим за това? — каза Форд.

— Да, добре — каза Зейфод, след което и тримата седнаха, без повече да обръщат внимание на гледките, които се появяваха и изчезваха около тях.

— Ето какво си мисля — каза Зейфод. — Каквото и да се е случило с мозъците ми, аз самият съм го направил. И съм го направил тъй, че да остане незабелязано по време на изисканите от правителството мозъчни изследвания. И аз самият не е трябвало да знам за това. Звучи доста налудничаво, нали?

Останалите двама кимнаха в знак на съгласие.

— И тъй, питам се, каква ли ще е тази тайна, която никой, дори и аз, не бива да знае, че аз зная? И отговорът е, че не зная. Естествено. Но направих една проста аритметика и поне мога да гадая. Кога взех решение да се кандидатирам за президент? Скоро след смъртта на Йуудън Вранкс. Нали си спомняш за Йуудън, Форд?

— Да, — каза Форд, — онзи, с когото се запознахме като малки, арктуранския капитан. Страшен симпатяга. Даде ни диви кестени, когато ти нахълта в мегатоварния му кораб. Каза, че си най-изумителното момче, което някога е срещал.

— За какво си говорите — попита Трилиън.

— Стари истории — каза Форд, — от времето на нашето детство на Бетелгиус. В онези години арктуранските мегатоварни кораби разнасяха по-обемистите стоки от Галактическия център до по-отдалечените райони. Бетелгиусци се занимаваха с търговско разузнаване и намираха пазари, а арктуранците имаха грижа да ги снабдяват със стоки. Преди да бъдат ликвидирани по време на Дорделиските войни, космическите пирати ни създаваха доста грижи и затова мегатоварните кораби трябваше да бъдат съоръжени с най-фантастичните защитни щитове, известни на галактическата наука. Бяха истински страшилища, при това огромни. Като влезеха в орбита около някоя планета, засенчваха слънцето.

Един ден малкият Зейфод решава да нападне един от тях. С един тримоторен реактивен скутер, предназначен за работа в стратосферата. Едно малко момче. Тя не е за разправяне, ама беше щур за трима. И аз тръгнах с него, защото се бях обзаложил, че няма да го направи. И тъй като бях сигурен, че ще спечеля, не ми се щеше да ми донесе някакви фалшиви доказателства. И какво става? Качваме се на тримоторното му реактивче — преустроено тъй, че не можеше да се познае, — буквално за някакви седмици изминаваме три парсека, проникваме — все още не знам как — в един мегатоварен кораб, пробиваме си път до командния мостик, като размахваме пистолети играчки и нареждаме да ни дадат диви кестени. По-голяма дивотия не съм виждал в живота си. И за какво? Диви кестени.

— Капитан на кораба беше този наистина славен мъж, Йуудън Вранкс — каза Зейфод. — Сложи ни и ядене, и пиене, все неща от съвсем необикновени краища на Галактиката — и много диви кестени, разбира се. Прекарахме невероятно хубаво. После ни телепортира обратно. В най-строго охраняваното крило на Бетелгиуския държавен затвор. Нищо не можеше да го смути. След това взе че стана президент на Галактиката.

Зейфод млъкна.

Понастоящем картината наоколо беше станала съвсем безрадостна. Черни облаци кръжаха над тях, а в сенките се спотайваха огромни, слоноподобни фигури. От време на време страшни звуци цепеха въздуха — сякаш едни въображаеми същества умъртвяваха други въображаеми същества. Очевидно достатъчно хора са харесвали този род неща, за да ги предлагат на клиентите си.

— Форд — каза Зейфод тихичко.

— Да?

— Малко преди да умре, Йуудън дойде да ме види.

— Какво? Никога не си ми казвал.

— Да.

— Какво искаше? Защо дойде да те види?

— Говори ми за „Златно сърце“. Идеята да го открадна беше негова.

— НЕГОВА?

— Да — каза Зейфод. — И че имам само един начин да го открадна — по време на тържеството за официалното му откриване.

Известно време Форд го гледа със зяпнали от учудване уста, след това избухна в гръмогласен смях.

— Да не искаш да кажеш — попита го той, — че си си поставил за цел да станеш президент на Галактиката само за да откраднеш онзи кораб?

— Точно така — каза Зейфод с онзи вид усмивка, която за повечето хора става причина да бъдат заключени в стая с тапицирани стени.

— Но защо? — попита Форд. — За какъв дявол ти е притрябвал?

— Отде да знам — отвърна Зейфод. — Мисля, че ако наистина осъзнавах за какво ми трябва и за какво ще ми послужи, това щеше да излезе наяве по време на изследванията на мозъка ми и нямаше да бъда допуснат да се кандидатирам за президент. Струва ми се, че Йуудън ми каза още много неща, които все още са под ключ.

— И ти мислиш, че си отишъл и си взел да бърникаш в собствения си мозък под влияние на приказките на Йуудън?

— Той говореше адски хубаво.

— Да, вярно, но Зейфод, стари друже, човек трябва да внимава за себе си? Зейфод сви рамене.

— Искам да кажа, изобщо ли не се сещаш какви са причините за това? — попита Форд.

Зейфод се замисли дълбоко над тези думи и през главата му започнаха да преминават най-различни вероятности.

— Не — отвърна той накрая, — изглежда, нямам достъп до нито една от тайните, които крия у себе си. И все пак — добави той, след като размисли още малко — разбирам защо е така. Не бих се доверил на себе си дори ако трябваше да се изхрача върху някой плъх.

След миг и последната планета от каталога изчезна изпод нозете им и реалният свят отново зае мястото си.

Седяха в изключително луксозна чакалня, пълна с маси със стъклени плотове и плексигласови награди за дизайн.

Пред тях стоеше висок магратеанец.

— Мишките са готови да ви приемат — заяви той.

Глава XXX

— Сега вече знаете — каза Слартибартфаст, като направи още един вял и символичен опит да оправи част от страхотния хаос в кабинета си. Вдигна някакъв лист от върха на купчините книжа, но като не можа да му измисли по-подходящо място, го върна обратно върху същата купчина и тя веднага се срути. — Дълбока мисъл проектира Земята, ние я построихме, а вие живяхте на нея.

— А вогоните дойдоха и я разрушиха пет минути преди да е приключила програмата — добави Артър с известна горчивина.

— Даа — отвърна старецът и се поспря, като огледа стаята с отчаяние. — Десет милиона години на планиране и труд на вятъра. Десет милиона години, землянино… можеш ли да ги побереш в съзнанието си? Една галактическа цивилизация може да възникне за пет пъти по-кратко време. И накрая — нищо.

Старецът спря да говори.

— Ето това наричам бюрокрация — добави той след малко.

— Знаете ли — проговори Артър замислено, — всичко това обяснява доста неща. През целия си живот съм имал това странно и неприятно чувство, че нещо става със света, нещо голямо, дори зловещо, но никой не казваше какво е то.

— Не — каза старецът, — това си е напълно нормална параноя. Всички във Вселената страдат от нея.

— Всички ли? — каза Артър. — Ами щом всички страдат от нея, навярно това означава нещо. Навярно някъде извън познатата ни Вселена…

— Може би. Но кой го е грижа? — каза Слартибартфаст, преди Артър да е успял да се разпали. — Може би вече съм стар и уморен — продължи той, — но винаги съм вярвал, че шансовете да разберем какво наистина става, са толкова абсурдно нищожни, че е най-разумно да кажем майната му на всичко и постоянно да си намираме работа. Ето, вижте мен — аз проектирам крайбрежия. Получих награда за Норвегия.

Започна да ровичка в една купчина и измъкна голям плексигласов куб, на който бе изписано неговото име и бе моделирана Норвегия.

— Какъв е смисълът на това? — рече той. — Никакъв. Или поне досега не съм го открил. Цял живот съм правил фиорди. За един кратък миг стават модерни и аз получавам голямата награда.

Започна да го обръща в ръката си, после сви рамене и го захвърли нехайно настрана, но не толкова нехайно, че да не попадне върху нещо меко.

— На втората Земя, която сега изграждаме, ми възложиха Африка и, разбира се, правя я цялата с фиорди, защото си ги обичам, пък и съм твърде старомоден и смятам, че придават прекрасен бароков облик на континентите. А те ми викат, че не били достатъчно екваториални. Екваториални! — Изсмя се глухо. — Че има ли някакво значение? Вярно е, разбира се, че науката е постигнала някои забележителни неща, но лично аз бих предпочел да съм щастлив, отколкото да съм прав. Винаги.

— А щастлив ли сте?

— Не. И тъкмо в това е трагедията.

— Жалко — каза Артър съчувствено. — Иначе звучеше доста добре като предписание как да живееш.

Някъде на стената просветна бяла светлина.

— Да тръгваме — каза Слартибартфаст, — трябва да ви представя на мишките. Пристигането ви на планетата доста възбуди духовете. То вече е провъзгласено за третото по невероятност събитие в историята на Вселената.

— А кои са първите две?

— О, най-вероятно са станали по чиста случайност — отвърна Слартибартфаст безгрижно.

След това отвори вратата и изчака Артър да излезе. Артър още веднъж се огледа, после огледа потните си и измачкани дрехи, същите с които бе лежал в калта четвъртък сутринта.

— Струва ми се, че животът ми става ужасно труден — измърмори той под нос.

— Моля? — попита старецът учтиво.

— А, нищо — каза Артър, — просто се пошегувах.

Глава XXXI

Известно е, разбира се, че безотговорните приказки могат да струват живота на човек, но цялата сериозност на проблема не винаги се осъзнава.

Например в същия миг, когато Артър каза: „Струва ми се, че животът ми става ужасно труден“, в ненарушимата цялост на космическото време се появи една съвсем малка, сякаш от червейче изгризана дупчица, през която думите му отлетяха далеч-далеч назад във времето, прекосиха невероятно големи космически пространства и достигнаха до една далечна галактика, където странни войнствени същества се намираха на прага на страхотна междузвездна война.

Предводителите на враждуващите страни се срещаха за сетен път.

Над масата за преговори тегнеше ужасно мълчание, докато командирът на Вл’хургите, облечен с блестящи, украсени със скъпоценни камъни черни бойни шорти, се взираше от упор в предводителя на Г’гугвунтите, разположил се срещу него сред облак благоуханна зелена пара, и като разчиташе на милион искрометни страхотно въоръжени междузвездни разрушители, готови да нанесат съкрушителен електрически удар при първата му заповед, изчакваше тази гнусна твар да си вземе назад думите, казани по адрес на майка му.

Гадината се размърда сред сладникавите си жежки изпарения и точно в този миг над масата за преговори се разнесоха думите СТРУВА МИ СЕ, ЧЕ ЖИВОТЪТ МИ СТАВА УЖАСНО ТРУДЕН.

За нещастие на езика на Вл’хургите това бе една от възможно най-страшните обиди и не оставаше нищо друго, освен да се започне грозна бран, продължила векове.

По-късно, разбира се, след като се бяха избивали взаимно в продължение на няколко хиляди години, когато Галактиката им бе почти опустошена, се оказа, че цялата работа е била плод на едно ужасно недоразумение, тогава двете враждуващи бойни армади уредиха малкото останали различия помежду си, за да се обединят и предприемат съвместно нападение над нашата собствена Галактика, с положителност идентифицирана като източника на обидната забележка.

Още хиляди години мощните кораби се носеха през безбрежната космическа пустош на Вселената и най-сетне се спуснаха с вой над първата изпречила се на пътя им планета — по някаква случайност това бе Земята, където поради злощастна грешка при определяне на мащаба, цялата им бойна армада бе погълната, случайно от едно малко кученце.

Онези, които се занимават с проблемите на сложните причинноследствени отношения в историята на Вселената, твърдят, че подобни неща се случват постоянно и че сме безсилни да ги предотвратяваме.

— Се ла ви — казват те.

След кратко пътуване с въздухолета Артър и възрастният магратеанец се озоваха пред една врата. Слязоха от машината и влязоха през вратата в една чакалня, пълна с маси със стъклени плотове и плексигласови награди. Почти веднага на вратата в другия край на стаята присветна лампичка, те прекрачиха през прага.

— Артър! Ти си жив! — извика някой.

— Тъй ли? — каза Артър, доста изненадано. — Е, хубаво.

Осветлението беше доста приглушено и едва след няколко секунди успя да различи Форд, Трилиън и Зейфод, които седяха около голяма кръгла маса, отрупана с екзотични ястия, странни на вид бонбони и фантастични плодове. И тримата се тъпчеха тъй, че ушите им пращяха.

— Какво стана с вас? — попита ги Артър.

— Ами — каза Зейфод, докато се бореше с един кокал от печено месо — нашите домакини първо ни пуснаха газ, след това се опитаха да ни побъркат, общо взето, доста странно ни посрещнаха, а сега, изглежда за компенсация, са решили добре да ни нахранят. Дръж — каза той, като му подхвърли парче смърдящо месо от една чиния, — хапни си котлет от вегански носорог. Адски вкусен, ако случайно си падаш по подобни неща.

— Домакини ли? — учуди се Артър. — Какви домакини? Не виждам никакви… Едно тънко гласче се обади:

— Заповядай на обяд, човече от Земята.

Артър се огледа и изведнъж изквича.

— Уъъх! — каза той. — На масата има мишки!

Настъпи неловко мълчание и всички погледи се приковаха върху Артър.

Ала той бе вперил поглед към двете бели мишки, разположили се в нещо като чаши за уиски върху масата. След като усети, че е настанало мълчание, извърна се и изгледа всеки един поотделно.

— О! — каза той и изведнъж всичко му стана ясно. — Извинете, не бях съвсем готов да…

— Позволи ми да те представя — каза Трилиън. — Артър, това е мишката Бенджи.

— Здравей! — каза една от мишките.

Мустачките й навярно докоснаха някакъв чувствителен на допир бутон от вътрешната страна на онова нещо, което приличаше на чаша за уиски, защото то се придвижи леко към него.

— А това е мишката Франки.

Другата мишка каза:

— Приятно ми е — и извърши същото движение.

Артър ококори очи.

— Но това не са ли…

— Да — каза Трилиън, — това са мишките, които донесох със себе си от Земята.

Тя го гледаше право в очите и на Артър му се стори, че забелязва едва доловим жест на примирение.

— Би ли ми подал, ако обичаш, чинията с кълцано арктуранско мегамагарешко? — помоли тя.

Слартибартфаст се прокашля учтиво.

— Ъъъ, извинете — каза той.

— Да, благодарим ви, Слартибартфаст — каза мишката Бенджи язвително, — можете да си ходите.

— Какво? О… ъъъ, ами, много добре — каза старецът малко озадачено. — Да отида тогава да си поработя върху моите фиорди.

— О, всъщност това няма да е необходимо — каза мишката Франки. — По всяка вероятност сега не ще имаме вече нужда от новата Земя.

— Какво? — извика Слартибартфаст ужасен. — Това не може да бъде. Тъкмо съм нагласил хиляда глетчера, готови всеки миг да се плъзнат надолу по Африка!

— Е, ако искаш, можеш няколко дни да покараш ски, преди да ги демонтираш — подхвърли му Франки язвително.

— Да покарам ски ли?! — извика старецът. — Тези глетчери са истинско произведение на изкуството. Изящно изваяни контури, високи ледени върхове, дълбоки величествени клисури! Грехота е да се кара ски по такова произведение на изкуството.

— Благодарим ви, Слартибартфаст — каза Бенджи твърдо, — това е всичко.

— Слушам, сър — каза старецът студено, — много съм ви благодарен. Е, землянино, довиждане — каза той на Артър, — надявам се да свикнеш с новия си начин на живот.

И като кимна бегло към останалата част на компанията, се обърна и с тъжна стъпка напусна стаята.

Артър продължи да гледа след него, без да знае какво да каже.

— А сега — рече мишката Бенджи — за нашето дело!

Форд и Зейфод чукнаха чаши.

— За делото! — казаха те.

— Казахте ли нещо? — попита Бенджи.

Форд се огледа.

— Извинете, помислих, че вдигате наздравица — каза той.

Двете мишки заприпкаха насам-натам в стъклените си превозни средства и когато най-сетне се успокоиха, Бенджи излезе напред и се обърна към Артър.

— А сега, земно създание — рече му той, — положението на нещата е следното: както вече знаете, ние, кажи-речи, управляваме вашата планета през последните десет милиона години, за да открием решението на тоя дяволски проблем, наречен Вечния въпрос.

— Защо? — каза Артър рязко.

— Не, и ние се сетихме за това — прекъсна го Франки, — но никак не приляга на отговора. ЗАЩО? — ЧЕТИРИДЕСЕТ И ДВЕ… нали виждате, не става.

— Не ме разбрахте — каза Артър. — Интересувах се, защо го правите?

— А, това ли? — каза Франки. — Ами ако трябва да бъда съвършено откровен, към края го правехме просто по навик. И в това се състои цялата работа, тази история тъй ни е дошла до гуша, че само при мисълта, че заради онези тъпи вогони трябва да започнем всичко отначало, ми идва да крещя и скърцам със зъби. Нали разбираш какво искам да кажа. И добре че по някаква щастлива случайност Бенджи и аз приключихме работата си и напуснахме планетата малко по-рано, за да отидем на кратка почивка, и по този начин успяхме да се доберем до Магратеа, за което сме много задължени на вашите приятели.

— Магратеа е вратата, през която минаваме в нашето собствено измерение — поясни Бенджи.

— Междувременно — продължи колегата му мишок — ни направиха изключително съблазнително предложение за участие в 5-измерното шоу „Разговор около кръглата маса“ и за цикъл лекции в района на нашето собствено измерение и почти сме решили да го приемем.

— Аз бих приел. А ти, Форд? — каза Зейфод насърчаващо.

— О, да — каза Форд. — Изобщо няма да се замисля.

Артър ги изгледа, като се чудеше накъде бият.

— Но все пак трябва да имаме някакъв резултат — каза Франки. — Искам да кажа, че имаме нужда да знаем Вечния въпрос под една или друга форма.

Зейфод се наведе към Артър.

— Разбираш ли — каза той, — ако просто си седят там в студиото със самодоволен вид и просто ей тъй споменат, че знаят Отговора на Живота, Вселената и Всичко останало, а после си признаят, че всъщност той е ЧЕТИРИДЕСЕТ И ДВЕ, шоуто ще се окаже твърде кратко. Нали разбираш, няма да има други предавания.

— И ще ни е нужен въпрос, който да звучи добре — каза Бенджи.

— Да ЗВУЧИ добре? — възкликна Артър. — Вечен въпрос, който да ЗВУЧИ добре? И това го казват две мишки?

Мишките настръхнаха.

— Вижте какво, нямам нищо против идеализма, нямам нищо против достойнствата на чистата наука, нямам нищо против търсенето на истината във всичките й форми, но се страхувам, че рано или късно идва един момент, когато започваш да подозираш, че ако съществува една неоспорима истина, то тя се състои в това, че цялата многоизмерна безкрайност на Вселената най-вероятно се управлява от шайка безумци, и ако човек трябва да избира дали да прекара още десет милиона години, за да открие тъкмо това или просто да грабне парите и да изчезне, то аз самият бих предпочел второто — каза Франки.

— Но… — започна Артър отчаяно.

— Хей, няма ли най-сетне да разбереш това, землянино — прекъсна го Зейфод. — Ти представляваш единствената оцеляла съставка от онзи компютър и си бил там до последния момент, преди планетата да бъде разрушена. Нали така?

— Ъъъ…

— И твоят мозък беше органична част от предпоследната конфигурация на компютърната програма — обясни Форд, доста ясно според него.

— Сега разбираш ли? — попита Зейфод.

— Ами — каза Артър колебливо.

Нямаше чувството, че някога е бил органична част от каквото и да е, и винаги бе считал, че точно това е един от неговите проблеми.

— С други думи — каза Бенджи, насочвайки странното си малко превозно средство право към Артър, — има голяма вероятност структурата на въпроса да е закодирана в структурата на твоя мозък. Затова искаме да го купим.

— Какво, въпроса ли? — попита Артър.

— Да — отговориха Форд и Трилиън.

— Ще спечелиш много пари — допълни Зейфод.

— Не, не — каза Франки, — мозъка искаме да купим.

— Какво!

— Добре де, какво път толкова? — попита Бенджи.

— Доколкото си спомням, казахте, че бихте могли по електронен път просто да го разчетете — възмути се Форд.

— О, разбира се — каза Франки, — но първо трябва да го извадим. Трябва да го подготвим.

— Да го обработим — допълни Бенджи.

— Да го разрежем на парченца.

— Мерси, няма нужда — извика Артър, като бутна стола си назад и се отдалечи ужасен от масата.

— Винаги можем да го заменим с друг — мъдро каза Бенджи, — ако смятате, че е нужно.

— Да, с електронен мозък — каза Франки. — Някой от по-простите ще свърши работа.

— Някой от по-простите ли! — изписка Артър.

— Точно така — каза Зейфод и изведнъж се ухили злобно, — лесно можеш да го програмираш да казва: КАКВО? и НЕ РАЗБИРАМ и КЪДЕ Е ЧАЯТ? Никой няма да открие разликата.

— Какво? — извика Артър и още повече се отдалечи.

— Видя ли? — каза Зейфод и изквича от болка, защото точно в този момент Трилиън нещо му направи.

— Аз ще открия разликата — каза Артър.

— Не, няма — каза мишката Франки, — ще бъдеш програмиран да не я откриеш.

Форд се отправи към вратата.

— Вижте, приятелчета, много съжалявам — каза той, — но сделката няма да стане.

— А аз пък мисля, че сделката трябва да стане — казаха мишките в хор.

И в миг всичкото обаяние изчезна от тънките им писукащи гласчета. С едва доловимо бръмчене двете им стъклени превозни средства се издигнаха над масата и се насочиха по въздуха към Артър, който продължи, препъвайки се, да отстъпва назад към най-отдалечения ъгъл, напълно неспособен да се съвземе или измисли нещо.

Трилиън го сграбчи отчаяно за ръката и се опита да го завлече към вратата, която Форд и Зейфод се мъчеха да отворят, но Артър беше отпуснат и тежък — изглеждаше хипнотизиран от летящите във въздуха гризачи, които се носеха към него.

Тя му изкрещя нещо, но той продължаваше да стои със зяпнали уста.

След още едно дръпване Форд и Зейфод най-сетне успяха да отворят вратата. От другата й страна ги очакваше малка група отвратителни на вид мъже, които не можеха да бъдат нищо друго освен биячите на Магратеа. И не само че те самите бяха отвратителни, но и медицинската апаратура, която носеха със себе си, съвсем не бе красива. Нахвърлиха се върху тях.

И така, след миг черепът на Артър щеше да бъде отворен. Трилиън бе неспособна да му помогне, а Форд и Зейфод бяха нападнати от неколцина главорези, доста по-тежки и по-добре въоръжени от тях.

И все пак трябва да се бяха родили под изключително щастлива звезда, защото точно в този момент всички сирени на планетата нададоха оглушителен вой.

Глава XXXII

— Тревога! Тревога! — гърмяха говорителите из цялата Магратеа. — Вражески кораб на планетата. Въоръжени нашественици в сектор 8А. Системите за отбрана! Системите за отбрана!

Двете мишки подушваха раздразнено останките на стъклените си превозни средства там, където те се бяха разбили на земята.

— По дяволите — измърмори мишката Франки, — толкова много шум заради два фунта мозък от землянин.

И заприпка насам-натам. Розовите му очички проблясваха гневно, а нежното му бяло кожухче настръхна възмутено.

— Сега не ни остава нищо друго — каза Бенджи, като седна и заглади мустачките си замислено, — освен да съчиним един въпрос, но да го измислим тъй, че да звучи правдоподобно.

— Трудна работа — каза Франки и се замисли. — Какво ще кажеш за ЖЪЛТО И ОПАСНО — ЩО Е ТО?

Бенджи умува над това известно време.

— Не, не става — отсъди той. — Не приляга на отговора.

В продължение на няколко секунди ни един от тях не продума.

— Добре — обади се Бенджи. — КОЛКО ПРАВИ ШЕСТ ПО СЕДЕМ?

— Не, не, прекалено е прост и прекалено прозаичен — каза Франки, — няма да предизвика интерес сред желаещите да се обзалагат.

Отново се замислиха. Накрая Франки каза:

— Чуй какво измислих. КОЛКО СА ПЪТИЩАТА, КОИТО ЧОВЕК ТРЯБВА ДА ПРЕБРОДИ?

— А! — каза Бенджи. — Ах, това звучи доста добре! — повтори си го още няколко пъти. — Да — каза той, — чудесен е! Звучи достатъчно смислено, без да те обвързва с някакво конкретно значение. КОЛКО СА ПЪТИЩАТА, КОИТО ЧОВЕК ТРЯБВА ДА ПРЕБРОДИ? ЧЕТИРИДЕСЕТ И ДВЕ. Чудесно, прекрасно, не може да не се хванат. Франки, скъпи друже, уредихме се!

От радост започнаха да подскачат в танц.

Близо до тях на пода се бяха проснали неколцина доста отвратителни на вид мъже, които бяха получили удари по главата с някои от тежките награди за дизайн.

На около половин миля оттук четири фигури трополяха по един коридор и се чудеха как да се измъкнат. Скоро се озоваха в едно доста обширно компютърно отделение и се заоглеждаха наоколо тревожно.

— Накъде сега, Зейфод — каза Форд.

— Защо да не тръгнем… ей натам — каза Зейфод и се затича вдясно между един от компютрите и стената.

И когато другите го последваха, устремът му бе внезапно възпрян от светкавицата на електрически пистолет, която проряза въздуха няколко инча пред него и разтопи част от съседната стена. По мощния мегафон един глас каза:

— Окей, Бийблброкс, спри на място. Държим те на мушка.

— Ченгета! — изсъска Зейфод, изви се рязко и приклекна. — Сега ти, Форд, кажи накъде.

— Добре, насам — каза Форд и четиримата се затичаха по пътечката между два реда компютри.

На края на пътечката се появи една фигура, облечена в тежък брониран скафандър, и размаха зловещия си електрически пистолет.

— Не бихме искали да те застреляме, Бийблброкс! — извика фигурата.

— Много се радвам! — отвърна Зейфод и се мушна в пролуката между два компютъра. Останалите свърнаха подире му.

— Двама са — каза Трилиън. — Хванаха ни натясно.

Започнаха да се провират встрани между един огромен компютър и стената.

Притаиха дъх и зачакаха.

Изведнъж въздухът се изпълни с електрически светкавици — и двамата полицаи едновременно откриха огън по тях.

— Хей, ама те стрелят по нас — каза Артър, като се сви на мъничко кълбо. — Нали казаха, че не искат да правят това.

— Да, и на мен така ми се стори — съгласи се Форд.

Зейфод въпреки опасността показа една от главите си за миг.

— Хей — извика той, — нали казахте, че не бихте искали да ни застреляте! — и отново я скри.

Продължиха да чакат.

След малко един глас се обади:

— Не е лесно да си ченге!

— Какво каза тоя? — прошепна Форд учудено.

— Каза, че не е лесно да си ченге.

— Ами това си е негов проблем, нали така?

— И аз така мисля.

Форд се провикна:

— Хей, слушайте! Мисля, че и без да стреляте по нас, си имаме достатъчно свои проблеми, така че за всички ни ще е по-добре, ако ни спестите и вашите собствени проблеми!

Отново настана мълчание и после пак прозвуча мощният мегафон.

— Вижте какво, момчета — каза гласът по мегафона, — вие нямате работа с някакви си тъпи, жалки вманиачени убийци с ниски чела, малки свински очички, дето два лафа не могат да обелят. Ние сме двама интелигентни и съвестни полицаи и ако се срещнем не по служба, сигурен съм, ще ни харесате. Не съм от тези, дето просто за удоволствие могат да застрелват хора и след това да отидат да се похвалят в някой долнопробен бар за космически бродяги, както правят някои от моите колеги. И на мен ми се е случвало да застрелям някого, ей тъй, за удоволствие, но след това с часове си го изплаквам пред моята приятелка.

— Аз пък пиша романи! — обади се другият полицай. — Макар че все още да не съм издал ни един от тях. Тъй че предупреждавам ви, настроението ми е от-вра-ти-телно!

Малко оставаше очите на Форд да изскочат от орбитите.

— Кои са тия типове? — попита той.

— Не знам — отговори Зейфод. — Мисля, че по ми харесваха, докато стреляха.

— Така че ще се предадете ли доброволно — извика единият от полицаите, — или ще се наложи да постреляме още малко?

— Вие как предпочитате? — извика Форд.

След миг въздухът около тях отново започна да се нажежава, докато електрическите светкавици една след друга се забиваха в компютъра пред тях.

Няколко секунди стрелбата продължи с непоносима ожесточеност.

Когато спря, за няколко секунди настана почти пълна тишина, докато ехото заглъхваше.

— Още ли сте там? — извика единият от полицаите.

— Да — отговориха те.

— Това не ни доставя никакво удоволствие — извика вторият.

— Личеше си — извика Форд.

— А сега слушай, Бийблброкс, и слушай добре!

— Защо? — извика Зейфод в отговор.

— Защото — извика полицаят — ще ти направим едно много умно, интересно и хуманно предложение. И така — или веднага се предавате и ни позволявате да ви понабием малко, защото сме твърди противници на безпричинното насилие, или ще взривим цялата тази планета, а може и още една-две, които набелязахме на път за насам.

— Но това е ужасно! — извика Трилиън. — Не можете да направите подобно нещо.

— О, разбира се, че можем — извика полицаят, — нали? — обърна се той към другия.

— Да, нямаме друг избор — отговори му другият.

— Но защо? — попита Трилиън.

— Защото има някои неща, които си длъжен да направиш дори когато си едно образовано и свободомислещо ченге, на което не са му чужди неща като чувствителност и т.н.

— Тези двамата просто не мога да ги разбера — промърмори Форд, като клатеше глава.

Едното ченге се провикна към другото:

— Какво ще кажеш, да постреляме още малко?

— Че защо пък не?

Пуснаха още един залп електрически светкавици. Горещината и шумът бяха направо фантастични. Тялото на компютъра започна бавно да се разпада. Лицевата му част почти се бе разтопила и към мястото, където се бяха сгушили, потекоха гъсти поточета от разтопен метал. Дръпнаха се по-назад и зачакаха края.

Глава XXXIII

Но краят така и не дойде, най-малкото не веднага. Най-неочаквано стрелбата секна и в неочакваната тишина отчетливо се чуха две задавени изхърквания, последвани от две тупвания. Четиримата се спогледаха.

— Какво стана? — попита Артър.

— Спряха да стрелят — каза Зейфод, като сви рамене.

— Защо?

— Знам ли. Искаш ли да отидеш и да ги попиташ?

— Не.

Решиха да изчакат малко.

— Хей — извика Форд.

Никакъв отговор.

— Странна работа.

— Може да е клопка.

— Не са чак толкоз умни.

— Какви бяха тези тупвания?

— Отде да знам.

Те изчакаха още няколко секунди.

— Е, добре — каза Форд, — ще отида да погледна.

Той огледа останалите един по един.

— Няма ли някой да ми каже: „Не, недей, нека аз да отида“?

Те поклатиха отрицателно глави.

— Е, добре — каза той и се изправи.

В първия миг нищо не се случи. Във втория и в следващите пак продължаваше нищо да не се случва. Форд надзърна през гъстия пушек, който се издигаше над горящия компютър.

Излезе предпазливо иззад прикритието си.

Все още нищо не се случваше.

На около двайсет ярда едва успя да различи сред пушека облечената в скафандър фигура на единия полицай. Беше се свлякъл на земята в безформена купчина. На двадесет ярда в противоположната посока лежеше другият. Никой друг не се виждаше наоколо.

Това се стори на Форд изключително странно.

Бавно и напрегнато тръгна към първия. Тялото му лежеше успокояващо неподвижно, докато вървеше към него, и продължи да лежи успокояващо неподвижно, когато стигна до него и стъпи с крак върху електрическия пистолет, който до този момент продължаваше да се поклаща с отпуснатите му пръсти.

Наведе се и го вдигна, без да срещне никаква съпротива.

Съвсем ясно бе, че полицаят е мъртъв.

След кратък оглед Форд установи, че е от Благулон кападишаща метан форма на живот, напълно зависима от своя скафандър и неспособна да оцелее в рядката кислородна атмосфера на Магратеа.

Миниатюрният компютър, поддържащ живота му, прикрепен към неговата раница, изглежда, се бе взривил най-неочаквано.

Форд го поогледа, доста учуден. Тези миниатюрни индивидуални компютри обикновено имат пълната поддръжка на главния корабен компютър, с който са директно свързани посредством суб-ета вълнови предаватели. Такава система беше гарантирана против всякакви повреди с изключение на неизправност при обратната връзка, което бе почти изключено.

Отиде бързо при проснатата фигура на втория полицай и откри, че същото невероятно нещо се бе случило и с него, и то по същото време. Повика и другите да видят, когато дойдоха, те споделиха неговото учудване, но не и любопитството му.

— Хайде да изчезваме от тази дупка — каза Зейфод. — Ако онова, което се предполага, че търся, е тук, вече не го искам.

Грабна втория електрически пистолет, взриви един съвсем безобиден счетоводен компютър и изтича в коридора, последван от другите. Съвсем малко оставаше да направи на пух и прах един въздухолет, който ги очакваше няколко ярда по-нататък.

Въздухолетът беше празен, но Артър веднага позна, че е този на Слартибартфаст.

На приборното табло бе забодена бележка. На бележката бе нарисувана стрелка, насочена към едно от копчетата. На нея пишеше: НАЙ-ДОБРЕ ЩЕ Е ДА НАТИСНЕТЕ ТОВА КОПЧЕ.

Глава XXXIV

Въздухолетът се понесе със скорост, надвишаваща Р 17, през стоманения тунел, който водеше навън към грозната повърхност на планетата, залята от поредната нерадостна утринна дрезгавина. Зловеща сива светлина се лееше върху студената земя.

„Р“ е мярка за скорост, определена като разумната скорост при пътуване, съобразена със здравословното и душевно състояние на пътниците и с това, че не бива да закъсняваш повече от, да речем, пет минути. От това очевидно следва, че тя е една почти безкрайно променлива величина, зависима от обстоятелствата, защото първите два фактора варират не само при една постоянна скорост, но също и при отчитането на третия фактор. Ако не се третира с нужното спокойствие, това равенство може да доведе до болезнени стресови състояния, язви и дори смърт.

Р 17 не е някаква точно определена стойност, но очевидно е твърде голяма.

Въздухолетът се стрелна във въздуха със скорост, надвишаваща Р 17, стовари ги непосредствено до „Златно сърце“, който стоеше твърдо върху замръзналата земя като бялнал се кокал и после стремглаво се понесе назад в същата посока, от която бяха пристигнали вероятно по някаква много важна работа.

Четиримата се заковаха по местата си, загледани към кораба, треперейки.

До него имаше още един.

Това беше полицейският кораб от Благулон Капа — закръгленичък, подобен на акула, сивкавозелен на цвят, покрит от горе до долу с черни, изписани по шаблон букви с най-различна големина и степен на неприветливост. Буквите информираха всеки, който си направеше труда да ги прочете, откъде идва корабът, към кой полицейски отдел спада и как може да бъде зареден с гориво.

Изглеждаше някак неестествено тъмен и притихнал дори и за кораб, чийто двучленен екипаж в момента лежи задушен в една задимена зала на няколко мили под повърхността. Това е едно от онези странни неща, които не могат да бъдат обяснени и дефинирани, но човек винаги може да усети кога един кораб е напълно мъртъв.

Форд го усети и това му се стори много загадъчно — един кораб и двама полицаи най-неочаквано и самопроизволно бяха умрели.

От собствен опит знаеше, че във Вселената просто не стават такива неща.

Останалите трима също го усетиха, но още по-силно усетиха страшния студ и забързаха обратно към „Златно сърце“, обхванати от остър пристъп на липса на любопитство.

Форд остана и отиде да разгледа благулонския кораб. Докато вървеше, за малко не се препъна в една неподвижна стоманена фигура, легнала по очи в студения прах.

— Марвин! — извика той. — Какво правиш тук?

— Моля ти се, не се чувствай задължен да ми обръщаш внимание — избоботи той приглушено.

— Но как се чувствуваш, метални друже? — попита Форд.

— Много потиснат.

— Какво се е случило?

— Не знам — отвърна Марвин, — не съм бил там.

— А защо — каза Форд, като приклекна до него и потрепера, — защо лежиш по очи в праха?

— Това е един от най-добрите начини да бъдеш нещастен — каза Марвин. — Не се преструвай, че искаш да разговаряш с мен. Знам, че ме мразиш.

— Не те мразя.

— Да, мразиш ме, всички ме мразят. Тъй е устроена Вселената. Достатъчно е да заговоря с някого и започва да ме мрази. Дори и роботите ме мразят. Ако просто не ми обръщаш внимание, възможно е да се махна оттук. — Повдигна се с мъка на крака и решително се обърна в обратна посока.

— Онзи кораб ме мразеше — каза той унило и посочи към полицейския кораб.

— Онзи кораб? — попита Форд, внезапно заинтригуван. — Какво стана с него? Знаеш ли?

— Намрази ме, защото говорих с него.

— Говори ли му? — възкликна Форд. — Как така говори с него?

— Много просто. Стана ми много скучно и се чувствах потиснат, затова отидох и се включих към външния терминал на компютъра. Разговарях с компютъра надълго и нашироко и му разясних възгледите си за Вселената — каза Марвин.

— И какво се случи? — попита настойчиво Форд.

— Той се самоуби — каза Марвин и потегли бавно към „Златно сърце“.

Глава XXXV

Същата вечер, когато „Златно сърце“ бързаше да се отдалечи поне на няколко светлинни години от мъглявината Конска глава, Зейфод се беше излегнал под малката палма на мостика и се опитваше да вкара във форма разнебитения си мозък със солидни дози Пангалактични гаргаробластери. Форд и Трилиън седяха в един ъгъл и обсъждаха живота и проблемите, които създаваше той. Артър пък се прибра в кабината си, за да попрегледа Фордовия екземпляр на ПЪТЕВОДИТЕЛ НА ГАЛАКТИЧЕСКИЯ СТОПАДЖИЯ. Щом отсега нататък трябваше да живее в тази Галактика, разсъждаваше той, най-добре щеше да е да се опита да научи нещо повече за нея.

Случайно попадна на следния пасаж:

ИСТОРИЯТА НА ВСЯКА ВЕЛИКА ГАЛАКТИЧЕСКА ЦИВИЛИЗАЦИЯ — прочете той — ПРЕМИНАВА ПРЕЗ ТРИ РАЗЛИЧНИ И ЯСНО ОЧЕРТАНИ ПЕРИОДА: ОЦЕЛЯВАНЕ; ЛЮБОЗНАТЕЛНОСТ И ИЗТЪНЧЕНОСТ, ИЗВЕСТНИ СЪЩО КАТО ПЕРИОДИТЕ „КАК“, „ЗАЩО“ И „КЪДЕ“.

НАПРИМЕР ПЪРВИЯТ ПЕРИОД БИ МОГЪЛ ДА СЕ ХАРАКТЕРИЗИРА С ВЪПРОСА „КАК ДА СЕ НАХРАНИМ?“, ВТОРИЯТ С ВЪПРОСА „ЗАЩО СЕ ХРАНИМ?“, А ТРЕТИЯТ С ВЪПРОСА „КЪДЕ ЩЕ ОБЯДВАМЕ?“

Не можа да стигне по-нататък, защото вътрешният телефон напомни за съществуванието си.

— Хей, землянино? Гладен ли си, момчето ми? — каза гласът на Зейфод.

— Ъъъ, да, струва ми се, че съм малко гладен — отговори Артър.

— Окей, сладур, стягай се — каза Зейфод. — Скоро ще похапнем в ресторант „На края на Вселената“.

Книга втора

Ресторант „На края на Вселената“

На Джейн и Джеймс с много благодарност,

на Джефри Пъркинс за това, че постигна Невероятното,

на Ради Кингслън, Лайза Браун и Алик Хейл Мънро за това, че му помогнаха,

на Джон Лойд за помощта му при работата над оригиналния сценарий,

на Саймън Брет, който постави началото на всичко това,

на албума на Пол Саймън „Уан трик пони“, който постоянно въртях, докато пишех тази книга. Цели пет години — не е никак малко.

И специални благодарности на Джаки Греъм за безкрайното търпение, добронамереност, за това че ми даде храна, когато бях в нужда.

Съществува една теория, според която ако някой някога открие точно какво представлява Вселената и защо я има, тя моментално ще изчезне и на нейно място ще се появи нещо още по-странно и необяснимо.

Съществува и една друга теория, според която това вече се е случило.

Глава I

Разказът дотук.

В началото бе създадена Вселената. Този факт разгневи силно много хора и сега се шири мнението, че това е била погрешна стъпка.

Много цивилизации вярват, че тя е била създадена от нещо като господ, но Джатравартидите от Вилтводл VI вярват, че цялата Вселена в действителност е била изхвърлена при кихане от носа на едно същество, наречено Великият Зелен Арклесезур.

Джатравартидите, които живеят в постоянен страх от деня, наречен от тях Великото Пришествие на Бялата Носна Кърпа, са дребни сини същества с по повече от петдесет ръце и са единствената цивилизация в историята, изобретили аерозолния дезодорант преди колелото.

Тази теория обаче не е много популярна извън планетата Вилтводл VI и затова като се има предвид колко озадачаваща е Вселената, непрестанно се търсят други обяснения.

Така например една цивилизация от свръхинтелигентни полиизмерни същества веднъж си построи гигантски суперкомпютър, наречен Дълбока мисъл, за да даде веднъж завинаги отговор на Вечния въпрос за Живота, Вселената и Всичко останало.

В продължение на седем и половина милиона години Дълбока мисъл изчислява и пресмята и накрая обяви, че всъщност отговорът е Четиридесет и две. Ето защо се наложи да построят друг, още по-голям компютър, който да открие какъв е бил първоначалният въпрос.

И този компютър, наречен Земя, бе толкова голям, че често го вземаха за планета — особено онези чудновати маймуноподобни същества, които бродеха по повърхността й в пълно неведение, че са просто част от една гигантска компютърна програма.

И това е много странно, защото без знанието на този най-прост и очевиден факт е невъзможно да се обясни нищо от онова, което някога се е случвало на Земята.

За съжаление обаче, миг преди дългоочакваният резултат да се появи на екрана на монитора, Земята най-неочаквано бе разрушена от вогоните, за да се отвори място — твърдяха те — за нов суперкосмически околовръстен път, и това сложи край на всички надежди да се открие някога смисълът на живота.

Или поне така изглеждаше.

Две от тези странни маймуноподобни същества оцеляха.

Артър Дент успя да се спаси, защото в последния момент изведнъж се оказа, че неговият стар приятел Форд Префект е от една малка планета някъде в околностите на Бетелгиус, а не от град Гилдфорд, както дотогава бе твърдял; и което е по-важно, той умееше да стопира летящи чинии.

Триша Макмилън — или Трилиън — бе напуснала планетата шест месеца преди това заедно със Зейфод Бийблброкс, тогавашния президент на Галактиката.

Двама оцелели.

Това е всичко, което остана от най-грандиозния експеримент, провеждан някога — а именно откриването на Вечния въпрос и Вечния отговор на Живота, Вселената и Всичко останало.

А сега на по-малко от половин милион мили от мястото, където техният звездолет се носи лениво през мастиленочерната космическа нощ, един вогонски кораб се движи бавно към тях.

Глава II

Като всички останали кораби на вогоните, и този имаше вид по-скоро на съсирек, отколкото на нещо ръкотворно. Противните жълти подутини и израстъци, които стърчаха от него във всички посоки, биха загрозили външния вид на почти всеки кораб, но в случая за жалост това бе невъзможно. И по-отвратителни неща са били съглеждани в небесата, но не и от свидетели, заслужаващи доверие.

Но ако държите да видите нещо много по-отвратително от един вогонски кораб, ще трябва да влезете в него и да погледнете някой вогон. Ако имате обаче капка разум, никога няма да сторите това, защото типичният вогон не ще се подвоуми да ви направи нещо толкова абсурдно и ужасно, че ще ви се прииска изобщо да не сте се раждали — или пък (ако сте склонен да разсъждавате по-логично) вогонът изобщо да не се е раждал.

Всъщност на типичния вогон и през ум няма да му мине да се замисли. Те са плиткоумни, бикоглави същества с тромави мозъци и не ги бива много по разсъжденията. Анатомическият анализ на вогона показва, че мозъкът му първоначално е представлявал силно деформиран, не на място поставен, страдащ от диспипсия, черен дроб. Най-доброто нещо, което може да се каже за тях след всичко това, е, че те знаят какво искат, и това, което искат, е най-често свързано с причиняването на болка на хората и — когато това е възможно — с изпадането в силен гняв.

Едно от нещата, които никак не обичат, е да оставят една работа незавършена — особено пък този вогон и особено, по ред причини, тази работа.

Този вогон беше капитан Простетник вогон Джелтц от Галактическия хиперкосмически планов съвет и именно на него бе възложено да разруши така наречената „планета“ Земя.

Той размърда изключително гнусното си тяло в неудобния си мазен стол и се зазяпа в екрана на монитора, на който постоянно следяха полета на звездолета „Златно сърце“.

Него никак не го интересуваше, че „Златно сърце“ с Безкрайно невероятностния си двигател бе най-красивият и модерен кораб, който никога е бил построяван. Естетиката и технологията бяха затворена книга за него и — ако зависеше от него — изгорена и заровена при това.

Още по-малко го интересуваше фактът, че Зейфод Бийблброкс беше на борда му. Сега Зейфод Бийблброкс бе бивш президент на Галактиката и при все че и той, и корабът, който бе откраднал, бяха плътно преследвани от цялата галактическа полиция, нашият вогон не го беше грижа за това.

Сега имаше по-важна работа.

Известно е, че вогоните не стоят над подкупничеството и корупцията, тъй както и морето не стои над облаците, и това важеше без съмнение и за този вогон. Като чуеше думите ПОЧТЕНОСТ и ВИСОКА НРАВСТВЕНОСТ, той посягаше към речника, а като чуеше, че става дума за много пари, посягаше към Правилника и го захвърляше възможно по-далече.

В неумолимия си стремеж да унищожи Земята и всичко принадлежащо към нея, той се бе ръководил от подбуди, стоящи над и встрани от непосредствените му служебни задължения. Дори имаше известни съмнения дали гореспоменатият околовръстен път изобщо щеше да бъде построен, но на тези слухове не се даде гласност.

Чу се доволното му грухтене.

— Компютър — изграчи той, — свържи ме с моя специалист по поддръжка на мозъка.

След няколко секунди на екрана се появи лицето на Гаг Халфрънт, усмихващо се с усмивката на човек, който знае, че се намира на девет светлинни години от вогона, чието лице виждаше пред себе си. Скътана някъде в ъгълчето на тази усмивка, личеше и искрица ирония. Въпреки че вогонът неизменно го наричаше „моят личен специалист по поддръжка на мозъка“, той нямаше кой знае колко мозък за поддържане и в действителност работодателят беше Халфрънт, а не вогонът. Плащаше му страшно много пари, за да върши някои много мръсни работи. Сам един от най-видните и преуспяващи психиатри на Галактиката, той и един консорциум от негови колеги нямаха нищо против да му дават страшно много пари, щом цялото бъдеще на психиатрията беше поставено на карта.

— И така — каза той, — здравейте, капитане на вогоните Простетник. Как се чувстваме днес?

Капитанът на вогоните отвърна, че през последните няколко часа е ликвидирал половината от екипажа си с цел да затегне дисциплината.

Усмивката на Халфрънт изобщо не трепна.

— Ами аз смятам — каза той, — че това е нормално поведение за един вогон. Нормално и здравословно е да се насочват агресивните инстинкти към извършването на безсмислени жестокости.

— Все това ми повтаряте — избоботи вогонът.

— В това няма нищо лошо — каза Халфрънт. — Смятам, че това е напълно нормално поведение за един психиатър. Хубаво. Очевидно днес и двамата сме в отлично психическо състояние. А сега ми кажете докъде стигнахте с поставената ви задача.

— Установихме къде се намира корабът.

— Чудесно — каза Халфрънт, — чудесно! А пътниците?

— Землянинът е вътре.

— Прекрасно! А…?

— И една жена от същата планета. Тези са последните.

— Добре, много добре — засия Халфрънт. — Други има ли?

— Оня тип Префект.

— Други?

— И Зейфод Бийблброкс.

За миг усмивката на Халфрънт трепна.

— Мда — каза той, — очаквах това. Много жалко.

— Да не ви е близък приятел? — попита го вогонът, който бе чул някъде този израз и сега искаше да го изпробва.

— А, не — отговори Халфрънт, — нашата професия, нали знаете, не ни позволява да имаме лични приятели.

— Аха — изгрухтя вогонът, — професионално безпристрастие.

— Не — каза Халфрънт весело, — просто не го умеем.

Замисли се. Устните му продължиха да се усмихват, но очите му леко помръкнаха.

— Но видите ли — продължи той, — Бийблброкс е един от най-доходоносните ми пациенти. Има проблеми с раздвоената си личност, които са мечтата на всеки психоаналитик.

Поигра си малко с тази идея, преди да я отхвърли неохотно.

— Но както и да е — каза той. — Готови ли сте да изпълните задачата?

— Да.

— Добре. Веднага унищожете кораба.

— А Бийблброкс?

— Знаете ли — каза Халфрънт бодро, — каквото ще да става с този Зейфод.

И се изгуби на екрана.

Капитанът на вогоните натисна едно копче и влезе във връзка с останалата част от екипажа си.

— Огън! — каза той.

Точно в този момент Зейфод Бийблброкс се намираше в кабината си и ругаеше гръмогласно. Преди два часа бе заявил, че ще отидат да похапнат набързо в ресторант „На края на Вселената“, но след една ужасна разправия с корабния компютър се отправи побеснял към кабината си, крещейки, че и на ръка може да изчисли фактора Невероятност.

Невероятностният двигател на „Златно сърце“ го правеше най-мощният и непредсказуем кораб във Вселената. Нямаше нещо, което да не можеше да направи, при положение че знаеш точно колко невероятно е да стане това, което искаш от него да направи.

Зейфод го откраднал в деня, когато в качеството си на президент трябваше да го открие. Не му беше съвсем ясно защо го открадна — знаеше само, че много му харесва.

Не му беше съвсем ясно защо стана президент на Галактиката — знаеше само, че ще му бъде приятно.

Но му беше съвсем ясно, че трябва да има по-сериозни причини от тези, но че те бяха погребани в един тъмен и здраво заключен участък на двата му мозъка. Щеше му се този тъмен, здраво заключен участък в двата му мозъка изобщо да го няма, защото понякога изплуваше за миг на повърхността и внушаваше странни мисли на ведрите, жизнерадостни участъци на мозъците му и се опитваше да го отклони от това, което той считаше основно задължение в живота си, а именно — да се забавлява чудесно.

В момента не се забавляваше чудесно. И търпението, и моливът му се бяха свършили, и беше страшно гладен.

Точно в този момент Форд Префект се намираше във въздуха. Не защото се бе случило нещо с изкуственото гравитационно поле на кораба, а защото се спускаше по шахтата за свободно падане към личните кабини на кораба. Тъй като падаше от голяма височина, се приземи доста тежко, загуби равновесие, изправи се, хукна стремглаво по коридора, изкара акъла на два робота от прислугата, плъзна се покрай ъгъла, влетя в кабината на Зейфод и му съобщи тревогата си.

— Вогони! — каза той.

Малко преди това Артър Дент бе излязъл от кабината си, за да потърси чаша чай. Не хранеше големи надежди, че мисията му ще се увенчае с успех, защото знаеше, че единственият източник на горещи напитки на целия кораб бе един загубен автомат, произведен от Сириуската кибернетична корпорация. Наричаше се Синтезатор на питателни питиета и Артър вече бе имал вземане-даване с него.

Славеше се с това, че произвежда всички възможни видове питиета, специално съобразени с личните предпочитания и метаболизма на всеки, който пожелае да се възползва от услугите му. В действителност обаче неизменно доставяше пластмасова чашка, пълна с някаква течност, която ако не съвсем, то почти нямаше нищо общо с чая.

Артър се опита да влезе в спор с това чудо.

— Чай — каза той.

— Пий и пей — отвърна автоматът и му приготви поредната чаша с противната течност.

Изхвърли я.

— Пий и пей — повтори автоматът и му приготви още една чашка.

„Пий и пей“ е официалният девиз на преуспяващия „Отдел жалби“ при Сириуската кибернетична корпорация. Тази служба сега заема повърхността на три средно големи планети и е единствения клон на корпорацията, който през последните години носи постоянни печалби.

Девизът е изписан — по-точно, беше изписан — със светещи, дълги по три мили букви край космодрума на „Отдел жалби“ на Иъдракс. За нещастие буквите се оказаха толкова тежки, че малко след като бяха издигнати, почвата под тях се продъни и те потънаха в нея почти до половината, като минаха през канцелариите на много талантливи млади служители на отдела — вече покойници.

Стърчащите над повърхността половинки от буквите, които на местния език означават нещо като „ходи си заври главата в свинско шкембе“ — вече не се осветяват, освен по време на особено важни тържества.

Артър изхвърли шестата чаша със същата течност.

— Слушай, автомат такъв — каза той — щом твърдиш, че можеш да синтезираш всички съществуващи питиета, защо ми пускаш все същата противна гадост?

— Високо хранителна и доставяща истинско удоволствие — изкъркори автоматът. — Пий и пей.

— Има отвратителен вкус!

— Ако това питие ви е доставило удоволствие, защо не го препоръчате на вашите приятели?

— Защото — каза Артър злъчно — искам да си ги запазя. Няма ли да разбереш най-сетне какво ти казвам? Това питие…

— Това питие — продължи автоматът с ласкав глас — е специално приготвено лично за вас, за да ви достави удоволствие и всички необходими хранителни вещества.

— Аха — каза Артър, — значи съм мазохист на диета, тъй ли?

— Пий и пей.

— О, я да млъкнеш.

— Това ли е всичко?

Артър реши да се предаде.

— Да — отвърна той.

Но след това си каза защо пък, по дяволите, трябва да се предавам.

— Не — каза той. — Слушай, не е никак трудно… Искам само една чаша чай. И ти ще ми я приготвиш. Сега мълчи и слушай.

Седна. Разказа на Синтезатора за Индия, разказа му за Китай, разказа му за Цейлон. Разказа му за листенцата, които съхнат на слънце. Разказа му за сребърните чайници. Разказа му за летните следобеди на моравата пред къщата. Разказа му за това, че млякото се сипва преди чая, за да не се пресече. Дори му разказа (накратко) историята на Източноиндийската компания.

— Това ли било? — отбеляза Синтезаторът, когато той свърши.

— Да — каза Артър, — точно това искам.

— Предпочиташ вкуса на изсушени листа, сварени във вода?

— Ъъъъ, да. С мляко.

— Издоено от крава?

— Е, предполагам, че и така може…

— Ще ми е нужна помощ за тази работа — каза автоматът със сериозен тон, веселите нотки бяха изчезнали от гласа му и сега явно говореше делово.

— Готов съм да ти помогна с каквото мога — каза Артър.

— Вече направи повече от достатъчно — заяви Синтезаторът.

После повика корабния компютър.

— Привет вам — поздрави корабният компютър.

Синтезаторът му обясни за чая. Компютърът се изуми, свърза логическите си вериги със Синтезатора и двамата заедно потънаха в мрачно мълчание.

Артър изчака да види какво ще стане, но нищо повече не се случи.

Тресна го веднъж, но пак нищо не се случи.

Накрая се предаде и се помъкна към мостика.

Някъде в необятната космическа пустош „Златно сърце“ висеше неподвижно. Около него сияеха безбройните светлинки на Галактиката. А към него се плъзгаше бавно грозната жълта грамада на кораба на вогоните.

Глава III

— Кой ще ми даде един чайник? — попита Артър, като се качи на мостика и в същия миг започна да се чуди защо Трилиън крещеше на компютъра да се обади, Форд го блъскаше с юмрук, а Зейфод го риташе, а също така защо на екрана се виждаше тази отвратителна жълта безформена маса.

Остави на пода празната чашка, която бе взел със себе си, и отиде при тях.

— Хей? — каза той.

В същия миг Зейфод се хвърли към лъскавите мраморни плотове, в които бяха монтирани приборите, задействащи обикновения фотонен двигател. Щом ги докосна, те в миг се материализираха и той превключи на ръчно управление. Започна да блъска, да дърпа, да натиска и да ругае. Фотонният двигател се разтресе болезнено и отново млъкна.

— Случило ли се е нещо? — попита Артър.

— Ха, чухте ли го? — промърмори Зейфод, като скочи към приборите за ръчно управление на Безкрайно невероятностния двигател. — Маймунката проговори!

Невероятностният двигател издаде два немощни звука, а после и той млъкна.

— Ти си цяла находка, мой човек — каза Зейфод, като срита Невероятностния двигател, — говореща маймунка!

— Ако нещо те безпокои… — започна Артър.

— Вогоните! — кресна му Форд. — Нападат ни!

— Ами тогава какво правим тук? Да се махаме! — изломоти Артър.

— Не можем. Компютърът засече.

— Засече ли?

— Каза, че всичките му вериги са заети в момента. Цялата енергия на кораба отива за тях.

Форд се отдалечи от терминала на компютъра, изтри с ръкав челото си и се облегна морно на стената.

— Нищо не можем да направим — каза той.

После впери гневен поглед в празното пространство и прехапа устни.

Като ученик, дълго преди Земята да бъде разрушена, Артър играеше в училищния отбор по футбол. Не играеше никак добре и негов специалитет бяха головете, вкарани в собствената врата при особено важни срещи. В такива случаи винаги изпитваше странното чувство, че вратът му започва да гори, след това огънят пролазваше бавно към бузите му и сгряваше челото. Споменът за тревата и калта и цял куп подиграващи се момчета, които го замерват с нея, изведнъж изплува съвсем ясно в съзнанието му.

В същия миг изпита странното чувство, че вратът му започва да гори, след това огънят пролази бавно към бузите му и сгря челото.

Понечи да заговори и спря.

Отново понечи да заговори и отново спря. Най-сетне успя да произнесе едно:

— Ъъъ…

Изкашля се.

— Вижте — продължи той и го изрече тъй припряно, че всички останали се обърнаха и го зяпнаха. Той извърна поглед към приближаващото се жълто петно на екрана.

— Вижте — повтори той, — компютърът каза ли с какво е зает? Питам просто от любопитство…

Очите на всички се приковаха върху него.

— Ами… ъоъ, тъй де, просто питам.

Зейфод протегна една ръка и сграбчи Артър за врата.

— Какво си му направил, маймуняк такъв? — изсъска той.

— Ами — каза Артър — нищо особено. Просто си мисля че преди малко се опитваше да разбере как да…

— Да.

— Приготви чай.

— Точно така момчета — изведнъж изтананика компютърът, — тъкмо с това се занимавам в момента. Уфф, ама то никак не било лесно. Ще ви се обадя след малко.

И отново потъна в мълчание, което по своята напрегнатост се раняваше единствено на мълчанието, с което тримата наблюдаваха Артър Дент.

И сякаш за да разсеят напрежението, вогоните избраха точно този момент, за да открият огън.

Корабът започна да се тресе и да бучи. Отвън дебелият цял инч силов щит около кораба започна да подпухва, да трещи и да цвърти от непрекъснатата стрелба на дузина 30-мегасмъртоносни фотразонни оръдия и изглеждаше, че дълго няма да издържи. Четири минути — толкова му даваше Форд Префект.

— Три минути и петдесет секунди — каза той след малко.

— … И четиридесет и пет секунди — добави той точно навреме.

Бутна напосоки няколко нефункциониращи копчета, после изгледа Артър недружелюбно.

— Просто умираш за чаша чай, нали? — каза той. — Три минути и четиридесет секунди.

— Няма ли да престанеш да броиш? — изръмжа Зейфод.

— Да — каза Форд Префект, — след три минути и тридесет и пет секунди.

На борда на вогонския кораб Простетник вогон Джелтц беше силно озадачен. Очаквал бе да има гонитба, очаквал бе да има вълнуваща схватка с онези лъчи, очаквал бе да вкара в употреба монтирания специално за случая Суб-цикличен нормалитрон, който да неутрализира Безкрайно невероятностния двигател на „Златно сърце“, ала Суб-цикличния нормалитрон бездействаше, защото „Златно сърце“ просто си седеше там и понасяше ударите.

Дузината 30-мегасмъртоносни фотразонни оръдия продължаваха да обстрелват „Златно сърце“, а той си седеше там и понасяше ударите.

Изпробва всички сензори, с които разполагаше, за да види дали не се касае за някакъв гаден номер, но нищо подобно не можа да открие.

Разбира се, нямаше как да знае номера с чая. Нито пък можеше да знае как обитателите на „Златно сърце“ прекарват последните три минути и трийсет секунди, които им оставаха да живеят.

Как точно Зейфод Бийблброкс стигна до идеята да проведе спиритически сеанс тъкмо сега, остава в тайна и за самия него.

Очевидно проблемът за смъртта витаеше из въздуха, но по-скоро като нещо, което трябва да се избегне, отколкото да се разисква непрестанно.

Вероятно ужасът, който Зейфод изпитваше при перспективата да се срещне с покойните си родственици, го наведе на мисълта, че е възможно и те да изпитват същите чувства към него и което е по-важно, да са в състояние да направят нещо, което да отложи тази среща.

Но не е изключено тази идея да му е била подсказана от изплуващите понякога на повърхността тъмни области на съзнанието, които непонятно защо бе заключил, преди да стане президент на Галактиката.

— Искаш да говориш със своя прадядо? — слиса се Форд.

— Да.

— Тъкмо сега ли намери?

Корабът продължаваше да се тресе и да бучи. Температурата се покачваше. Лампите едва мъждукаха — всичката енергия, която не се поглъщаше от компютъра при размишленията му по въпроса за чая, отиваше да подхрани все по-бързо стопяващия се силов щит.

— Да! — упорстваше Зейфод. — Слушай, Форд, мисля, че той може да ни помогне.

— Сигурен ли си, че МИСЛИШ? По-внимателно си подбирай думите.

— Кажи тогава какво да правим.

— Ами, ъъъ…

— Окей, всички около централния плот. Веднага. По-бързо! Трилиън, и ти, маймуняк, размърдайте се!

Скупчиха се около централния плот, доста объркани, седнаха и тъй като се почувстваха ужасно глупаво, се хванаха за ръце. С третата си ръка Зейфод изгаси осветлението.

Тъмнина обгърна кораба.

Отвън фотразонните оръдия с оглушителен рев продължаваха да рушат защитния силов слой.

— Концентрирайте се — прошепна Зейфод — върху името му.

— Какво е то? — попита Артър.

— Зейфод Бийблброкс Четвърти.

— Какво?

— Зейфод Бийблброкс Четвърти. Концентрирайте се!

— Четвърти?

— Да. Чуйте сега, аз съм Зейфод Бийблброкс, баща ми беше Зейфод Бийблброкс Втори, дядо ми — Зейфод Бийблброкс Трети…

— Какво?

— Стана авария с един презерватив и една машина на времето. А сега се концентрирайте!

— Три минути — каза Форд Префект.

— Защо — попита Артър Дент — се занимаваме с това?

— Затваряй си устата — предложи му Зейфод Бийблброкс.

Трилиън нищо не казваше. Какво, мислеше си тя, мога да кажа?

Единствената светлина на мостика идваше от два мъгливи червени триъгълника в далечния ъгъл, където Марвин, параноичния андроид, седеше отпуснато, пренебрегнал всички и пренебрегнат от всички, в един интимен и доста неприятен свят, който бе лично негов.

Четири изгърбени фигури около централния плот с неистова съсредоточеност се опитваха да пропъдят от съзнанието си ужасното тресене на кораба и страшното бучене, което отекваше в него.

Концентрираха се.

И още веднъж се концентрираха.

Отново се концентрираха.

Секундите се нижеха.

По челата на Зейфод изби пот — първо от концентрацията, после от чувството за безсилие и накрая от безпомощност.

Накрая нададе гневен вик, изтръгна ръцете си от Трилиън и Форд и натисна копчето за осветление.

— О, тъкмо започвах да си мисля, че никога няма да светнете — каза някакъв глас. — Не, не толкова ярко, ако обичате, очите ми не са такива, каквито бяха някога.

Четирите фигури се изопнаха като струни, както бяха седнали. Бавно извърнаха глави по посока на гласа, въпреки твърдото намерение на скалповете им да се опитат да останат на мястото си.

— И така, кой ме безпокои по това време? — каза дребната, приведена мършава фигура, застанала до стръковете папрат на другия край на мостика. Двете й малки глави с тънка перушинеста косица изглеждаха толкова древни, че не бе изключено да съдържат мъгляви спомени за раждането на самите галактики. Едната се бе отпуснала в сън, а другата ги оглеждаше сърдито и строго. Ако очите му не бяха такива, каквито бяха някога, то навремето трябва да са били елмазени резци.

От притеснение Зейфод започна да заеква. Кимна кратко по онзи характерен начин, по който бетелгиусци по традиция изразяват почитта си към по-възрастните свои роднини.

— О… ъъъ, здравей, прадядо… — каза той, поемайки си шумно дъх.

Дребната старческа фигура се приближи към тях. Взря се в полумрака и насочи костеливия си пръст към своя правнук.

— Охо — озъби се той, — Зейфод Бийблброкс. Последната издънка на нашия велик род. Зейфод Бийблброкс Нищотни.

— Нищотни — изсъска фигурата.

Зейфод ненавиждаше този глас. Имаше чувството, че дращи с нокти по черната дъска на това, което считаше, че е душата му.

Размърда се притеснено на стола си.

— Ъъъ, така е — промърмори той. — Ъъъ, виж какво, прадядо, наистина съжалявам за цветята. Мислих да изпратя, но нали разбираш, тъкмо бяха свършили венците в магазина и…

— Забравил си! — сряза го Зейфод Бийблброкс Четвърти.

— Ами…

— Все имате много работа. За другите хич и не помисляте. Всички живи сте такива.

— Две минути, Зейфод — прошушна Форд ужасено.

Зейфод се разшава неспокойно.

— Да, но аз наистина мислех да ги изпратя — каза той. — И на прабаба ще пиша, обещавам, само да се махнем от това място…

— Твоята прабаба… — повтори мършавият дребен старец унесено.

— Да — каза Зейфод, — ъъъ, как е тя? Виж какво, ще отида да я видя. Но първо трябва да…

— Твоята ПОКОЙНА прабаба и аз сме много добре — сряза го Зейфод Бийблброкс Четвърти.

— А, оо.

— Но сме много разочаровани от тебе, млади ми Зейфод…

— Да, но… — някакво странно безсилие бе обзело Зейфод и все не успяваше да насочи разговора в желаната посока, а до него тежкото дишане на Форд му подсказваше, че секундите бързо отлитат.

Бученето и друсането бяха станали застрашителни. В дрезгавината той смътно различи пребледнелите и застинали лица на Трилиън и Артър.

— Ъъъ, прадядо…

— Наблюдаваме те как се развиваш с все по-нарастващо униние…

— Да, но виждаш ли, точно в този момент…

— Да не кажа с презрение!

— А сега би ли могъл да ме изслушаш за малко…?

— Питам те как изобщо прекарваш живота си?

— В момента ме атакува цяла флотилия вогони! — изкрещя Зейфод.

Преувеличаваше, разбира се, но това бе единственият сгоден момент досега да му изясни основната цел на занятието.

— Изобщо не се учудвам — заяви дребното старче безучастно.

— Но не разбираш ли, че това става в момента? — настоя трескаво Зейфод.

Призрачният му праотец кимна с глава, вдигна чашата, която Артър Дент бе донесъл, и я заразглежда с интерес.

— Ъъъ… прадядо…

— А знаеш ли — прекъсна го безтелесната фигура, като го изгледа със строг поглед, — че в орбитата на Бетелгиус Пет понастоящем се наблюдава една съвсем слабо изразена ексцентричност?

Зейфод не само, че не знаеше, но и му беше трудно да се замисли върху тази информация при целия този шум и под угрозата да загине и т.н.

— Ъъъ, не, но… — каза той.

— Идва от това, че се въртя като пумпал в гроба си! — излая праотецът.

Хвърли чашката на земята и насочи треперещия си, тънък като вейка и прозрачен пръст към Зейфод.

— Ти си причината! — изкрещя той.

— Минута и трийсет секунди — промърмори Форд, хванал с ръце главата си.

— Да, разбирам, прадядо, но би ли могъл да ни помогнеш, защото…

— Да ти помогна ли? — удиви се старецът, сякаш му бяха поискали невестулка.

— Да, да ми помогнеш, и то веднага, защото иначе…

— Да ти помогна?! — повтори старецът, сякаш му бяха поискали леко препечена невестулка в хлебче с пържени картофки, толкова учуден вид имаше. — Развяваш се като паун из цялата Галактика с твойте — праотецът махна пренебрежително с ръка, — с твойте пропаднали приятели, прекалено си зает, за да сложиш цветя на гроба ми — и изкуствените щяха да свършат работа, тъкмо щяха да бъдат в твой стил — ама не би. Прекалено ангажиран. С прекалено модерни разбирания. Прекалено скептичен — до момента, в който се забъркаш в някаква каша и тогава тичаш при мене, междузвездни негоднико!

Старецът поклати глава — много внимателно, за да не наруши дрямката на другата, която бе започнала да потрепва неспокойно.

— Тъй че не знам, млади ми Зейфод — продължи той. — Мисля, че трябва да си помисля този път.

— Минута и десет секунди — изрече Форд глухо.

Зейфод Бийблброкс Четвърти го изгледа с интерес.

— Защо този човек говори все с цифри? — попита той.

— Тези цифри — побърза да поясни Форд — показват времето, което ни остава да живеем.

— О, така ли — каза прадядото, като изсумтя. — Разбира се, това не се отнася за мене — каза той и се отдалечи към едно по-мрачно кътче на мостика в търсене на нещо друго, в което да си пъхне носа.

Зейфод усети, че се люшка на ръба на лудостта, и се чудеше дали да не вземе да скочи от другата страна и да приключи с всичко.

— Прадядо — каза той, — това се отнася за нас! Ние сме все още живи, но след малко ще загубим живота си.

— Ами много хубаво.

— Какво?

— Че кой има полза от твоя живот? Като си помисля какво си направил с него, от само себе си ми идва наум израза „свинско ухо“.

— Но аз бях президент на Галактиката бе, човек!

— Хъм — изсумтя неговият праотец, — че това служба за един Бийблброкс ли е?

— Хей, какви ги приказваш? Един е президентът! На цялата Галактика!

— Суетно малко мегапале.

Зейфод запремига на парцали.

— Хей, ъъъ, какви ги приказваш бе, човек? Искам да кажа прадядо.

Приведената дребна фигура пристъпи към своя правнук и го чукна сурово по коляното. Този жест подсети Зейфод, че разговаря с един дух, защото нищо не усети.

— И ти знаеш, и аз знам какво означава да си президент, млади ми Зейфод. Ти знаеш, защото вече си бил такъв, а аз знам, защото съм умрял и това дава възможност на човек да има много по-ясен поглед за нещата. Тук горе си имаме една поговорка: „Животът приживе е загубено време!“

— Да — каза Зейфод злъчно, — много хубаво. Много мъдро. Сега имам нужда от афоризми точно толкова, колкото и от дупки в главите.

— Петдесет секунди — изръмжа Форд Префект.

— Та за какво говорих? — попита Зейфод Бийблброкс Четвърти.

— Говореше ми мъдро — каза Зейфод Бийблброкс.

— А, да.

— Това приятелче — тихо промърмори Форд на Зейфод — може ли наистина да ни помогне?

— Никой друг не може — прошепна Зейфод.

Форд увеси унило глава.

— Зейфод — продължи духът. — Ти имаше една цел, когато стана президент на Галактиката. Нима си забравил?

— Не бихме ли могли да говорим за това по-късно?

— Нима си забравил? — настоя духът.

— Да! Разбира се, че съм забравил! Трябваше да забравя. Гледат ти мозъка на рентген, когато те избират. Ако бяха открили, че главата ми е пълна с разни хитри идеи, пак щях да се озова на улицата само с една тлъста пенсийка, екип от секретарки, цяла флотилия кораби и две прерязани гърла.

— Ааа — закима духът доволно, — значи все пак си спомняш!

За момент спря да говори.

— Това е хубаво — каза той и шумът секна.

— Четиридесет и осем секунди — каза Форд.

Отново погледна часовника си и го почука. Вдигна глава.

— Хей, шумът спря — оповести той.

Едно дяволито пламъче заигра в студените малки очички на духа.

— За известно време забавих хода на времето — каза той, — само за малко, нали разбирате. Много ще ми е неприятно, ако не чуеш всичко, което имам да ти кажа.

— Не, ти чуй какво ще ти кажа аз, прозрачен стар прилеп такъв — каза Зейфод, като скочи от стола. — Първо, благодарности за това, че спря времето и т.н., отлично, чудесно, прекрасно, но, второ — никакви благодарности за проповедта, ясно ли е? Не знам каква е тази важна работа, която се очаква от мен да свърша, но ми се струва, че изобщо не се е предвиждало да зная. И това никак не ми харесва, ясно ли е? Старата ми личност знаеше. Старата ми личност чувстваше. Дотук добре. Само че старата ми личност чувстваше толкова силно, че започна да бърника в собствения си мозък — моя собствен мозък — и заключи частите, които знаят и чувстват, защото ако знаех и чувствах, нямаше да мога да го направя. Нямаше да мога да стана президент и нямаше да мога да открадна този кораб, което очевидно е най-важното.

Но тази моя стара личност взе че се самоуби, когато промени мозъка ми, нали така? Е добре, такова е било желанието й. Но това ново „аз“ си има свои собствени желания и по някаква странна случайност желае да не знае и никак не го е еня за тази голяма работа, каквато и да е тя.

Само че тази моя стара личност се опита да продължи да се разпорежда с мен, оставяйки ми разпоредби в заключената част на моя мозък. Ама аз не искам да ги зная и не искам да ги слушам. Такова е моето желание. Не ще бъда ничия марионетка, особено пък на самия себе си.

Зейфод стовари юмрук върху масата, без да забелязва втрещените погледи, които бе привлякъл върху себе си.

— Старата ми личност е мъртва! — яростно продължи той. — Самоуби се! Мъртвите нямат право да се мотаят сред живите и да им се бъркат в живота!

— Но все пак ме повика да те спасявам — каза духът.

— Е — каза Зейфод, като отново седна, — това не е съвсем същото, нали така?

Ухили се безпомощно на Трилиън.

— Зейфод — отсече привидението, — единствената причина да си губя времето с тебе е, че бидейки мъртъв, нямам какво друго да правя с него.

— Добре де — каза Зейфод, — защо не ми кажеш каква е тази голяма тайна, пък да видим какво ще излезе.

— Зейфод, когато беше президент на Галактиката, на тебе ти беше ясно, както и на Йуудън Вранкс преди тебе, че президентът е едно нищо. Кръгла нула. Притулен нейде в неговата сянка, стои друг човек, същество, нещо, което държи върховната власт в ръцете си. Този човек, същество или нещо ти си длъжен да откриеш — човека, който направлява съдбините на тази Галактика и — както подозираме — на много други. Възможно е и на цялата Вселена.

— Защо?

— Защо ли? — възкликна изненаданият дух. — Как така защо? Я се огледай, момчето ми, и ми кажи дали нещо от това, което виждаш, ти харесва?

— Че какво му има?

Старият дух го изгледа гневно.

— Няма да споря с тебе. Просто ще вземеш този кораб, този кораб с невероятностен двигател и ще го отведеш там, където трябва. Ще го направиш. Не мисли, че можеш да избягаш от дълга си. Невероятностното поле те контролира, ти си в негова власт… Това пък какво е?

Застанал бе пред един от терминалите на Еди, бордовия компютър, и го почукваше с пръст. Зейфод му обясни.

— Какво прави в момента?

— Опитва се — каза Зейфод с учудващо самообладание — да направи чай.

— Това е хубаво — каза прадядо му, — одобрявам го. И така, Зейфод — каза той, като се обърна към него и го заплаши с пръст, — не знам дали наистина си способен да изпълниш с успех задачата си, но ми се струва, че нямаш друг избор. Аз обаче прекалено отдавна съм мъртъв и съм прекалено изморен, за да ме интересува всичко това, както едно време. Реших да ти помогна единствено защото ми е непоносима мисълта, че ще продължите да се мотаете тука — ти и твоите модерни приятели. Ясно?

— Да, много ти благодаря.

— А, да не забравя, Зейфод.

— Ъъъ, какво?

— Ако някой ден пак имаш нужда от помощ, нали разбираш, ако изпаднеш в беда и някой трябва да ти подаде ръка, за да те измъкне…

— Да?

— Моля те, не се колебай, а веднага върви по дяволите.

В разстояние на една секунда само се случиха следните неща: от ръцете на стария съсухрен дух по посока на компютъра се стрелна ярка светкавица; духът изчезна; мостикът се изпълни с гъст дим, а „Златно сърце“ направи неизвестно колко голям скок през измеренията на времето и пространството.

Глава IV

На десет светлинни години от това място Гаг Халфрънт разтегна усмивката си с още няколко пункта. Следеше картината — препредавана през субетера от мостика на вогонския кораб — върху екрана на своя монитор и видя как и последните остатъци от силовия щит на „Златно сърце“ се разпадат, а самият кораб изчезва в облак дим.

Добре, каза си той.

Това е краят на последните двама, случайно оцелели от планетата Земя, която бе наредил да разрушат.

Това е краят, помисли си той, и на този опасен (за психиатрите) и подривен (пак за психиатрите) експеримент, целящ да се открие Отговорът на Вечния въпрос на Живота, Вселената и Всичко останало.

Щеше да го отпразнува, помисли си, с колеги довечера, а на сутринта отново щяха да приемат своите нещастни, объркани и много доходоносни пациенти с твърдата увереност, че Смисълът на Живота не ще бъде никога разгадан и во веки веков ще остане в тайна.

— Роднините винаги карат човек да се чувствува неудобно, нали? — каза Форд на Зейфод, когато димът започна да се разсейва.

След това млъкна и се огледа.

— Къде е Зейфод? — попита той.

Артър и Трилиън се огледаха слисано. Бяха бледи и потресени и не знаеха къде е Зейфод.

— Марвин? — каза Форд. — Къде е Зейфод?

А след малко добави:

— Къде е Марвин?

Ъгълът на робота беше празен.

Корабът тънеше в пълна тишина. Лежеше неподвижно в непрогледното черно пространство. Навремени се разтърсваше и полюляваше. Приборите не отчитаха нищо, екраните нищо не показваха. Попитаха компютъра какво става. Той каза:

— Съжалявам, но известно време не мога да отговарям на никакви въпроси. Дотогава ви предлагам да слушате забавна музика.

Изключиха забавната музика.

Претърсиха всички кътчета на кораба с все по-голямо недоумение и страх. Навсякъде беше пусто и тихо. Не откриха никакви следи от Зейфод или от Марвин.

Едно от последните места, които провериха, беше малката ниша, където се помещаваше Синтезаторът на питателни питиета.

На мястото, където се получават готовите питиета от автомата, намериха малък поднос с три чашки и чинийки от костен порцелан, каничка от костен порцелан с мляко и сребърен чайник, пълен с най-хубавия чай, който Артър бе вкусвал в живота си, а също и кратка бележка, на която бе напечатано „Чакайте“.

Глава V

Някои твърдят, че Малка мечка Бета е най-отвратителното място в познатата ни Вселена.

Въпреки че е невероятно богата, ужасно слънчева и на нея има повече прекрасни, вълнуващи люде, отколкото зрънца в нара, не е без значение фактът, че когато в един от последните броеве на списанието „ПЛЕЙБОЙГЪРЛ“ се появи статия, озаглавена „Ако някога ви омръзне Малка мечка Бета, това ще значи, че ви е омръзнал животът“, за една нощ броят на самоубийствата се увеличи четирикратно.

Но това не означава, че на Малка мечка Бета има нощи.

Тя е една от планетите в Западната зона и по някаква необяснима и доста подозрителна топографска аномалия се състои почти изключително от субтропични крайбрежия. Поради също тъй подозрителна темпорално реластатична аномалия там почти винаги е събота следобед малко преди часа, когато затварят баровете по плажа.

До този момент не е предложено задоволително обяснение за това от страна на преобладаващите форми на живот на Малка мечка Бета, които прекарват по-голяма част от времето си в опити да постигнат духовно просвещение, като обикалят непрестанно басейните и канят научни сътрудници от Галактическия геотемпорален институт, за да се насладят „на една ежедневна аномалия“.

На Малка мечка Бета има само един град, но и той се нарича град само защото басейните тук са малко по-нагъсто, отколкото другаде.

Ако пристигнете в Светлоград по въздуха — а друга възможност няма, тъй като няма нито пътища, нито пристанища, и ако не пътувате по въздуха, изобщо няма да ви пуснат в Светлоград, — ще разберете защо носи това име. Тук слънцето свети най-ярко, огрява многобройните басейни, пламти над белите булеварди и сипе жарки лъчи върху покритите със здрав бронзов загар дребни точици, които се разхождат нагоре-надолу по тях, озарява разкошните вили, трептящите в маранята аеродроми, баровете по плажа и т.н.…

Но най-вече грее над една сграда, една висока красива сграда, състояща се от две тридесететажни бели кули, съединени по средата с мост.

Тази сграда е седалището на една книга и е построена със средствата, постъпили след спечелването на един необикновен съдебен процес за присъждане на авторско право между издателите на книгата и една компания за производство на готови тестени храни за закуска.

Тази книга е пътеводител, една справочна книга за пътешественици.

Това е една от най-забележителните и несъмнено най-сполучливи книги, излезли някога от великите издателски корпорации на Малката мечка — по-популярна е от ЖИВОТЪТ ЗАПОЧВА НА ПЕТСТОТИН И ПЕТДЕСЕТ ГОДИНИ, по-търсена е от ТЕОРИЯТА ЗА ВЕЛИКИЯ ВЗРИВ — ЕДНО ЛИЧНО СТАНОВИЩЕ от Ексцентрика Галумбитс (тригърдата проститутка от Еротикон шест) и е по-нашумяла от последния шедьовър на Уулон Колъфид ЗА НЕЩАТА, КОИТО НИКОГА НЕ СТЕ ЖЕЛАЛИ ДА ЗНАЕТЕ ЗА СЕКСА, НО СТЕ БИЛИ ПРИНУДЕНИ ДА НАУЧИТЕ.

(И в много от по-напредничавите цивилизации от Външния източен край на Галактиката тя отдавна е изместила великата ЕНЦИКЛОПЕДИЯ ГАЛАКТИКА като настолна съкровищница на целокупното знание и мъдрост, защото въпреки големите пропуски и многобройни съмнителни — или поне крайно неточни — сведения тя превъзхожда по-стария и по-традиционен труд в две важни отношения. Първо, тя е малко по-евтина; и, второ, на корицата и с големи приветливи букви са изписани думите БЕЗ ПАНИКА.)

Става дума, разбира се, за онзи безценен спътник на всички онези, които желаят да видят чудесата на знайната Вселена за по-малко от тридесет алтериански долара на ден — ПЪТЕВОДИТЕЛ НА ГАЛАКТИЧЕСКИЯ СТОПАДЖИЯ.

Ако застанете с гръб към главния вход на сградата на издателството на ПЪТЕВОДИТЕЛЯ (предполага се, че вече сте успели да се приземите, да се топнете в морето и да си вземете един освежителен душ) и след това тръгнете на изток, ще се озовете на сенчестия Булевард на Живота, ще се изумите от бледозлатистия цвят на плажовете, простиращи се от лявата ви страна, ще се смаете при вида на психосърфистите, които се носят безгрижно на два фута над вълните, сякаш в това няма нищо странно, ще се удивите и в последна сметка леко ще се подразните от гигантските палми, които нашепват досадни, само тям известни напеви през всички часове на деня — с други думи, непрестанно.

Ако решите да се поразходите до края на Булеварда на Живота, ще навлезете в Лаламатинския квартал на магазините, слънчоорехите и изнесените по тротоарите кафенета, където ММ-бетанците идват да си отпочинат след усилната следобедна почивка на плажа. Лаламатинският квартал е едно от онези много малко на брой места, където не е вечно събота следобед — той се радва на вечна прохладна съботна привечер. Зад него се намират нощните заведения.

Ако през този ден, следобед, надвечер — наречете го както щете — се намирахте близо до второто кафене на десния тротоар, щяхте да видите обичайната тълпа ММ-бетанци да бъбрят, пият, да си придават безгрижен вид, да хвърлят случайни погледи към часовниците на съседите си, за да видят колко скъпо струват.

Щяхте да видите също и двама доста опърпани на вид стопаджии от Алгол, пристигнали наскоро с един арктурански мегатоварен кораб, на борда на който бяха прекарали няколко несгодни дни. Бяха ядосани и объркани, защото току-що бяха открили, че тук, на това място, откъдето се виждаше сградата на ПЪТЕВОДИТЕЛЯ, една нищо и никаква чаша плодов сок струваше над шестдесет алтериански долара.

— Чиста измама — каза единият от тях ядно.

Ако в този момент преместехте поглед към съседната маса, щяхте да видите Зейфод Бийблброкс, доста стреснат и озадачен.

Беше озадачен, защото само преди пет секунди се намираше на мостика на звездолета „Златно сърце“.

— Абсолютна измама — каза същият глас.

Зейфод погледна крадешком към двамата опърпани стопаджии на съседната маса. Къде, по дяволите, се намираше? Как се бе озовал на това място? Къде беше корабът му? Ръката му се плъзна по облегалката на стола, на който седеше, след това и по масата пред него. Имаха доста солиден вид. Продължи да седи, без да помръдва.

— Как може да си седят тука и да напишат пътеводител за стопаджии? На такова място? — продължи гласът. — Погледни го само. Погледни го!

Зейфод го погледна. Хубаво място, помисли си той. Но къде е? И защо?

Бръкна в джоба си, за да извади двата си чифта очила. В същия джоб напипа нещо — неизвестно какво — твърдо, гладко, направено от много тежък метал. Измъкна го и го разгледа. Премигна няколко пъти учудено. Откъде се бе взело? Върна го обратно в джоба си и си сложи очилата. Ядоса се, като откри, че металният предмет е издраскал едно от стъклата. И все пак се почувства доста по-спокоен, след като си ги сложи. Това бяха чифт двойни Джуу Джанта 200 Супер-хроматични Опасност-сензитивни Очила, специално предназначени за хора, които желаят да запазят спокойствие в опасни ситуации. Още при първия намек за някаква беда те стават напълно черни и по този начин ви попречват да видите онези неща, които биха могли да ви разтревожат.

Като се изключи драскотината, стъклата бяха съвсем светли. Поуспокои се, но съвсем малко.

Сърдитият стопаджия продължаваше да се взира гневно в чудовищно скъпия си плодов сок.

— Да преместят ПЪТЕВОДИТЕЛЯ на Малка мечка Бета — недоволстваше той, — по-голяма грешка надали можеха да допуснат. Съвсем са се разпасали. Знаеш ли, дори чух, че са синтезирали с разни електроники цяла Вселена в една от заседателните зали и сега могат да обикалят из нея и събират данни през деня, а вечерта са си тука, за да ходят по разни партита. Макар че няма кой знае какво значение дали е ден или вечер на това място.

Значи Малка мечка Бета, каза си Зейфод. Сега поне знаеше къде се намира. Предполагаше, че прадядо му му е скроил този номер, но защо?

Изведнъж с огромно неудоволствие усети, че в съзнанието му се пръква една мисъл. Беше съвсем ясна и напълно оформена. Но той вече лесно ги разпознаваше и знаеше какво представляват тези мисли. Инстинктивно реши да им се противопоставя. Това бяха внушенията, заключени от по-рано в тъмните части на неговия мозък.

Остана на мястото си, като с всички сили се опитваше да не и се подчини. Мисълта продължи да го мъчи. Не й се подчини. Продължи да го мъчи. Не й се подчини. Продължи да го мъчи. Поддаде й се.

Защо пък, по дяволите, каза си той, да не карам по течението? Беше прекалено изморен, объркан и гладен, за да се съпротивлява. Дори не знаеше какво означава тази мисъл.

Глава VI

— Ало? Да? Тук е издателство „Мегапингвин“, седалището на най-забележителната във всяко отношение книга в цялата знайна Вселена, ПЪТЕВОДИТЕЛ НА ГАЛАКТИЧЕСКИЯ СТОПАДЖИЯ. С какво мога да ви услужа? — каза голямото розовокрило насекомо по един от седемдесетте телефона, наредени върху огромното хромирано бюро пред него във фоайето на сградата на ПЪТЕВОДИТЕЛ НА ГАЛАКТИЧЕСКИЯ СТОПАДЖИЯ.

Запърха с криле и започна да върти очи. Огледа гневно мърлявите хора, които се трупаха във фоайето, цапаха килимите и оставяха мръсни следи по тапицираните мебели. Обожаваше службата си към ПЪТЕВОДИТЕЛ НА ГАЛАКТИЧЕСКИЯ СТОПАДЖИЯ, но много щеше да се радва, ако някой намереше начин да разкара стопаджиите оттука. Нали целта им беше да киснат по разни мръсни космодроми? Много добре си спомняше, че някъде в книгата пише колко е важно да се кисне по разни мръсни космодроми. За съжаление повечето от тях, изглежда, идваха и киснеха тук, в това красиво, блестящо от чистота фоайе, след като бяха киснали по разни изключително мръсни космодроми. И не знаеха нищо друго, освен да се оплакват. Отново потрепера с криле.

— Какво? — каза насекомото по телефона. — Да, предадох молбата ви на мистър Зарниууп, но се страхувам, че в момента е прекалено зает, за да ви приеме. Прави обиколка на галактиките.

Размаха сърдито едно от пипалата си към един мърляв стопаджия, който напразно се опитваше да привлече вниманието му. Пипалото сърдито направи знак на ядосания посетител да прочете табелата на стената от лявата му страна и да не прекъсва важния телефонен разговор.

— Да — каза насекомото, — в кабинета си е, но прави обиколка на галактиките. Много ви благодаря за обаждането.

И тресна слушалката.

— Прочетете надписа — каза то на ядосания мъж, който се опитваше да се оплаче от един от по-абсурдните и опасни примери на погрешна информация, сдържащи се в книгата.

ПЪТЕВОДИТЕЛ НА ГАЛАКТИЧЕСКИЯ СТОПАДЖИЯ е незаменим спътник на всички онези, които желаят да осмислят живота си в една безкрайно сложна и озадачаваща Вселена, защото въпреки че не би могъл да се надява да бъде полезен и информативен по всички въпроси, в него се прави доста окуражаващото твърдение, че неточностите, намерили място в него, са поне ДОСТОВЕРНИ неточности. А за случаите на по-съществени несъобразности виновна е единствено самата действителност.

Накратко надписът на табелата гласеше следното: „ПЪТЕВОДИТЕЛЯТ е достоверен. Действителността често греши.“

Този лозунг е довеждал до някои интересни последствия. Например, когато издателите на ПЪТЕВОДИТЕЛЯ бяха дадени под съд от близките на стопаджиите, загинали в резултат на буквалния прочит на едно изречение в статията за планетата Траал (то гласеше „Кръвожадният звяр Бъгблатер обичат да похапват най-вече новопристигналите туристи“ вместо „Кръвожадният звяр Бъгблатер обича да похапва най-вече новопристигналите туристи“), те изтъкнаха в своя защита съображението, че първият вариант на изречението доставя по-голяма естетическа наслада, призоваха като свидетел един квалифициран поет, който заяви под клетва, че красотата е истина, а истината — красота, като се надяваха по този начин да докажат, че в конкретния случай виновната страна е самият Живот, защото не бе нито красив, нито истинен. Съдиите бяха единодушни и в една вълнуваща реч обвиниха самия Живот в неуважение към съда и съответно го конфискуваха от всички присъстващи, преди да се оттеглят и отдадат на любимото си занимание вечер — ултраголфа.

Зейфод Бийблброкс влезе във фоайето и с бързи крачки се отправи към насекомото администратор.

— Окей — каза той, — къде е Зарниууп? Искам да го видя.

— Извинете, сър? — каза насекомото с леден глас, никак не обичаше да му говорят по този начин.

— Зарниууп. Искам да го видя. Ясно? Веднага.

— Вижте какво, сър — повиши тон крехкото малко създание, — не бихте ли могли да не се горещите толкова…

— Слушай сега — каза Зейфод, — аз изобщо не се горещя, ясно? Дори ми е студено. Толкова студено, че можеш да ме ползваш за хладилник. И съм тъй хрисим, че от таза си по-далеч не поглеждам. А сега би ли се размърдал, преди да съм кипнал?

— Позволете да ви обясня, СЪР — каза насекомото, като потропваше с най-сърдитото от всички пипала, с които разполагаше, — страхувам се, че това е невъзможно в момента, защото мистър Зарниууп прави обиколка на галактиките.

Дявол да го вземе, каза си Зейфод.

— Кога ще се върне? — попита той.

— Да се върне ли, сър? Но той е в своя кабинет.

Зейфод запази мълчание, докато се опитваше да проумее тази мисъл. Не успя.

— Тази особа прави обиколка на галактиките… в своя кабинет?

Приведе се напред и сграбчи потропващото пипало.

— Слушай, триочко — каза той, — хич не се опитвай да се правиш на интересен. Такива кат тебе, че и още по-странни ги получавам безплатно със сутрешната си закуска.

— Хъм, ти за какъв се мислиш бе, сладур? — сопна му се насекомото и запърха гневно с криле. — Зейфод Бийблброкс ли, що ли?

— Преброй главите — процеди Зейфод през зъби.

Насекомото премигна няколко пъти. След това премигна още няколко пъти.

— Ама вие наистина ли сте Зейфод Бийблброкс? — изписка то.

— Да — каза Зейфод, — но не вдигай много шум, защото всички ще ме погнат.

— Самият Зейфод Бийблброкс?

— А, не, само един от тях. Не знаеш ли, че вървим в комплект по шестима?

Насекомото потърка пипалата си едно в друго от притеснение.

— Но, сър — изврещя то, — току-що чух новините по субетера. Казаха, че сте мъртъв…

— Да, това е вярно — каза Зейфод, — но просто все още не съм престанал да се движа. Така. Къде мога да намеря Зарниууп?

— Вижте, сър, кабинетът му се намира на петнайсетия етаж, но…

— Но прави обиколка на галактиките, това го знам. Как да стигна до него?

— Новоинсталираните Щастливи вертикално превозващи средства на Сириуската кибернетична корпорация са в отсрещния ъгъл, сър. Но, сър…

Зейфод бе дал гръб на насекомото и се канеше да тръгва, но отново се обърна към него.

— Да? — каза той.

— Мога ли да ви запитам защо желаете да видите мистър Зарниууп?

— Разбира се — каза Зейфод, но и сам той не бе съвсем наясно по този въпрос. — Казах си, че трябва да го видя.

— Бихте ли пояснили, сър?

Зейфод се приведе напред заговорнически.

— Просто паднах от небето в едно от вашите кафенета — каза той. — Защото влязох в спор с духа на моя прадядо. Щом се озовах там, старата ми личност, онази, дето оперира мозъка ми, се пръкна в главата ми и каза: „Върви се срещни със Зарниууп.“ За пръв път чувам за тази особа. Това е всичко, което зная. А също и това, че трябва да намеря човека, който управлява Вселената.

Спря да говори и му смигна.

— Мистър Бийблброкс, сър — промълви насекомото със страхопочитание, — вие сте толкова странен, че трябва да работите в киното.

— Да, знам — каза Зейфод, като погали съществото по едното лъскаво розово крило, — а ти, миличък, трябва да си част от самата действителност.

Насекомото направи кратка пауза, за да се съвземе след преживяното вълнение, и тогава посегна с пипало към един от звънящите телефони.

Една метална ръка го възпря.

— Извинете — каза собственикът на металната ръка с глас, който би накарал някое по-чувствително насекомо да се облее в сълзи.

Но това насекомо не бе от тях, а и не понасяше роботи.

— Да, сър — тросна се то, — мога ли да ви помогна?

— Съмнявам се — каза Марвин.

— Ами в такъв случай бъдете така добър… — вече шест телефона звъняха едновременно, милион неща очакваха насекомото да се захване с тях.

— Никой не може да ми помогне — занарежда Марвин.

— Да, сър, но…

— Не че някой се е опитвал, разбира се.

Възпиращата метална ръка се отпусна вяло надолу. Главата му леко увисна.

— О, така ли — каза насекомото язвително.

— Какво ще спечелиш, ако помогнеш на един робот слуга, нали така?

— Съжалявам, сър, ако…

— Искам да кажа, каква е ползата да бъдеш учтив или услужлив, ако роботът не е програмиран да бъде признателен?

— А вие не сте ли? — попита насекомото, което все не успяваше да се измъкне от този разговор.

— Досега не ми се е удавало случай да проверя — поясни Марвин.

— Слушай какво, нещастна купчина долнопробен метал…

— Няма ли да ме попитате какво желая?

Известно време насекомото нищо не каза. Дългото му тънко езиче се стрелна навън, облиза очите си и отново се скри.

— А има ли смисъл? — попита то.

— А кое има смисъл? — контрира го Марвин незабавно.

— Ка-кво же-ла-е-те?

— Търся един човек.

— Кой е той? — изсъска насекомото.

— Зейфод Бийблброкс — каза Марвин, — ето го там.

Насекомото се разтреперя от гняв. Чак не можеше да говори.

— Тогава защо идвате при мене? — изписка то.

— Просто исках да си поговоря с някого — отговори Марвин.

— Какво?

— Тъжно е, нали?

Скърцайки със зъбчатките, Марвин се обърна и отдалечи. Настигна Зейфод близо до асансьорите Зейфод се завъртя от изненада.

— Хей… Марвин? — каза той. — Марвин! Как се озова тука?

Марвин бе принуден да каже нещо, което никак не му се нравеше.

— Не знам — отвърна той.

— Но…

— В един момент си седя в твоя кораб и се чувствам много потиснат, а в следващия момент съм застанал тука и се чувствам съвсем депресиран. Невероятностното поле, предполагам.

— Да — каза Зейфод, — предполагам, че прадядо ми те е изпратил, за да ми правиш компания.

Страшно ти благодаря, прадядо, каза си той скришом.

— Е, как си иначе? — продължи на глас.

— А, добре — отговори Марвин, — ако смяташ, че е много приятно да си на моето място. Лично аз не смятам.

— Да, да — каза Зейфод, докато вратите на асансьора се отваряха.

— Здравейте — каза асансьорът нежно, — аз съм вашият асансьор и съм готов да ви превозя до избрания от вас етаж. Конструиран съм от Сириуската кибернетична корпорация и за мен е удоволствие да отведа вас, посетителите на ПЪТЕВОДИТЕЛ НА ГАЛАКТИЧЕСКИЯ СТОПАДЖИЯ до неговите служби и канцеларии. Ако останете доволни от пътуването, а то ще бъде бързо и приятно, ви препоръчвам да опитате и другите ни асансьори, инсталирани наскоро в сградите на Галактическия данъчен отдел, компанията за детски храни „Буубилуу“ и Сириуската държавна психиатрична клиника, където много бивши служители на Сириуската кибернетична корпорация с нетърпение очакват вашето посещение, съчувствие и веселите ви разкази за външния свят.

— Добре — каза Зейфод, влизайки вътре, — освен да приказваш, какво друго можеш да правиш?

— Мога да вървя нагоре — отвърна асансьорът — или надолу.

— Чудесно — каза Зейфод, — ние сме нагоре.

— А може и надолу — напомни му асансьорът.

— Да, добре. Нагоре, ако обичаш.

За миг настъпи тишина.

— И надолу е хубаво — предложи асансьорът многообещаващо.

— О, така ли?

— Прекрасно е.

— Чудесно — каза Зейфод. — А сега би ли ни закарал горе?

— Мога ли да ви помоля — попита асансьорът с най-сладкия си и убедителен глас — още веднъж да си помислите за възможностите, които пътуването надолу ви предлага?

Зейфод удари едната си глава във вътрешната стена на кабината. Това е вече много, помисли си той, това минава всякакви граници. Никого не бе молил да го пратят тука. Ако сега някой го попиташе къде би желал да бъде в този момент, вероятно щеше да му отговори, че би желал да лежи на плажа, заобиколен най-малко от петдесет красиви жени, а един малък екип от експерти да разработва нови начини те да бъдат мили с него — такъв беше стандартният му отговор. Към него вероятно щеше да прибави нещо прочувствено по въпроса за храната.

Имаше едно нещо, което никак не му се щеше да прави, и то бе да тича след човека, който управлява Вселената; онзи просто си вършеше работата и ако питаха Зейфод, спокойно можеше да продължи да си я върши, защото ако не той, щеше да бъде някой друг. А пък най-малко имаше желание да стърчи тука и да спори с един асансьор.

— А какви са тези възможности? — попита той изнурено.

— Амии — гласът се проточи като струйка мед по филия, — например сутерена, архивите и личните досиета, отоплителната инсталация… ъъъ… Няма нещо кой знае колко интересно — продължи той след кратка пауза, — но това все пак са алтернативи.

— Кълна се в Заркуон — промълви Зейфод, — не съм се молил за асансьор екзистенциалист.

Заудря с юмруци по стената.

— Какво му става на това нещо? — избълва той.

— Не ще да тръгне нагоре — поясни Марвин с прости думи. — Мисля, че го е страх от високото.

— Страх ли? — извика Зейфод. — От какво? От високото? Асансьор да се страхува от високото?

— Не — каза асансьорът с плачевен глас, — от бъдещето…

— От БЪДЕЩЕТО? — възкликна Зейфод. — Какво иска този нещастник, пенсионно осигуряване ли?

В този момент във фоайето зад тях настана суматоха. А от стените около тях се разнесе шумът на внезапно раздвижили се механизми.

— Ние сме способни да прозрем в бъдещето — прошепна асансьорът с нещо подобно на ужас в гласа, — това е заложено в програмите ни.

Зейфод погледна навън — около асансьорите се бе струпала възбудена тълпа: сочеха към нещо и крещяха.

Всички асансьори в сградата слизаха надолу, и то с голяма скорост.

Шмугна се бързо вътре.

— Марвин — каза той, — накарай някак този асансьор да тръгне нагоре, ако обичаш. Трябва да стигна до Зарниууп.

— Защо? — попита Марвин тъжно.

— Не знам — отвърна Зейфод, — но като го намеря, горко му, ако няма някаква много важна причина аз да искам да го видя.

Съвременните асансьори са странни и сложни създания. Древните електрически бракми с капацитет „максимум до осем души“ приличат на произведените от Сириуската кибернетична корпорация Щастливи вертикално превозващи средства толкова, колкото кесийка с ядки асорти прилича на цялото западно крило на Сириуската държавна психиатрична клиника.

Това е така, защото тяхната дейност се основава на един интересен принцип, наречен „дефокусирана темпорална перцепция“. С други думи, те са способни да прозрат съвсем мъгляво в близкото бъдеще, което прави възможно асансьорът да бъде точно на този етаж, на който се намираш ти, и то преди още да си го повикал. По този начин отпада необходимостта да водиш досадни разговори, да се разкисваш и да завързваш случайни запознанства, все неща, които по-рано хората бяха принудени да правят, докато чакаха асансьора.

И както можеше да се очаква, много асансьори с вградени интелектуални и пророчески способности развиха тежки психози в резултат на безкрайното безсмислено движение нагоре-надолу, нагоре-надолу, известно време правиха опити да се движат и встрани, с което искаха да изразят нещо като екзистенциален протест, след това предявиха претенции да участват при вземането на решения и накрая се намусиха и започнаха все по-често да се заседяват в сутерена.

Ако останалият без средства стопаджия попадне тези дни на коя да е планета от Сириуската звездна система, би могъл лесно да се замогне, като стане душеприказчик на невротизирани асансьори.

На петнадесетия етаж вратите на асансьора рязко се отвориха.

— Петнайсети — каза асансьорът — и не забравяйте, че го правя само защото вашият робот ми харесва.

Зейфод и Марвин побързаха да се измъкнат от асансьора, който веднага затвори вратите си и се спусна надолу с максималната скорост, на която бе способен.

Зейфод се огледа тревожно. Коридорът беше пуст и тих. По нищо не личеше къде се намира кабинетът на Зарниууп. Всички врати бяха затворени и по тях нямаше никакви табелки.

Бяха застанали близо до моста, който съединяваше двете кули на сградата. През един голям прозорец ослепителното слънце на Малка мечка Бета сипеше жежки лъчи, в които танцуваха безброй дребнички прашинки. Една сянка прелетя край тях със светкавична бързина.

— Зарязан от някакъв си асансьор — измърмори Зейфод, който бе изпаднал в най-мрачното си настроение.

И двамата стояха, вперили погледи в двете посоки на коридора.

— Разбираш ли нещо? — обърна се Зейфод към Марвин.

— Много повече, отколкото можеш да си представиш.

— Абсолютно съм сигурен, че не е редно тази сграда да се тресе — каза Зейфод.

Това бе един съвсем лек трус, усетен предимно с ходилата на краката, последван от втори. В слънчевите лъчи танцът на прашинките стана по-вихрен. Още една сянка прелетя край тях.

Зейфод се загледа в пода.

— Или — започна той не много уверено — са монтирали някаква вибрационна система, която да поддържа мускулния тонус по време на работа, или…

Закрачи към прозореца, но изведнъж се препъна, защото неговите Джуу Джанта 200 Супер-хроматични Опасност-сензитивни Очила бяха станали напълно черни. Една голяма сянка прелетя край прозореца с пронизително свистене.

Зейфод бързо махна очилата си и в същия миг сградата се разтърси от оглушителен трясък. С един скок той се озова до прозореца.

— Или — продължи той — някой бомбардира сградата!

Още един трясък раздруса сградата.

— На кого в Галактиката му е притрябвало да бомбардира едно издателство? — попита той, но отговорът на Марвин тъй и не стигна до него, защото в този момент сградата се разтърси от още една бомбена експлозия.

Опита се да се върне обратно при асансьора — знаеше, че е безполезно, но нищо друго не можеше да измисли.

Изведнъж, в края на един коридор, който се пресичаше с този под прав ъгъл, съгледа внезапно появилата се фигура на един мъж. Мъжът също го забеляза.

— Бийблброкс, бързо тук! — извика той.

Зейфод го огледа подозрително. Още един бомбен взрив разтърси сградата.

— А, не — извиси глас Зейфод. — Как така „Бийблброкс бързо тук“! Кой сте вие всъщност?

— Приятел! — извика мъжът в отговор и се затича към Зейфод.

— О, така ли? — каза Зейфод. — По-точно чий приятел? Или може би храните топли чувства към цялото човечество?

Мъжът препускаше по коридора, въпреки че подът под краката му подскачаше като развълнувано одеяло. На ръст беше нисък, набит, с обветрено лице, а дрехите му имаха вид, сякаш два пъти са обиколили Галактиката и са се върнали, без да слизат от гърба му.

— Знаете ли — извика Зейфод в ухото му, когато другият пристигна, — че бомбардират вашата сграда?

Мъжът направи знак, че това му е известно.

Изведнъж светлината изчезна. Зейфод се извърна към прозореца да види какво става и с ококорени очи проследи как един огромен, лъскав, подобен на плужек космически кораб се плъзна бавно покрай сградата. След него минаха още два.

— Правителството, което предадохте, е твърдо решило да ви залови, Зейфод — каза мъжът през зъби. — Изпратили са цяла ескадрила изтребители Фрогстар.

— Изтребители Фрогстар! — промълви Зейфод. — Заркуон!

— Сега ясна ли е картината?

— Какви са тези изтребители Фрогстар?

Зейфод беше сигурен, че някой му бе споменавал за тях, когато беше президент, но по принцип той не даваше ухо на служебни разговори.

Мъжът го дърпаше да влезе през една врата. Реши да се остави да го водят. С оглушителен вой нещо малко, черно и подобно на паяк се стрелна във въздуха и се изгуби надолу по коридора.

— Какво беше това! — изсъска Зейфод.

— Робот разузнавач тип Фрогстар, клас А, изпратен да търси вас — обясни мъжът.

— Хей, наистина ли?

— Залегни!

От другия край на коридора се зададе едно по-голямо черно, подобно на паяк нещо. И то профуча край тях.

— А това е…?

— Робот разузнавач тип Фрогстар, клас В, изпратен да търси вас.

— А това? — попита Зейфод, когато трето нещо процепи въздуха.

— Робот разузнавач тип Фрогстар, клас C, изпратен да търси вас.

— Хей — изхили се Зейфод на себе си, — ама много глупави били тези роботи, а?

Откъм моста се разнесе мощно боботене и дрънчене. От отсрещната кула по посока към тях по него се движеше някаква грамадна черна маса, с размери и форма на танк.

— Това пък какво е, фотоните го взели? — изтръгна се от Зейфод.

— Танк — каза мъжът. — Робот разузнавач тип Фрогстар, клас Д, изпратен да търси вас.

— Не е ли време да се махаме?

— Смятам, че е време.

— Марвин! — извика Зейфод.

— Какво има?

Марвин се надигна от купчината развалини в долния край на коридора и впери поглед в тях.

— Виждаш ли онзи робот, който идва към нас?

Марвин погледна към грамадната черна маса, която пъплеше по моста към тях. Погледна и своето собствено малко метално тяло. После отново обърна поглед към танка.

— Предполагам, че искате да го спра — каза той.

— Да.

— Докато вие си спасявате кожата?

— Да — отвърна Зейфод. — И се дръж храбро!

— Ще се държа — каза Марвин, — докато има за какво.

Мъжът дръпна Зейфод за ръката и той тръгна след него надолу по коридора. Изведнъж се сети за нещо.

— Къде отиваме? — попита той.

— В кабинета на Зарниууп.

— Не е ли по-добре да отложим срещата за по-удобен момент?

— Вървете.

Глава VII

Марвин бе застанал в края на коридора, откъдето започваше мостът. В действителност той не беше особено малък робот. Сребристото му тяло блестеше под прашните лъчи на слънцето и се тресеше от непрестанните бомбени удари, които продължаваха да се сипят върху сградата.

Изглеждаше обаче затрогващо дребен пред грамадния черен танк, който се дотътри и спря пред него. Танкът го изследва с една сонда. След това сондата се скри.

Марвин продължаваше да стои на мястото си.

— Махай се от пътя ми, дребно роботче — изръмжа танкът.

— Страхувам се, че ме оставиха тук, за да те спра — каза Марвин.

Сондата отново се показа за една бърза проверка. И пак се прибра.

— Ти? Да спреш мен? — изрева танкът. — Опитай се де!

— Не, наистина съм длъжен — заяви Марвин простичко.

— С какво си въоръжен? — изрева танкът, като все още не можеше да повярва на ушите си.

— Познай — каза Марвин.

Двигателите на танка избоботиха, предавките му заскърцаха. Малки като молекули електронни релета, скътани дълбоко в неговия микромозък, се защураха напред-назад от изненада.

— Да позная? — каза танкът.

Зейфод и все още неназованият мъж тръгнаха по един коридор, свърнаха по втори и поеха по трети. Сградата продължаваше да се тресе и люлее и това озадачи Зейфод. Ако целта им беше да разрушат сградата, защо се бавеха толкова?

Добраха се с мъка до една от многото анонимни, с нищо неотличаващи се една от друга врати и се хвърлиха срещу нея. Тя се отвори рязко и те влетяха вътре.

Толкова път, помисли си Зейфод, и толкова тревоги, вместо да си лежи на плажа и да се забавлява, и то за какво? Един-единствен стол, едно-единствено бюро и една-единствена пепелница в един лишен от всякаква украса кабинет. Като изключим няколкото танцуващи прашинки и един нов, модернистичен кламер, бюрото беше празно.

— Къде е Зарниууп? — попита Зейфод, усещайки, че и без това трудно доловимият смисъл на цялата тази операция започва съвсем да му се губи.

— Прави обиколка на галактиките — отговори мъжът.

Зейфод го разгледа внимателно. Сериозен човек, помисли си той, не прилича на зевзек. А вероятно голяма част от времето му отива в тичане нагоре-надолу по люлеещи се коридори, разбиване на врати и даване на непонятни отговори в празни кабинети.

— Позволете да ви се представя — каза мъжът. — Казвам се Рууста, а това е моята хавлия.

— Здравейте, Рууста, много ми е приятно — каза Зейфод.

— Здравей, хавлийо — добави той, когато Рууста протегна към него една мръсна стара хавлия на цветчета, и като не знаеше какво да прави с нея, сграбчи единият й край и го раздруса.

Навън, зад прозореца премина с ръмжене още един от огромните, лъскави, подобни на плужек космически кораби.

— Да, опитай — каза Марвин на грамадната бойна машина. — Никога няма да познаеш.

— Ъъъмммм… — каза машината и се замисли, при което започна да вибрира от тази непривична дейност, — лазерни лъчи?

Марвин заклати бавно глава.

— Значи не — промърмори машината с дълбокото си гърлено боботене. — Много е очебийно. Лъчи с антиматерия? — опита шанса си тя.

— Прекалено очебийно — предупреди го Марвин.

— Даа — избумтя машината малко сконфузено. — Ъъъ… да нямаш електронен стенолом?

Това бе нещо ново за Марвин.

— Това пък какво е? — попита той.

— Сега ще ти покажа — каза машината ентусиазирано.

От купола й се показа дълго острие, което избълва един-единствен ослепително ярък лъч. Зад Марвин стената избуча и се свлече в купчина прах. Не след дълго прашният облак се уталожи и слегна.

— Не — каза Марвин, — не е това.

— Ама добра работа върши, нали?

— Много добра — съгласи се Марвин.

— Сетих се — каза бойната машина Фрогстар, след като помисли още малко, — сигурно си въоръжен с един от онези нови Ксантинни Реструктронни Дестабилизирани Зенон Излъчватели!

— Много са добри, нали? — каза Марвин.

— Познах ли? — каза машината със страхопочитание.

— Не — отговори Марвин.

— О — каза машината разочаровано, — тогава трябва да…

— Насоката на разсъжденията ти е грешна — прекъсна го Марвин. — Не вземаш предвид едно основно положение във взаимоотношенията между хората и роботите.

— Ъъъ, сега ще позная — каза бойната машина, — не е ли…? — и отново потъна в размисъл.

— Помисли си само — настоя Марвин, — оставиха мен, един най-обикновен робот-слуга да спра теб, огромната, яка като скала бойна машина, а те хукнаха да се спасяват. И какво оръжие, мислиш, ми дадоха?

— Ооо, ъъъ — измънка машината уплашено, — нещо страхотно разрушително, предполагам.

— Предполагаш! — каза Марвин. — Лесно ти е да предполагаш. Да ти кажа ли сега с какво ме оставиха да се защитавам?

— Добре, кажи — продума машината, като се стегна.

— Нищо — каза Марвин.

Настъпи напрегнато мълчание.

— НИЩО? — изрева бойната машина.

— Абсолютно нищо — рече Марвин тъжно, — и електронно кебапче дори нямам.

Машината се размърда гневно.

— Това вече минава всякакви граници! — изрева тя. — Нищо, а? Какво ги интересуваме ние, нали така.

— А да знаеш само как ме болят диодите от лявата ми страна — каза Марвин с тих и нежен глас.

— Идва ти да плюеш, нали?

— Да — съгласи се Марвин прочувствено.

— Дявол да го вземе, това наистина ме ядоса — прогърмя гласът на машината. — Ще взема да съборя онази стена.

Електронният стенолом изстреля още един ослепително ярък лъч и направи на пух и прах съседната до машината стена.

— А имаш ли представа аз как се чувствам? — каза Марвин с горчивина.

— Плюха си на петите и те изоставиха, тъй ли? — изтрещя машината.

— Да — каза Марвин.

— Ще взема да разбия и гадния им покрив! — беснееше танкът.

И с един изстрел отнесе покрива на моста.

— Хей, страшен си — прошепна Марвин.

— Още нищо не си видял — закани се машината. — И този под мога да строша, изобщо не е проблем.

Рече и го направи.

— Какво става, по дяволите! — изрева машината, докато падаше от петнадесетия етаж, преди да се разбие на парчета на земята.

— Каква отчайващо тъпа машина — отбеляза Марвин и бавно се отдалечи.

Глава VIII

— Ее, все така ли ще си седим или какво? — каза Зейфод ядосано. — Онези там пък какво искат?

— Искат вас, Бийблброкс — каза Рууста. — Ще ви закарат на Фрогстар — най-зловещото място в цялата Галактика.

— О, така ли? — каза Зейфод. — Само че първо трябва да дойдат и да ме хванат.

— Вече дойдоха и ви хванаха — заяви му Рууста. — Погледнете през прозореца.

Зейфод погледна — и зяпна.

— Но земята под нас се отдалечава! — ахна той. — Къде отнасят планетата?

— Сградата отнасят — поясни Рууста. — Намираме се във въздуха. Летим.

Край прозореца на кабинета прелитаха облаци.

Навън в откритото въздушно пространство се виждаха тъмнозелените изтребители Фрогстар, които образуваха кръг около изтръгнатата из основи кула на сградата. От тях струяха силови лъчи, които образуваха сложна плетеница и държаха кулата здраво в своята прегръдка.

Зейфод клатеше глава в недоумение.

— С какво съм заслужил това? — каза той. — Влизам в една сграда и те вземат, че я отнасят. Какво толкова съм направил?

— Те не се безпокоят от това, което сте направили, а от това, което предстои да направите — каза Рууста.

— Ама нали аз решавам това!

— Решавахте. Преди много години. А сега се дръжте здраво, защото ще пътуваме с голяма скорост и доста ще друса.

— Ако някога се случи да срещна себе си — каза Зейфод, — така здраво ще се цапардосам, че няма да разбера какво ме е ударило.

Марвин влезе през вратата, изгледа Зейфод с укор, просна се в един ъгъл и се самоизключи.

На мостика на „Златно сърце“ цареше пълна тишина. Артър се взираше в стойката пред себе си и размишляваше: върху нея бяха подредени пластмасови квадратчета с букви, от които се мъчеше да състави дума. Улови за миг изпитателния поглед на Трилиън върху себе си. После пак се загледа в стойката.

Най-сетне видя думата.

Взе шест квадратчета и ги положи върху дъската, която лежеше точно пред стойката.

Върху шестте квадратчета бяха изписани буквите Д, Е, Л, И, К и А. Сложи ги до буквите Т, Е, Н.

— Деликатен — обяви той. — Точките се утрояват. Страхувам се, че стават твърде много.

Корабът се разтресе и част от буквите се разпиляха за кой ли път.

Трилиън въздъхна и отново започна да ги подрежда.

Нагоре и надолу по смълчаните коридори отекваха крачките на Форд Префект, който обикаляше кораба и блъскаше с юмрук по безжизнените прибори.

Защо корабът не престава да се тресе? — чудеше се той.

Защо се люлееше и клатеше?

Защо не можеше да разбере къде се намират.

Къде всъщност се намираха?

Лявата кула на сградата на ПЪТЕВОДИТЕЛ НА ГАЛАКТИЧЕСКИЯ СТОПАДЖИЯ се носеше през междузвездното пространство със скорост, която никога досега, а и по-късно не е достигана от никое друго учреждение в цялата Вселена.

В една стая на петнадесетия етаж Зейфод Бийблброкс крачеше ядосано напред-назад.

Рууста бе приседнал на края на бюрото, зает с периодичния преглед на своята хавлия.

— Хей, закъде казахте, че лети тази сграда? — попита Зейфод.

— За Фрогстар — отговори Рууста, — най-зловещото място в цялата Галактика.

— Ще се намери ли там нещо за ядене? — полюбопитствува Зейфод.

— Ядене? Отивате на Фрогстар и се безпокоите дали там има ядене?

— Без ядене може и да не стигна до Фрогстар.

Навън не се виждаше нищо освен трепкащите светлини на силовите лъчи и някакви неясни зелени ивици — вероятно това бяха размазаните силуети на изтребителите Фрогстар. При тази скорост самото пространство бе станало невидимо и дори нереално.

— Вземете — каза Рууста, като подаде на Зейфод хавлията си, — посмучете това.

Зейфод го изгледа тъй, сякаш очакваше от челото му да изскочи една кукувичка и да каже „ку-ку“.

— Пропита е с хранителни вещества — поясни Рууста.

— Вие какво, имате навик да се накапвате по време на ядене ли? — рече Зейфод.

— Жълтите ивици са богати на белтъчини, зелените съдържат витамин C и B-комплекс, а малките розови цветчета съдържат екстракт от покълнало жито.

Зейфод я пое и разгледа с учудване.

— А какви са тези кафяви петна? — попита той.

— Кетчуп — отговори Рууста. — В случай че ми втръсне покълналото жито.

Зейфод помириса хавлията подозрително.

Още по-подозрително засмука единия и край и веднага го изплю.

— Ъъффф — заяви той.

— Да — каза Рууста, — когато и на мен ми се е налагало да смуча този край, след това веднага трябва да се посмуче и другият.

— Защо — попита Зейфод недоверчиво, — какво има там?

— Антидепресанти — каза Рууста.

— Знаете ли, нещо нямам апетит към тази хавлия — каза Зейфод, като му я върна.

Рууста я взе, скочи пъргаво от бюрото, заобиколи го, седна на стола и си вдигна краката.

— Бийблброкс — каза той, като си сложи ръцете зад главата, — изобщо имате ли представа какво ще ви се случи на Фрогстар?

— Може би ще ме нахранят? — предложи той с надежда.

— Може би ще ви нахранят — каза Рууста — с представата за Шеметната бездна на абсолютното прозрение.

Зейфод за пръв път чуваше за подобно нещо. Беше уверен, че е запознат с всички увеселителни заведения в Галактиката, затова предположи, че Шеметната бездна на абсолютното прозрение не е едно от тях. Попита Рууста какво е това.

— Нищо повече — отговори Рууста — от най-жестоката форма на психическо изтезание, на което може да бъде подложено едно разумно същество.

Зейфод кимна примирено.

— Значи — каза той — няма да има ядене, така ли?

— Слушайте! — каза Рууста настойчиво. — Можете да убиете човек, да умъртвите тялото му, да прекършите духа му, но само Шеметната бездна на абсолютното прозрение е способна да унищожи душата на човек! Процедурата трае само няколко секунди, но последиците остават за цял живот!

— Опитвали ли сте някога Пангалактическия Гаргаробластер? — попита Зейфод троснато.

— Това е по-страшно.

— Брейй! — каза Зейфод, силно впечатлен.

— А имате ли представа защо искат да ми сторят това? — добави той след малко.

— Вярват, че този е най-добрият начин да ви видят сметката веднъж завинаги. Те знаят какво целите.

— А не биха ли могли да драснат няколко реда и да ми кажат какво е то, че и аз да знам.

— Вие знаете — изрече Рууста, — много добре знаете, Бийблброкс. Вие искате да се срещнете с човека, който властва над Вселената.

— Може ли да готви? — попита Зейфод, но като размисли, каза: — Не вярвам да може. Ако умееше да сготви едно хубаво ядене нямаше да седне да се безпокои какво става във Вселената. Искам да се срещна с един майстор готвач.

Рууста въздъхна тежко.

— А вие какво правите тука? — запита го Зейфод. — Вие какво общо имате с цялата тази работа?

— Аз съм просто един от тези, които планираха всичко това заедно със Зарниууп, заедно с Йуудън Вранкс, заедно с вашия прадядо. И заедно с вас, Бийблброкс.

— С мен?

— Да, с вас. Казаха ми, че сте се променили, но не допусках, че толкова.

— Но…

— Тук съм, за да свърша една работа. Ще я свърша, преди да ви напусна.

— Каква работа бе, човек? За какво говорите?

— Ще я свърша, преди да ви напусна.

Рууста потъна в ненарушимо мълчание.

Зейфод беше ужасно доволен.

Глава IX

Въздухът на втората планета на звездната система Фрогстар беше спарен и нездравословен.

Влажните ветрове, които непрестанно духаха над повърхността и, вееха над покритите със сол крайбрежни низини, над пресъхналите блата, над гъстата, гниеща растителност и над порутените останки на разрушените градове. Нищо живо не се движеше по повърхността й. И тя, подобно на много други планети в тази част на Галактиката, беше отдавна изоставена.

Воят на вятъра беше доста тъжен, когато се луташе сред развалините на старите къщи в градовете; още по-тъжен бе, когато се блъскаше в основите на високите черни кули, които се поклащаха тревожно тук и там по повърхността на този свят. На върха на тези кули живееха орляци големи, мършави, зловонни птици, единствените наследници на цивилизацията, живяла някога тук.

Най-тъжен обаче бе воят на вятъра, когато преминаваше над едно пъпковидно здание, разположено насред широкото сиво поле в покрайнините на най-големия от изоставените градове.

Това пъпковидно здание беше станало причина този свят да си спечели репутацията на възможно най-зловещото място в цялата Галактика. Отвън то представляваше просто един метален купол с диаметър около тридесет фута. Отвътре представляваше нещо толкова чудовищно, че умът е неспособен да го побере.

На около стотина ярда от него след един участък от осеяна с ями, опустошена и невероятно безплодна земя се намираше нещо, което навярно може да бъде описано като подобие на площадка за кацане. По-конкретно върху една доста голяма площ бяха пръснати грозните скелети на две или три дузини аварийно приземили се сгради.

Над и около тези сгради витаеше един дух, дух, който чакаше нещо.

Духът насочи вниманието си към небето и не след дълго там се появи далечна малка точица, заобиколена околовръст от по-малки точици.

По-голямата точица беше лявата кула на сградата на ПЪТЕВОДИТЕЛ НА ГАЛАКТИЧЕСКИЯ СТОПАДЖИЯ, която навлизаше в стратосферата на Фрогстар, свят В.

Едва сега Рууста наруши продължителното и неловко мълчание, установило се между двамата мъже.

Той се изправи и прибра хавлията си в една чанта.

— Бийблброкс — каза той, — настана време да изпълня задачата, заради която бях изпратен тука.

Зейфод, който седеше в един ъгъл и разменяше неизречени мисли с Марвин, извърна поглед към него.

— Да? — каза той.

— Сградата след малко ще се приземи. Когато я напускате, не излизайте през вратата — рече Рууста, — излезте през прозореца. — Желая ви успех — добави той и напусна стаята, изчезвайки от живота на Зейфод по същия мистериозен начин, по който се бе появил.

Зейфод скочи към вратата и натисна дръжката, но Рууста вече бе успял да я заключи. Сви равнодушно рамене и се върна в своя ъгъл.

Две минути по-късно кулата извърши принудително кацане и се приземи с трясък сред развалините на другите сгради. Ескортът от изтребители Фрогстар изключи силовите си лъчи, извиси се стръмно в небето и се насочи към Фрогстар, Свят А, едно във всяко отношение по-привлекателно място. Никога не кацаха на Фрогстар, Свят В. Никой никога не стъпваше на повърхността на тази планета, освен подбраните жертви на Шеметната бездна на абсолютното прозрение.

Зейфод беше силно разтърсен от принудителното кацане. Продължи да лежи известно време сред смълчаните прашни руини, в каквито се бе превърнала голяма част от стаята. Никога в живота си не се бе чувствал по-злочест, отколкото сега. Чувстваше се объркан, чувстваше се самотен, чувстваше, че никой не го обича. Но след малко си каза, че трябва да стане и да приключи с тази работа, каквато и да е тя.

Огледа внимателно потрошената и разбита стая. Стената около касата на вратата се бе нацепила и вратата зееше отворена. По чудо прозорецът бе останал затворен и здрав. За миг се поколеба, но после реши, че щом доскорошният му странен спътник се бе подложил на това, на което се бе подложил, само за да му каже това, което му бе казал, то за това трябва да има някаква сериозна причина. С помощта на Марвин успя да отвори прозореца. Зейфод погледна навън, но прашният облак, вдигнал се след сгромолясването и порутените грамади на другите сгради, сред които се намираха, не му позволиха да види нищо от света, който ги заобикаляше.

Но не това го безпокоеше в момента. Безпокоеше го най-вече гледката, която се разкри под него, когато погледна надолу. Кабинетът на Зарниууп се намираше на петнадесетия етаж. Сградата се бе приземила под ъгъл от около четиридесет и пет градуса, но въпреки това сърцето му спря да бие, като си представи какво го чака.

Най-сетне, жегнат от непрекъснатата серия от презрителни погледи, които Марвин му хвърляше, той си пое дълбоко дъх и се промуши навън откъм силно наклонената стена на сградата. Марвин го последва и двамата запълзяха бавно и мъчително надолу по петнадесетте етажа, които ги разделяха от земята.

Докато пълзеше, дробовете му се задръстиха с влажен въздух и прах, очите му засмъдяха, а от огромната височина и двете му глави се завъртяха.

Редките коментари на Марвин от рода на „Вие живите същества страшно обичате такива неща, нали? Питам просто за информация“, не спомагаха много за подобряването на душевното му състояние.

На половината път надолу по стената на полуразрушената сграда те се спряха да починат. Докато лежеше задъхан от страх и умора, на Зейфод му се стори, че Марвин изглежда малко по-весел от обикновено. Но после осъзна, че това не е така. Роботът изглеждаше весел само в сравнение с неговото собствено настроение.

Размахвайки тежко криле, от бавно слягащия се облак прах долетя голяма мършава черна птица и като протегна тънките си крака, кацна срещу наклонения перваз на един прозорец на няколко ярда от Зейфод. След това прибра крилете си и се заклатушка тромаво напред-назад.

Размахът на крилете и стигаше някъде към шест фута, а главата и шията й изглеждаха странно големи за една птица. Лицето й беше плоско, човката едва загатната, а някъде по средата на долната част на крилете й ясно личаха закърнелите остатъци от нещо подобно на ръка.

В действителност птицата много приличаше на човек.

Тя обърна пълните си с тъга очи към Зейфод и затрака нестройно с клюн.

— Махай се оттука — каза Зейфод.

— Окей — промърмори мрачно птицата и отлетя обратно в прашния облак.

Зейфод проследи полета и с безкрайно изумление.

— Онази птица не проговори ли преди малко? — попита той Марвин угрижено. Беше готов да повярва и в друго обяснение, че всъщност има халюцинации.

— Да — потвърди Марвин.

— Горкичките — отбеляза един дълбок, безплътен глас в ухото на Зейфод.

Като се извърна рязко да види откъде идва този глас, Зейфод едва не се изтърси долу. Залови се отчаяно за един отворен прозорец и си поряза ръката. Но успя да се задържи, дишайки учестено.

Гласът нямаше никакъв видим източник — наоколо не се виждаше никой. Въпреки това той пак проговори.

— Историята им е много тъжна. Истинска трагедия.

Зейфод се заозърта като луд. Гласът бе дълбок и приглушен. При други обстоятелства можеше да бъде описан като успокоителен. Но няма нищо успокоително в това, че един безтелесен глас ти говори от нищото особено пък когато, подобно на Зейфод, не си в най-добрата си форма и висиш от перваза на прозорец, който се намира на осмия етаж на извършила принудително кацане сграда.

— Хей, ъъъ… — запелтечи той.

— Да ви разкажа ли тяхната история? — попита гласът тихо.

— Хей, кой сте вие? — изрече Зейфод задъхано. — Къде сте?

— Тогава може би по-късно — прошепна гласът. — Казвам се Гаргравар. Аз съм Кустос на Шеметната бездна на абсолютното прозрение.

— А защо не ви виждам…?

— Ще видите, че придвижването ви надолу по сградата ще бъде значително улеснено — гласът стана по-висок, — ако се преместите около два ярда вляво. Защо не опитате?

Зейфод погледна нататък и видя, че по външната стена на сградата са издълбани къси хоризонтални прорези, които стигаха чак до долу. С благодарност се насочи към тях.

— Ще ви видя отново долу — каза гласът в ухото му и като го изрече, се изгуби.

— Хей — извика Зейфод, — къде сте…?

— Ще ви отнеме не повече от няколко минути… — каза гласът съвсем-съвсем слабо.

— Марвин — обърна се Зейфод със сериозен тон към робота, който бе приклекнал отчаяно до него, — чу ли… един гла… преди малко…?

— Да — отговори Марвин кратко и стегнато.

Зейфод кимна. Отново извади своите чувствителни към опасност очила. Бяха съвсем черни и вече доста надраскани от непознатия метален предмет в джоба му. Сложи ги. Пътят му надолу по сградата щеше да бъде доста по-лек, ако изобщо не виждаше какво именно прави.

След няколко минути достигна изтръгнатите от земята и разкъсани основи на кулата и като си свали очилата, скочи долу.

Марвин се присъедини към него след миг-два и се просна по лице в праха и отломъците, откъдето сякаш нямаше намерение да се помръдне.

— А, ето ви и вас — обади се внезапно гласът в ухото на Зейфод. — Моля да ме извините, че ви изоставих по този начин. Работата е там, че от високото ми се върти главата. По-точно — продължи той с тъга, — въртеше ми се главата, докато я имах.

Зейфод се озърна много бавно и внимателно, за да провери дали не е пропуснал да забележи нещо, което би могло да бъде източникът на гласа. Но успя да види само прах, отломъци и извисяващите се туловища на заобикалящите ги здания.

— Хей, ъъъ, защо не мога да ви видя? — попита той. — Защо не сте тука?

— АЗ съм тук — изрече бавно гласът. — Тялото ми много искаше да дойде, но в момента е възпрепятствано. Има толкова неща да прави, уговорени срещи и т.н. — И след нещо подобно на въздушна въздишка продължи: — Но вие знаете какви са телата, нали?

Зейфод не беше съвсем сигурен в това.

— Мислех, че знам — каза той.

— Надявам се, че поне за почивката си е помислило — продължи гласът. — Напоследък живее тъй напрегнато, че сигурно едва се държи на лактите си.

— Лактите ли? — каза Зейфод. — Предполагам, че имате предвид краката.

Известно време гласът нищо не каза. Зейфод се огледа притеснено. Не знаеше дали си е отишъл, или е все още тук, или какво мисли да прави. След малко гласът отново заговори.

— Значи вие сте за Бездната, така ли?

— Ъъъ, виждате ли — каза Зейфод, като направи доста несполучлив опит да си придаде безгрижен вид, — ако питате мен, аз изобщо не бързам. Бих могъл да се помотая малко, да поразгледам тукашния пейзаж…

— А знаете ли какво представлява тукашният пейзаж? — попита гласът на Гаргравар.

— Ъъъ, не.

Зейфод мина през купчините отломъци и заобиколи една от порутените сгради, която му пречеше да види гледката.

Пред погледа му се откри ландшафтът на Фрогстар, Свят В.

— Е, добре — каза той, — просто ще се помотая малко наоколо.

— Не — каза Гаргравар, — Бездната вече ви очаква. Трябва да тръгваме. Последвайте ме.

— Ъъъ, така ли? — попита Зейфод. — А как ще стане това?

— Ще тананикам — отговори Гаргравар. — Следвайте тананикането.

Във въздуха се разнесе някакъв нежен, едва доловим и изпълнен с печал напев. Сякаш че не долиташе от някое определено място и едва когато се заслуша много внимателно, Зейфод успя да определи посоката, от която идваше. Бавно, залитайки като пиян, пое нататък. Какво друго му оставаше?

Глава X

Вселената, както вече беше отбелязано, е едно умопомрачително голямо място, но повечето хора, за да не си нарушават спокойствието, си затварят очите пред този факт.

Мнозина биха предпочели да се заселят в някое по-малко, измислено от тях самите място, а не са малко и тези, които вече са сторили това.

Така например в единия край на източния клон на Галактиката се намира голямата, покрита с гори планета Огларун, цялото „разумно“ население на която неотлъчно живее на един твърде малък и пренаселен орех. И на това дърво те се раждат, живеят, влюбват се, дълбаят в кората му мънички умозрителни статийки върху смисъла на живота, безсмислието на смъртта и необходимостта от ограничаване на раждаемостта, водят няколко съвсем незначителни войни и накрая умират, привързани към долната част на някой от по-трудно достижимите и отдалечени клони.

Всъщност единствените огларунияни, които някога напускат дървото, са онези от тях, които биват изхвърляни от него заради това, че са извършили възможно най-отвратителното престъпление — задавали са си въпроса, дали и на другите дървета няма условия за живот и дори са се чудили дали другите дървета са нещо повече от халюцинации, предизвикани от прекомерната консумация на Оглаорехи.

Колкото и необичайно да изглежда едно такова поведение, в галактиката няма форма на живот, която да не може да бъде обвинена в нещо подобно и именно затова Шеметната бездна на абсолютното прозрение е толкова ужасяващо място.

Защото когато човек попадне в Бездната, в един миг добива представа за цялата невъобразима безкрайност на мирозданието, зареяна някъде в него се вижда малка стрелкичка, която сочи към една микроскопична точица върху друга микроскопична точица и казва: „Ти си тук.“

Пред Зейфод се стелеше сива равнина, осквернена и опустошена равнина. Вятърът фучеше бясно над нея.

Насред полето се виждаше стоманената пъпка на купола. Това, предположи Зейфод, бе мястото, накъдето го водеха. Това беше Шеметната бездна на абсолютното прозрение.

Докато стоеше и я наблюдаваше навъсено, изведнъж от нея се разнесе някакъв нечовешки вой на ужас, сякаш идваше от човек, на когото с огън вадеха душата. Извиси се над рева на вятъра и заглъхна.

Зейфод подскочи от страх — имаше чувството, че кръвта му се е превърнала в течен хелий.

— Хей, какво беше това? — промълви той почти безгласно.

— Запис — каза Гаргравар — на последния човек, попаднал в Бездната. Винаги се пуска на поредната жертва. Нещо като прелюдия.

— Хей, ама това наистина звучеше кошмарно… — измънка Зейфод. — Не бихме ли могли да отскочим за малко на някакво парти или нещо подобно, да го обсъдим още веднъж?

— Доколкото ми е известно — каза Гарграваровият ефирен глас, — в момента вероятно съм на парти. Тялото ми, искам да кажа. Напоследък често излиза без мене. Казва, че му преча. Прав му път.

— Каква е тази история с вашето тяло? — попита Зейфод, като се опитваше всячески да отложи това, което предстоеше да му се случи.

— Ами то е… виждате ли, то е доста заето — каза Гаргравар неуверено.

— Да не искате да кажете, че си е намерило друг дух? — попита Зейфод.

Настъпи продължителна и малко тягостна пауза, след което Гаргравар отново проговори.

— Държа да ви кажа — отговори той накрая, — че намирам шегата ви за безвкусна.

Зейфод измърмори смутено някакво объркано извинение.

— Няма нищо — каза Гаргравар, — нямаше как да знаете.

Гласът потрепера от болка.

— Истината е там — продължи той с тон, от който личеше, че прави усилени опити да се контролира, — истината е там, че в момента се намираме в състояние на фактическа раздяла. Предполагам, че ще приключи с развод.

Гласът отново секна, като остави Зейфод да се чуди какво да каже. И той измънка нещо неопределено.

— Мисля, че не си подхождахме много добре — продължи Гаргравар след време. — Желанията ни все се разминаваха. Най-големите ни скандали бяха заради секса и риболова. Накрая опитахме да съчетаем двете, но се получи пълен провал, както може би се досещате. И сега моето тяло отказва да ме приюти. Не иска дори да ме види…

Силно нажален, гласът млъкна. Вятърът фучеше над полето.

— Каза ми, че само го насилвам. Обърнах му внимание, че моята роля е не да го насилвам, а да го населявам, на което ми се отговори, че от подобни евтини каламбури му се запушва лявата ноздра. Повече не сме говорили. Предполагам, че ще му присъдят собственото ми име.

— Ооо…? — обади се Зейфод едва-едва. — А какво е то?

— Цокало — отговори гласът. — Казвам се Цокало Гаргравар. Сега всичко ви става ясно, нали?

— Ъъъ… — каза Зейфод съчувствено.

— Вече знаете защо аз, безтелесният дух, получих тази служба — Кустос на Шеметната бездна на абсолютното прозрение. Никой никога не стъпва на повърхността на тази планета. С изключение на жертвите на Бездната. Но те не се броят, разбира се.

— Аааа…

— Ще ви разкажа историята на тази планета. Искате ли да я чуете?

— Ъъъ…

— Преди много години това бе една процъфтяваща, щастлива планета. Имаше си хора, градове, магазини. Изобщо един нормален свят. Само дето на главните улици на градовете имаше малко повече магазини за обувки, отколкото беше необходимо. И бавно, коварно броят на тези обувни магазини започна да нараства. Това явление в икономиката е добре познато, но е истинска трагедия да го наблюдаваш с очите си, защото колкото повече обувни магазини се откриваха, толкова повече се увеличаваше производството на обувки, които пък ставаха все по-некачествени и негодни за носене. И колкото по-негодни ставаха за носене, толкова по-често си ги купуваха хората, за да не ходят боси, и в резултат магазините се множаха. Докато цялата икономика на планетата заработи за решаването на тъй наречения „обувен проблем“ и от икономическа гледна точка стана невъзможно да се строи каквото и да е друго освен магазини за обувки. И в резултат — упадък, разорение и глад. Голяма част от хората измряха. Малцината, които притежаваха нужната генетична неустойчивост, мутираха в птици — вече видяхте една от тях, — които проклеха своите нозе, проклеха и земята, по която са ходили, и се заклеха, че повече никой не ще стъпи на нея. Нещастни създания. Да вървим, трябва да ви заведа в Бездната.

Зейфод заклати замаяната си глава и тръгна, препъвайки се през полето.

— А вие? — каза той. — И вие ли сте от тази пъклена дупка?

— Не, не — отговори Гаргравар изненадано, — аз съм от Фрогстар, Свят С. Прекрасно място. Чудесен риболов. Връщам се там всяка вечер. За съжаление сега мога само да гледам. Шеметната бездна на абсолютното прозрение е единственото нещо, което функционира на тази планета. Построиха я тук, защото никъде другаде не я искаха.

В този момент още един отчаян писък процепи въздуха и Зейфод потрепера от ужас.

— Кое кара бедния човек да стене тъй? — успя да промълви той.

— Вселената — отговори Гаргравар простичко, — цялата безкрайна Вселена. Безчетните слънца, необятните разстояния между тях, а вие самият — една невидима точица върху друга невидима точица — безкрайно малък.

— Хей, ама аз съм Зейфод Бийблброкс бе, човек — възнегодува Зейфод, мобилизирайки последните жалки остатъци от своето „его“.

Гаргравар нищо не отговори, а просто поде жаловитото си тананикане и не спря, докато не стигнаха до сивия стоманен купол насред полето.

Щом пристигнаха, една врата се отвори с леко бръмчене и зад нея се откри малка, полутъмна зала.

— Влезте — каза Гаргравар.

Зейфод се дръпна уплашено.

— Хей, какво, веднага ли? — стресна се той.

— Веднага.

Зейфод надникна плахо вътре. Залата се оказа съвсем малка. Цялата бе обшита със стомана и в нея надали имаше място за повече от един човек.

— Ами тя… ъъъ… ами тя изобщо не ми прилича на Бездна — каза Зейфод.

— И не е — каза Гаргравар, — това е само асансьорът. Влезте.

С безкрайно вълнение Зейфод встъпи вътре. Усещаше, че Гаргравар е в асансьора с него, въпреки че в момента безтелесният мъж нищо не казваше.

Асансьорът започна да се спуска надолу.

— Трябва да се стегна и духът ми да е на място за това, което ме очаква — измърмори Зейфод.

— Духът никога не си е на мястото — сряза го Гаргравар.

— Наистина умеете да лишите човек от самочувствие.

— Аз не. Бездната прави това.

На дъното на шахтата се отвори задната врата на асансьора и Зейфод, залитайки, влезе в една неголяма, функционално подредена и обшита със стомана зала.

В дъното й се намираше една-единствена стоманена кабина с размери колкото един човек да застане прав в нея.

И това беше всичко.

Свързана бе с малка камара уреди и прибори посредством единствен дебел кабел.

— Това ли е тя? — учуди се Зейфод.

— Това е.

Не изглежда толкова страшно, помисли си Зейфод.

— И трябва да вляза вътре, така ли? — попита той.

— Трябва да влезете вътре — каза Гаргравар — и се боя, че това трябва да стане веднага.

— Окей, окей — каза Зейфод.

Отвори вратата на кабината и встъпи вътре.

Затвори вратата и зачака.

След около пет секунди се чу едно щракване и цялата Вселена се всели в кабината при него.

Глава XI

Шеметната бездна на абсолютното прозрение пресъздава картината на цялата Вселена въз основа на принципа, наречен анализ на екстраполирана материя.

Ето накратко същината на този принцип: тъй като всяка частица материя във Вселената се влияе по един или друг начин от всички останали частици материя във Вселената, на теория е възможно да се екстраполира цялото мироздание — всички слънца, всички планети, орбитите им, състава им, тяхната икономическа и социална история — от, да речем, едно малко парченце плодова торта.

Човекът, който изобрети Шеметната бездна на абсолютното прозрение, стори това главно за да ядоса жена си.

Трин Трагула — така се казваше той — беше един мечтател, мислител, умозрителен философ или според думите на жена му идиот.

И тя непрестанно го тормозеше заради това, че прекарва несъразмерно голяма част от времето си в съзерцаване на всемира, в размишления върху механиката на безопасната игла или в правене на спектографични анализи на парченца плодова торта.

— Имай поне малко чувство за мяра! — все му натякваше тя, понякога по тридесет и осем пъти на ден.

Ето защо той построи Шеметната бездна на абсолютното прозрение — просто за да и даде да се разбере.

И в единия край на устройството включи цялата Вселена, екстраполирана от едно парченце плодова торта, а в другия — жена си. И когато натисна копчето, в един миг тя видя цялата безкрайност на всемира и какво представлява самата тя в съотношение с него.

За ужас на Трин Трагула шокът от преживяното напълно разстрои нейния разум, но затова пък с удовлетворение установи, че най-категорично е доказал следното: ако човек желае да оцелее във Вселена с такива размери, то той не може да си позволи лукса да има чувство за мяра.

Вратата на Бездната рязко се отвори.

Безтелесният дух на Гаргравар отправи тъжен взор към нея. Бе започнал да изпитва някаква странна симпатия към Зейфод Бийблброкс. Очевидно бе човек с най-различни качества, макар и в по-голямата си част отрицателни.

Очакваше и той като всички останали да се измъкне, залитайки от кабината.

Ала той излезе с бодра крачка.

— Привет! — рече Зейфод.

— Бийблброкс… — прошепна изуменият дух на Гаргравар.

— Бихте ли ми дали нещо за пиене? — каза Зейфод.

— Вие… вие… нали бяхте в Бездната? — заекна Гаргравар.

— Видяхте ме да влизам, приятел.

— И тя работеше?

— Разбира се.

— И вие видяхте цялата безкрайност на всемира?

— Разбира се. Много кокетно местенце, трябва да призная.

Духът на Гаргравар се олюля от учудване. Ако и тялото му беше тука, щеше да се свлече тежко на стола със зинала уста.

— И с очите си видяхте — каза Гаргравар — какво представлявате в сравнение с него?

— О, да, да.

— Но… какво изпитахте?

Зейфод сви доволно рамене.

— Просто се потвърди нещо, което винаги съм знаел. Аз наистина съм един велик, знаменит човек. Нали ти казах бе, душа, че аз съм Зейфод Бийблброкс?

Погледът му премина по машинариите, които захранваха Бездната с енергия, и изведнъж се спря, силно заинтригуван.

Дишането му се учести.

— Хей — изрече той, — онова там наистина ли е парче торта?

Измъкна парченцето сладкиш от сензорите, с които бе облепено.

— Ако започна да ви обяснявам каква нужда изпитвам от това — каза той лакомо, — няма да ми остане време да го изям.

И го изяде.

Глава XII

След малко вече тичаше през полето по посока на разрушения град.

Влажният въздух хъхреше шумно в гърдите му и той често се препъваше от глад и изтощение. Припадаше и мрак, а неравната земя беше доста коварна.

Но въодушевлението от неотдавнашното преживяване все още не бе го напуснало. Цялата Вселена. Видял бе цялата Вселена да се простира в безкрайността около него — всичко. И заедно с това бе дошла твърдата и непоклатима увереност, че той е най-важното нещо в нея. Едно е да имаш високо мнение за себе си. Но съвсем друго е, когато една машина ти го каже.

Но сега нямаше време за размишления по този въпрос.

Гаргравар му бе казал, че ще трябва да предупреди господарите си за случилото се, но че е готов да поизчака малко, преди да го стори, тъй че Зейфод да има достатъчно време да избяга и да се скрие някъде.

Все още нямаше никаква представа какво ще прави, но чувството, че е най-важната личност във Вселената, го изпълваше с увереност, че все ще измисли нещо.

Нищо друго на тази проклета планета не му даваше основание да се чувства оптимистично настроен.

Продължи да тича и скоро стигна до покрайнините на изоставения град.

Тръгна по разнебитените, осеяни с пукнатини улици, целите обрасли с мършави бурени зеещите цепнатини бяха пълни с гниещи обувки. Сградите, покрай които минаваше, изглеждаха тъй порутени и грохнали, че не посмя да влезе в ни една от тях. Къде да се скрие? Продължи бързо нататък.

Не след дълго улицата, по която вървеше, го изведе до останките на един широк, просторен булевард в дъното на който се намираше обширна ниска сграда, заобиколена от няколко по-малки, като целият район бе опасан от порутена ограда. Голямата централна сграда изглеждаше достатъчно запазена и Зейфод свърна към нея, за да види дали няма да му предложи… нещо, каквото и да е то.

Стигна до нея и спря. От едната й страна — по всяка вероятност лицевата, защото гледаше към широка бетонирана площадка — се виждаха три грамадни врати, високи около шестдесет фута. Последната от тях беше отворена в той се затича към нея.

Вътре всичко тънеше в мрак, прах и безпорядък. Отвсякъде висяха огромни паяжини. Част от основите на сградата бяха рухнали, част от задната стена също се бе срутила и по пода се стелеше слой задушаващ прах, дебел няколко инча.

В гъстия мрак се мержелееха някакви огромни туловища, обсипани с отломъци от разрушенията.

Някои от туловищата бяха цилиндрични, други имаха капковидна форма, а трети приличаха на яйца, по-точно, на счупени яйца. Повечето бяха изтърбушени или в процес на разпадане, от някои бяха останали само скелетите.

Това бяха все космически кораби, до един изоставени.

Зейфод се помъкна отчаяно сред старите негодни апарати. Нито един от тях не вдъхваше надежда, че може някога да полети. Дори само вибрациите от стъпките му бяха достатъчни една едва крепяща се развалина съвсем да грохне.

В дъното на сградата се намираше стар кораб, малко по-голям от останалите и заровен под още по-дебел пласт от прах и паяжини. Външно обаче изглеждаше здрав. Заинтригуван, Зейфод тръгна към него и докато крачеше, се препъна в една стара захранваща тръба.

Опита се да отмести тръбата настрана и с изненада откри, че е все още свързана с кораба.

А съвсем се изуми, когато се оказа, че освен това тръбата издава леко бръмчене.

Впери невярващ поглед в кораба, а след това обратно в захранващата тръба в ръцете си.

Съблече бързо сакото си и го хвърли настрана. След това, лазейки на четири крака, проследи тръбата до мястото, където се свързваше с кораба. Връзката беше здрава, а лекото бръмчене и вибрациите още по-ясно доловими.

Сърцето му биеше лудо. Избърса с ръка част от мръсотията и долепи ухо към тялото на кораба. Успя да чуе само някакъв слаб неопределен шум.

Започна трескаво да ровичка сред отломъците, пръснати на пода около него, и намери едно късо парче тръба и чашка от неразлагаща се пластмаса. От тях измайстори примитивен стетоскоп и започна да прослушва кораба.

Това, което чу, накара мозъците му да се запремятат презглава.

Гласът каза:

— Трансзвездните авиолинии желаят да се извинят на своите пътници за продължаващото закъснение на този полет. Всеки момент очакваме да бъдат попълнени запасите ни от малки, напоени с лимонов сок хартиени кърпички, които ще ви освежат и направят пътуването по-приятно и удобно. Благодарим за проявеното от вас търпение. След малко нашите стюардеси ще ви поднесат кафе и закуски.

Зейфод залитна назад, като продължаваше да фиксира кораба с безумен поглед.

Известно време се въртя безцелно, като ударен по главата. Докато обикаляше, изведнъж съгледа едно огромно табло с разписанието на заминаващите полети, което все още висеше, макар и само на единия си ъгъл, от тавана над главата му. Беше доста зацапано, но част от цифрите все пак личаха.

Очите му зашариха по цифрите и откриха нужната информация. Направи една бърза сметка. Очите му се разшириха.

— Деветстотин години… — прошепна той на себе си.

Толкова бе траяло закъснението на кораба.

Две минути по-късно той се намираше на борда му.

Когато излезе от преходната камера, го посрещна прохладен и свеж въздух — климатичната инсталация все още работеше.

Осветлението също работеше.

След като прекоси малкото преддверие, навлезе в един къс и тесен коридор и тръгна плахо по него.

Изведнъж се отвори една врата в пред него застана някаква фигура.

— Ако обичате, върнете се на мястото си, сър — каза една стюардеса-андроид и като му обърна гръб, закрачи надолу по коридора пред него.

Когато сърцето му отново започна да бие, той я последва. Тя отвори вратата в дъното на коридора и влезе.

И той влезе след нея.

Намираха се в пътническия салон на кораба и сърцето на Зейфод още веднъж спря за миг.

Всички места бяха заети с пътници, привързани към креслата с колани.

Косите им бяха дълги и несресани, ноктите им също бяха дълги, мъжете имаха бради.

Личеше, че всички до един са живи, но спят дълбоко.

Зейфод настръхна от ужас.

Тръгна като в сън по пътеката между креслата. Наближаваше вече средата на салона, когато стюардесата стигна до другия край. Тя се обърна и заговори:

— Добър ден, дами и господа — нежно каза тя — благодаря ви за търпението по време на това кратко закъснение. Ще излетим веднага, щом това стане възможно. А сега бъдете така добри да се събудите, за да ви поднеса кафе и бисквити.

Чу се едва доловимо бръмчене.

В същия миг всички пътници се събудиха.

Щом се събудиха, започнаха да крещят и да дърпат от себе си коланите и системите за поддържане на живота, с които бяха здраво пристегнати към креслата. Крещяха, пищяха и врещяха тъй силно, че Зейфод го заболяха ушите.

Докато се гърчеха и извиваха, стюардесата пристъпваше спокойно по пътеката и на всеки един от тях поднасяше малка чаша с кафе с пакетче бисквити.

Тогава един от тях стана от мястото си.

Обърна се и погледна към Зейфод.

Зейфод усети как косата по тялото му настръхва, сякаш се мъчи да се отдели от него и да се спаси. Той се обърна и избяга от тази лудница.

Хвърли се през вратата и се озова обратно в коридора.

Мъжът го следваше по петите.

Изтича като луд до края на коридора, мина през преддверието и продължи нататък. Втурна се в пилотската кабина затръшна вратата и я заключи след себе си. Облегна се назад, като едва си поемаше дъх.

След секунда-две една ръка започна да блъска по вратата.

Отнякъде в пилотската кабина металически глас се обърна към него със следните думи:

— Пътници не се допускат пилотската кабина. Върнете се, ако обичате на мястото си и изчакайте излитането на кораба. В момента се сервират кафе и бисквити. Говори ви автопилотът. Върнете се, ако обичате на мястото си.

Зейфод нищо не каза. Все още дишаше тежко. Зад него ръката продължаваше да блъска по вратата.

— Върнете се, ако обичате, на мястото си — повтори автопилотът — Пътници не се допускат в пилотската кабина.

— Аз не съм пътник — задъхано каза Зейфод.

— Върнете се, ако обичате, на мястото си.

— Аз не съм пътник! — извика Зейфод.

— Върнете се, ако обичате на мястото си.

— Аз не съм… ало, чувате ли ме?

— Върнете се, ако обичате на мястото си.

— Нали вие сте автопилотът — попита Зейфод.

— Да — отговори гласът откъм приборното табло.

— И сте командир на този кораб?

— Да — повтори гласът. — Полетът има закъснение. За улеснение и удобство на пътниците е необходимо временно да бъдат поддържани в състояние на летаргия. Всяка година им се сервира кафе и бисквити, след което отново се привеждат в състояние на летаргия, пак за тяхно улеснение и удобство. Корабът ще излети веднага, щом ни заредят с нужните за полета запаси. Молим да ни извините за закъснението.

Зейфод се отдръпна от вратата, по която вече не се сипеха удари. Приближи се до приборното табло.

— Закъснение ли? — изкрещя той. — Знаете ли какъв изглежда светът извън този кораб? Една безлюдна пустиня. Няма я вече онази цивилизация, приятел, отдавна я няма. И няма кой да ви достави напоени с лимонов сок хартиени кърпички!

— Теоретически е възможно — заяви авторитетно автопилотът — да се появят нови цивилизации. Един ден пак ще има напоени с лимонов сок хартиени кърпички. Дотогава ще имаме малко закъснение. Върнете се, ако обичате, на мястото си.

— Но…

Но в този момент вратата се отвори. Зейфод се завъртя кръгом и видя, че мъжът, който го преследваше, стоеше на прага. В ръката си държеше голямо дипломатическо куфарче. Облечен беше в безупречно изгладен костюм и косата му беше късо подстригана. Нямаше нито брада, нито дълги нокти.

— Зейфод Бийблброкс — каза той, — мойто име е Зарниууп. Струва ми се, че искахте да ме видите.

Зейфод Бийблброкс изгуби и ума, и дума. Устата му забръщолевиха разни глупости. Строполи се в един стол.

— Абе, човече, вие пък откъде се взехте? — каза той.

— Чаках ви тук — заяви той с делови тон.

Остави куфарчето си на пода и седна на един друг стол.

— Радвам се, че изпълнихте указанията ми — продължи той. — Страхувах се малко, че може да напуснете кабинета ми през вратата, а не през прозореца, както ви казах. Тогава щяхте да имате големи неприятности.

Зейфод само клатеше глава и издаваше нечленоразделни звуци.

— Когато прекрачихте прага на моя кабинет, вие влязохте в моята синтезирана по електронен път Вселена — поясни той. — Ако бяхте излезли през вратата, щяхте да се върнете обратно в истинската. Изкуствено създадената се управлява оттука.

И той потупа самодоволно куфарчето си.

Зейфод го изгледа с неодобрение и отвращение.

— И каква е разликата? — промърмори той.

— Никаква — каза Зарниууп, — абсолютно еднакви са. А, сетих се — струва ми се, че изтребителите Фрогстар са сиви в истинската Вселена.

— И какво означава всичко това? — изръмжа Зейфод.

— Много просто — каза Зарниууп. Самочувствието и самодоволството му предизвикаха у Зейфод силен гняв. — Много просто — повтори Зарниууп. — Открих координатите на мястото, където се намира онзи човек — човекът, който управлява Вселената. Открих също, че неговият свят е защитен от невероятностно поле. За да запазя своята тайна, пък и да се спася, се оттеглих в тази абсолютно изкуствена Вселена и се скрих в един забравен пътнически кораб. Тук бях в безопасност. Поне междувременно, вие и аз…

— Вие и АЗ? — извика Зейфод гневно — Искате да кажете, че ви познавам?

— Да — отговори Зарниууп — ние с вас добре се познаваме.

— Нямам спомен за това — каза Зейфод и потъна в мрачно мълчание.

— Междувременно вие и аз нагласихме нещата тъй, че вие да откраднете кораба с Невероятностния двигател — единствения, който може да достигне света на повелителя — и да ми го докарате тука. Вярвам, че сте изпълнили задачата си, за което ви поздравявам.

Устните му се изкривиха в стегната усмивка, която Зейфод с удоволствие би цапардосал с една тухла.

— О, и ако все още не сте разбрали — добави Зарниууп, — дължа да ви кажа, че тази Вселена беше създадена специално за вас. Следователно вие сте най-важната личност в тази Вселена. В истинската — каза той с усмивка, която направо плачеше за тухла — нямахте никакви шансове да оцелеете след Шеметната бездна на абсолютното прозрение. Да вървим.

— Къде? — попита Зейфод мрачно.

Чувстваше се смазан.

— При вашия кораб. „Златно сърце“. Надявам се, че сте го донесли?

— Не съм.

— Къде е сакото ви?

Зейфод го изгледа озадачено.

— Сакото ли? Съблякох го. Остана навън.

— Добре. Да отидем да го намерим.

Зарниууп стана и направи знак на Зейфод да го последва.

В преддверието се чуваха писъците на пътниците, които тъпчеха с кафе и бисквити.

— Не ми беше никак приятно, докато ви чаках — сподели Зарниууп.

— На ВАС не ви е било приятно? — извика Зейфод. — А как мислите, че…?

Зарниууп вдигна предупредително пръст до устата си. Люкът се отвори. На няколко крачки от тях се виждаше сакото на Зейфод, захвърлено сред развалините.

— Това е забележителен и изключително мощен кораб — каза Зарниууп. — Вижте.

Докато гледаха, джобът на сакото изведнъж започна да се издува. Раздра се и се разкъса. Малкият метален модел на „Златно сърце“, който Зейфод с изненада бе открил в джоба си, растеше.

И ставаше все по-голям и по-голям. След две минути достигна истинските си размери.

— При стойност на Невероятност… — каза Зарниууп. — Всъщност не знам точно каква, но цифрата е много голяма.

Зейфод зяпна.

— Искате да кажете, че през цялото време е бил с мене?

Зарниууп се усмихна. Вдигна куфарчето си и го отвори. Завъртя единствено копче в него.

— Сбогом, изкуствена Вселена — каза той, — привет на истинската!

Гледката пред тях за миг се разлюля и отново се появи — същата като преди.

— Виждате ли? — каза Зарниууп. — Съвсем същата е.

— Искате да кажете — повторя Зейфод напрегнато, — че през цялото време е бил с мене?

— О, да — каза Зарниууп — разбира се. Върху това се крепеше целият план.

— Това е краят — заяви Зейфод. — Можете да ме отпишете от сметката. Отсега нататък не разчитайте на мене. До гуша ми дойде от всичко това. Сам си играйте игрите.

— Страхувам се, че не можете да се откажете — каза Зарниууп. — Невероятностното поле ви държи здраво в прегръдките си. Не можете да избягате.

На лицето му се появи същата усмивка, която Зейфод много искаше да цапардоса и този път наистина я цапардоса.

Глава XIII

Форд Префект се втурна на мостика на „Златно сърце“.

— Трилиън! Артър! — развика се той. — Работи! Корабът отново функционира!

Трилиън и Артър спяха на пода.

— Хайде, ставайте де, ние отново се движим, отново летим — каза той, като ги риташе, за да се събудят.

— Здравейте, приятели — забръщолеви компютърът. — Много ми е приятно, че съм пак сред вас, уверявам ви. Искам само да ви кажа, че…

— Я да млъкнеш! — прекъсна го Форд. — Кажи ни къде, по дяволите, се намираме.

— На Фрогстар, Свят B, и ей богу, по-голямо бунище не съм виждал — каза Зейфод, като изтича на мостика. — Здравейте, момчета, сигурно толкова се радвате, че ме виждате, че нямате думи да ми кажете какъв голям симпатяга съм аз.

— Че си какво? — попита Артър сънливо и се надигна от пода, без да разбира какво всъщност става.

— Знам как се чувствате — продължи Зейфод. — Толкова съм велик, че дори и аз си връзвам езика, когато трябва да говоря за себе си. Хей, страшно се радвам, че ви виждам, Трилиън, Форд, Маймунеко. Хей, ъъъ, компютър…

— Здравейте, мистър Бийблброкс, за мене е голяма чест, сър, да…

— Млъкни и ни измъкни оттука, но бързо, много бързо.

— Готово, приятел, къде искаш да отидеш?

— Където и да е, няма значение — извика Зейфод. — Всъщност има! — поправи се той. — Искаме да отидем в най-близкото заведение за обществено хранене!

— Готово — каза компютърът весело и в същия миг една страхотна експлозия разтърси мостика.

Когато Зарниууп с насинено око влезе след около минута-две, той само изгледа четирите облачета дим с любопитство.

Глава XIV

Четири безчувствени тела потъваха надолу, влачени от черен въртоп. Съзнанието ги бе напуснало и ледена забрава теглеше телата все по-надолу и по-надолу към дълбините на небитието. Грохотът на тишината ехтеше жалостно край тях. Накрая затънаха в едно мътно, горчиво море от развълнуван пурпур, което бавно ги погълна, завинаги сякаш.

След една цяла вечност морето се оттегли и ги остави да лежат на един студен и твърд бряг — жалки отломки, изхвърлени на брега от вълната на Живота, Вселената и Всичко останало.

Разтърсваха ги студени спазми, от танца на светлинките около тях им прилошаваше. Студеният твърд бряг се люшна и завъртя веднъж и след това се успокои. От него се излъчваше матов блясък — това бе един изключително лъскав, студен и твърд бряг.

Едно неясно зелено нещо ги наблюдаваше с неодобрение.

То се прокашля.

— Добър вечер, мадам, добър вечер, господа — каза то. — Имате ли резервация?

Съзнанието на Форд Префект се върна с такъв трясък, че мозъкът го заболя. Вдигна замаян поглед към неясното зелено нещо.

— Резервация ли? — попита той немощно.

— Да, сър — отговори неясното зелено нещо.

— Нужно ли е човек да има резервация за отвъдното?

Ако е възможно едно неясно зелено нещо да повдигне презрително вежди, неясното зелено нещо стори тъкмо това.

— Отвъдното ли, сър? — попита то.

Артър Дент се мъчеше да се докопа до изплъзващото му се съзнание, така както човек се мъчи да докопа изплъзващото му се парче сапун в банята.

— Това отвъдното ли е? — заекна той.

— Ами струва ми се, че е това — каза Форд Префект, като се опитваше да определи накъде е горе. Подложи на проверка теорията, че отвъдното трябва да се намира в обратната на студения твърд бряг посока, и с мъка се изправи на това, което предполагаше, че са краката му.

— Искам да кажа — добави той, олюлявайки се леко, — че няма начин да сме оцелели след оня взрив, нали?

— Прав си — измърмори Артър. Успял бе да се повдигне на лакти, но от това не се почувства по-добре и отново се свлече долу.

— Да — каза Трилиън, като се надигна, — няма начин.

Откъм пода се чу някакъв глух, дрезгав, гърголещ звук. Това беше Зейфод Бийблброкс, който се опитваше да проговори.

— Аз със сигурност не съм оцелял — каза той задавено. — Аз съвсем си бях заминал. Бум — и край.

— Ами да — каза Форд — и ние заради тебе нямахме никакви шансове да оцелеем. Сигурно сме станали на парчета. Наоколо трябва да е пълно с ръце и крака.

— Да — каза Зейфод, изправяйки се шумно на крака.

— Ако дамата и господата желаят да поръчат нещо за пиене… — каза неясното зелено нещо, като се въртеше нетърпеливо около тях.

— Тряс, пляс — продължи Зейфод, — и в миг се разпадаш на съставните си молекули. Хей, Форд — каза той, установявайки самоличността на една от неясните фигури в мъглата около себе си, — ти изпита ли чувството, че целият ти живот преминава като на лента пред очите ти?

— Ама ти и това ли? — каза Форд. — Целия си живот?

— Да — каза Зейфод, — поне ми се стори, че е моят. Защото, знаеш ли, често имам чувството, че живея нечий друг живот.

Той се огледа, като спря поглед върху трите фигури, които най-сетне ставаха познати фигури, вместо да бъдат мъгляви и с неясни очертания безформени фигури.

— И така… — каза той.

— И така какво — попита Форд.

— И така, ето ни тук — каза Зейфод нерешително, — лежим мъртви…

— Стоим — поправи го Трилиън.

— Ъъъ, стоим мъртви — продължи Зейфод — в този злочест…

— Ресторант — каза Артър Дент, който се бе изправил на краката си и вече можеше, за своя голяма изненада, да вижда ясно. Или по-точно, изненада го не това, че е способен да вижда, а това, което виждаше.

— Ето ни тук — продължи неотстъпно Зейфод, — стоим мъртви в този злочест…

— Луксозен — каза Трилиън.

— Ресторант — завърши Зейфод.

— Странно, нали? — каза Форд.

— Ъъъ, да.

— Иначе полилеите са хубави — забеляза Трилиън.

И четиримата се заозъртаха смаяно.

— Не ми се вярва това да е отвъдното — каза Артър. — По-скоро ми прилича на нещо неземно.

В действителност полилеите бяха малко крещящи, а ниският сводест таван, от който висяха, нямаше да бъде в една идеална Вселена боядисан в точно тази отсянка на тъмнотюркоазеното, но дори и да беше, нямаше да бъде допълнително осветен със скрити светлини. Вселената обаче не е идеална, за което свидетелстваха и шарките по мраморния под, от който човек можеше да стане разноглед, а също и направата на лицевата страна на дългия осемнадесет ярда бар с мраморен плот. Лицевата страна на дългия осемнадесет ярда бар беше облицована със съшитите кожи на близо двадесет хиляди антареански мозаечни гущери въпреки факта, че същите тези двадесет хиляди гущери се нуждаеха от своите кожи, за да имат в какво да носят вътрешностите си. Неколцина елегантно облечени създания се бяха разположили небрежно на бара или си отпочиваха в пъстроцветните удобни кресла, пръснати тук-таме в района на бара. Един млад Вл’хургски офицер и зелената му димяща млада дама минаха през голямата, направена от тъмно стъкло врата в дъното на бара и влязоха в ярко осветения централен салон на Ресторанта.

Зад Артър се намираше голям, завесен еркерен прозорец. Той дръпна настрана крайчеца на завесата и погледна навън мрачния и суров пейзаж, един сив, осеян с дупки, безрадостен пейзаж, който при нормални обстоятелства би накарал Артър да се разтрепери от ужас. Обстоятелствата обаче не бяха нормални, защото онова, което смрази кръвта в жилите му и стана причина кожата му да поиска да запълзи нагоре по гърба му и да излезе през главата му, беше небето. Небето беше…

Един помощник барман услужливо върна завесата на мястото й.

— Всичко с времето си, сър — каза той.

Очите на Зейфод заблестяха.

— Хей, чакайте малко, мои мъртви приятели — каза той. — Струва ми се, че забравяме нещо ултраважно, нещо, което някой каза, но ние не му обърнахме внимание.

С огромно облекчение Артър отклони вниманието си от това, което току-що бе видял.

Той каза:

— Рекох, че ми прилича на нещо незем…

— Да, но не ти ли се ще да не си го изрекъл? — каза Зейфод. — Форд?

— Казах, че е странно.

— Да, много умно, но скучно, може би…

— Може би — прекъсна го неясното зелено нещо, което вече бе приело образа на дребен, съсухрен, облечен в тъмен костюм зелен сервитьор, — може би е по-добре да обсъдите този въпрос, след като поръчате нещо за пиене…

— Пиене! — извика Зейфод. — Ето това беше! Виждате ли какво може човек да изпусне, ако дреме.

— Така е, сър — каза сервитьорът търпеливо. — Ако дамата и господата желаят да поръчат нещо за пиене преди вечеря…

— Вечеря! — възкликна Зейфод възторжено. — Слушай, малко зелено същество, способен съм цяла нощ да те гушкам в стомаха си, ей, тъй, заради едната идея.

— … нека сторят това сега, а по-късно — продължи сервитьорът, твърдо решен да не бъде отклоняван точно преди финала — и Вселената ще избухне, за да ви достави удоволствие.

Главата на Форд бавно се завъртя към него. Гласът му прозвуча развълнувано.

— Ауу — каза той, — че какви питиета сервирате в това заведение?

Сервитьорът се ухили леко и учтиво, така както подобава на един сервитьор.

— Ооо — каза той, — струва ми се, че господинът не ме разбра правилно.

— О, надявам се, че не съм — промълви Форд.

Сервитьорът се прокашля леко и учтиво, така както подобава на един сервитьор.

— Често се случва нашите клиенти да са леко дезориентирани след пътуването във времето — каза той, — затова бих ви предложил…

— Пътуване във времето? — каза Зейфод.

— Пътуване във времето? — каза Форд.

— Пътуване във времето? — каза Трилиън.

— Искате да кажете, че това не е отвъдното? — рече Артър.

Сервитьорът се усмихна леко и учтиво, така както подобава на един сервитьор. Но репертоарът му на учтив малък сервитьор беше вече на привършване и скоро щеше да влезе в ролята си на неразговорчив и язвителен малък сервитьор.

— Отвъдното ли, сър? — каза той. — Не, сър.

— И ние не сме мъртви? — попита Артър.

Сервитьорът присви устни.

— Аха, ха — каза той. — Господинът очевидно е жив, иначе нямаше да се опитвам да го обслужвам.

С един удивителен жест, който не се поддава на описание, Зейфод Бийблброкс плесна двете са чела с две от ръцете си, а с третата се шляпна по едното бедро.

— Хей, момчета — каза той, — ама ние сме страшни! Успяхме! Най-сетне стигнахме там, закъдето бяхме тръгнали. Това е Милиуейз!

— Да, сър — каза сервитьорът, щедро отпускайки още малко търпение, — това е Милиуейз, Ресторант „На края на Вселената“.

— Краят на какво? — попита Артър.

— Вселената — повтори сервитьорът много ясно и излишно отчетливо.

— Че кога настъпи краят? — рече Артър.

— Само след няколко минути, сър — отговори сервитьорът и си пое дълбоко дъх.

Не беше необходимо да прави това, защото тялото му се снабдяваше с нужния за поддържането на живота му специфичен асортимент от газове от един малък интравенозен апарат, привързан към крака му. Има обаче случаи, когато независимо от метаболизма ти се ще да поемеш дълбоко дъх.

— И така — добави то, — ако бъдете така добри най-сетне да поръчате нещо за пиене, ще мога след това да ви заведа до масата ви.

Зейфод пусна две налудничави усмивки, разходи се до бара и поръча от почти всички питиета.

Глава XV

Ресторант „На края на Вселената“ е едно от най-забележителните явления в цялата история на системата за обществено хранене. Той е построен върху частичните останки на… той ЩЕ бъде построен върху частичните… или по-точно, щеше да бъде построен досега и всъщност вече е…

Основният проблем, с който човек се сблъсква при пътуване във времето, не е в това, че, без да иска, може да стане баща или майка на самия себе си. Да станеш баща или майка на самия себе си, не е проблем, с който едно хармонично и свободомислещо семейство да не може да се справи. Не представлява проблем и това, че може да се промени ходът на историята — защото всяко нещо си е на мястото като в картинна мозайка. Всички важни промени са станали, преди да ги има нещата, които е трябвало да променят, и в последна сметка нещата се оправят от само себе си.

Основният проблем е преди всичко и най-вече граматичен, най-значителният труд по този въпрос е НАРЪЧНИК НА ПЪТУВАЩИЯ ВЪВ ВРЕМЕТО — 1001 ГЛАГОЛНИ ВРЕМЕНА от д-р Дан Стрийтменшънър. В него ще намерите указания как например да изразите едно събитие, което е предстояло да ви се случи в миналото, преди да сте го избягнали чрез скок напред във времето от два дена, с цел да го избегнете. Събитието ще бъде изразено по различен начин в зависимост от това дали го представяте от позицията на вашето собствено естествено време, или от гледна точка на по-далечното бъдеще, или от гледна точка на по-далечното минало, а могат да възникнат и по-сложни ситуации поради възможността да водите разговори, докато сте на път от едно време към друго с цел да станете баща или майка на самия себе си.

Повечето читатели достигат едва до Бъдеще полуусловно модифицирано субинвертирано относително минало подчинително предумишлено време, преди да се откажат; затова в по-късните издания на книгата всички страници оттук нататък се оставят празни, за да се намалят разходите по отпечатването й.

ПЪТЕВОДИТЕЛ НА ГАЛАКТИЧЕСКИЯ СТОПАДЖИЯ прескача набързо всички тези заплетени чисто академически абстракции, като се спира съвсем накратко, за да отбележи, че терминът „Бъдеще перфектно“ е излязъл от употреба, защото е доказано, че то съвсем не е такова.

И така:

Ресторант „На края на Вселената“ е едно от най-забележителните явления в цялата история на системата за обществено хранене.

Той е построен върху частичните останки на една след време разрушена планета, която е затворена в огромно темпорално кълбо и се изстрелва напред във времето към онзи момент, в който настъпва краят на Вселената.

Мнозина твърдят, че това е невъзможно.

Гостите на Ресторанта имат възможност да си седят по местата на масите и докато си хапват от разкошните ястия, да наблюдават как цялото мироздание експлоадира около тях.

Мнозина биха казали, че и това е невъзможно.

Можете да пристигнете за който и да е сеанс, без да имате предварителна резервация, защото бихте могли да си ангажирате места ретроспективно, когато се завърнете в своето собствено време.

А това пък, настояват мнозина, е абсолютно невъзможно.

В Ресторанта можете да се срещнете и вечеряте с най-обаятелните представители на цялото население на времето и пространството.

Спокойно може да се каже, че и това е невъзможно.

Можете да го посетите колкото си щете пъти и да сте сигурни, че никога няма да срещнете себе си, заради неудобството, което обикновено това предизвиква.

А това, дори ако останалото е вярно — но то, разбира се, не е, е очевидно невъзможно, твърдят неверниците.

От вас се иска само да вложите едно пени в местния клон на спестовната каса и когато пристигнете в Ресторанта за Свършека на Всемира, ще се окаже, че благодарение на действието на сложната лихва огромната сметка за вашата вечеря е вече платена.

Това, твърдят мнозина, е не само невъзможно, но и абсурдно. Ето защо рекламните агенти от звездната система Бастаблон предложиха следния девиз: Ако сте извършили шест невъзможни неща тази сутрин, защо не приключите с една закуска на Милиуейз, Ресторанта „На края на Вселената?“

Глава XVI

На бара умората бързо налягаше Зейфод и той се чувстваше отпуснат като тритон. Главите му се чукаха една в друга, а усмивките му губеха от синхрона си. Беше отчайващо щастлив.

— Зейфод — рече му Форд — докато все още си способен да говориш, би ли ми казал, какво, по дяволите, се случи? Къде беше ти? Къде бяхме ние? Дребна работа, но ми се ще да са го изясня.

Лявата глава на Зейфод изтрезня, като остави дясната да потъне още по-дълбоко в пиянската омая.

— Мда — каза той, — бях тук-таме. Искат от мен да открия човека, който управлява Вселената, ама аз нямам никакво желание да се срещам с него. Не ми се вярва да може да готви.

Лявата му глава не свали поглед от дясната, докато казваше това, и сетне кимна.

— Правилно — рече тя, — пийни още една.

Зейфод гаврътна още един Пангалактически гаргаробластер, питието, което описват като алкохолния еквивалент на нападение с цел грабеж — хем ти вземат парите, хем главата те боли. Форд реши, че каквото и да се е случило, него не го е грижа кой знае колко.

— Слушай, Форд — каза Зейфод, — всичко е тип-топ.

— Искаш да кажеш, че всяко нещо си е на мястото.

— Не — възрази Зейфод, — не искам да кажа, че всяко нещо си е на мястото. Не това имах предвид. Но ако искаш да знаеш какво се случи, нека приемем, че цялото начинание се намираше в моя джоб. Ясна ли ти е ситуацията?

Форд сви рамене.

Зейфод се изкиска в чашата си. Питието се разпени, преля от чашата и започна да разяжда мраморния плот на бара.

Към тях се приближи един фантастично мургав космоциганин и им засвири на електрическа цигулка, но Зейфод му даде много пари и онзи се съгласи да се махне.

Циганинът се приближи до Артър и Трилиън, които седяха в друга част на бара.

— Не знам какво представлява това място — каза Артър, — но ме побиват тръпки от него.

— Пийни още една — каза Трилиън. — Забавлявай се.

— Кое по-точно? — попита Артър. — Двете взаимно се изключват.

— Горкият Артър! Ти явно не ставаш за такъв живот!

— На това живот ли му викаш?

— Започваш да приказваш като Марвин.

— Марвин е най-трезвомислещият от всички нас. Как мислиш, че можем да отпъдим този цигулар оттука?

Сервитьорът застана до тях.

— Масата ви е готова — обяви той.

Погледнат отвън, което, разбира се, е невъзможно, Ресторантът прилича на една гигантска искряща морска звезда, изхвърлена на някаква забравена скала. В лъчите й се помещават баровете, кухните, генераторите на силово поле, които поддържат цялата конструкция и порутените останки от планетата, върху които е разположен, а също и трибуните на Времето, които бавно люшкат всичко това напред-назад през онзи критичен миг.

В центъра се намира грамадният златист купол — почти пълен глобус — и тъкмо в тази част на Ресторанта преминаха сега Зейфод, Форд, Артър и Трилиън.

Преди тях бяха пристигнали най-малко пет тона блестящи украшения и сега покриваха всички свободни повърхности. Останалите повърхности не бяха свободни, защото вече бяха инкрустирани със скъпоценни камъни, драгоценни раковини от Сантрагинус, златен варак, мозаични плочи, кожи от гущери и милион други орнаменти и декорации с неустановен произход. Стъклото искреше, среброто лъщеше, златото блестеше, Артър Дент се блещеше.

— Аууу — каза Зейфод. — Тц-тц-тц.

— Невероятно! — промълви Артър. — Какви хора…! Какви неща…!

— Нещата — каза Форд тихо — също са хора.

— Какви хора… — поде отново Артър, — какви… други хора…

— Какви светлини…! — каза Трилиън.

— Какви маси… — каза Артър.

— Какви дрехи…! — каза Трилиън.

Приказват също като рекламни агенти, помисли си сервитьорът.

— „Краят на Вселената“ е много популярен — каза Зейфод, докато се промъкваше несигурно между множеството маси, някои от които бяха от мрамор, други от разкошен ултрамахагон, а трети дори от платина и на всички маси седяха компании от екзотични същества, които бъбреха помежду си и изучаваха листите с менюто.

— Хората обичат да се обличат специално за случая — продължи Зейфод. — Придават му тържественост.

Масите бяха разположени ветрилообразно около централната сцена, където един малък оркестър изпълняваше забавна музика. Според Артър масите бяха най-малко хиляда, а сред тях бяха пръснати люлеещи се палми, съскащи фонтани, причудливи статуи, с една дума, всякакви джунджурии, присъщи за онези ресторанти, за обзавеждането на които са пожалени малко средства, за да се създаде впечатлението, че не са пожалени никакви средства. Артър се огледа, за да види дали някой не прави рекламен филм за телевизията.

Зейфод залитна и се блъсна във Форд, който на свой ред залитна и се блъсна в Зейфод.

— Аууу — каза Зейфод.

— Тц-тц-тц — каза Форд.

— Знаеш ли, моят любим прадядо може да е постегнал малко нашия компютър — каза Зейфод. — Заповядах му да ни откара до най-близкото заведение за обществено хранене, а той ни изпраща на „Края на Вселената“. Напомни ми да бъда добър с него някой ден.

След кратка пауза продължи:

— Хей, знаеш ли, че тази вечер всички са тука. Всички, които бяха нещо.

— Защо „бяха“? — учуди се Артър.

— В „Краят на Вселената“ най-често говорим в минало време — отговори Зейфод, — защото всичко е минало и свършено. Здравейте, момчета — извика той към групичката гигантски игуани. — Как бяхте?

— Онзи там Зейфод Бийблброкс ли е? — една игуана попита друга игуана.

— Да, струва ми се — отговори втората игуана.

— Е, това е вече върхът — каза първата игуана.

— Животът е странно нещо — каза втората игуана.

— Какъвто си го направиш, такъв ще е — заключи първата и отново потънаха в мълчание: чакаха да видят най-знаменитото зрелище в цялата Вселена.

— Хей, Зейфод — каза Форд като посегна към ръката му и благодарение на третата чаша Пангалактически гаргаробластер не улучи. Протегна напред един люлеещ се пръст.

— Ето там седи един стар приятел — каза той — Хотблек Десиато! Виждаш ли мъжа на платинената маса и с платинения костюм?

Зейфод се опита да проследи посоката, в която сочеше Фордовия пръст, но му се зави свят. Накрая го видя.

— А, да — каза той, но след миг се сети кой е всъщност. — Хей — възкликна той, — виж на това се вика супер велик мъж! По-велик и от най-великите! Като изключим мен, разбира се.

— Че кой е той? — попита Трилиън.

— Хотблек Десиато! — изненада се Зейфод. — Не го ли знаеш? Не си ли чувала за „Бедствен район“?

— Не — отговори Трилиън, която наистина не бе чувала.

— Най-великата — каза Форд, — най-шумната…

— Най-богатата — добави Зейфод.

— … рок-група в историята на… — опита се да намери точната дума.

— … в самата история — каза Зейфод.

— Не съм — каза Трилиън.

— Как така — каза Зейфод, — ето ни тук, на края на Вселената, а ти още сякаш не си живяла. Къде си била досега?

И той я поведе към масата, където сервитьорът отдавна ги очакваше. Артър ги последва, чувствайки се съвсем загубен и самотен.

Форд отцепи право през тълпата, за да поднови едно старо познанство.

— Хей, ъъъ, Хотблек — извика той, — как си, кво правиш? Страшно се радвам, че те виждам, братче. Вдигаш ли още шум? Изглеждаш много добре, много, ама много дебел и вкиснат. Страшен си!

Тупна мъжа по гърба и леко се учуди, когато онзи изобщо не реагира. Но Пангалактическите гаргаробластери, които се плискаха в него, му нашепваха да продължи нататък.

— Помниш ли доброто старо време? — каза той. — Славно си живеехме, нали? Бистрото на Катилите помниш ли? А универмага „Гръцмуля на Слим“? Клуба на грешните къркачи? Чудесни дни, а?

Хотблек Десиато не изрази мнение по въпроса дали това са били чудесни дни или не. Но Форд не се смути.

— И когато нямахме какво да ядем, се представяхме за санитарни инспектори, това помниш ли? И обикаляхме заведенията за ядене и пиене наред, а? Докато накрая получихме хранително отравяне. А дългите нощи, прекарани в сладки приказки и пиене в онази смърдяща квартира над Кафе Клоака в град Гретхен, Нови Бетел? Ти все се усамотяваше в другата стая, дрънкаше на своята аджуитара и се опитваше да пишеш песни, които всички мразеха. Ти викаше, че не те интересува, а ние викахме, че нас ни интересува, защото страшно ги мразим — очите на Форд бяха започнали да се навлажняват. — Ти викаше, че не искаш да ставаш звезда — продължи той, потънал в носталгия, — защото презираш бълващата звезди система. А ние ти викахме — Хадра, Сулиджуу и аз, — че нямаш друг избор. А сега какво? Сега сам КУПУВАШ звездни системи!

Той се обърна и призова за внимание близките маси.

— Ето — каза той — един човек, който КУПУВА звездни системи!

Хотблек Десиато не направи опит да потвърди или отрече този факт и интересът на случайната му публика бързо изчезна.

— Струва ми се, че някой се е напил — измърмори едно мораво храстовидно същество в чашата си с вино.

Форд се олюля леко и се отпусна тежко в стола срещу Хотблек Десиато.

— Какъв беше онзи номер, дето го правеше? — каза той, посегна неблагоразумно да се опре на една бутилка и я разля, но по някаква случайност право в една чаша наблизо. И за да не отиде на вятъра щастливият завършек на злополучния му жест, изпразни чашата.

— Онзи наистина страшен номер — продължи той, — сещаш ли се? „Буъм! Буъм! Бъдърр!“ или нещо подобно. Когато го изпълняваш на сцената, свършва с това, че корабът се блъска право в слънцето. И ти наистина го правеше!

Форд блъсна с юмрук дланта на другата си ръка, за да поясни нагледно този подвиг. Отново катурна бутилката.

— Кораб! Слънце! Дум, тряс! — извика той. — И никакви лазерни ефекти и тем подобни! Ти и твоите момчета правите истински слънчеви избухвания, истински загар. И наистина ужасни песни.

Очите му проследиха струйката течност, която гълголеше от бутилката върху масата. Трябва нещо да се направи… помисли си Форд.

— Хей, искаш ли една чашка? — попита той.

Едва сега упоеното му съзнание регистрира факта, че нещо не е наред, че нещо й липсва на тази мила среща и че липсващото нещо е свързано по някакъв начин с това, че седящият срещу него дебел мъж с платинен костюм и сребърна шапка все още не е казал „Здравей, Форд“ или „Страшно се радвам да те видя след толкова време“, или каквото и да е друго. А да не говорим, че изобщо не бе и помръднал.

— Хотблек? — каза Форд.

Една огромна тежка ръка се стовари отзад върху рамото му и го изблъска настрана. Той се свлече тромаво от стола си и погледна нагоре, за да види на кого е тази груба ръка. Не бе трудно да се забележи кой е собственикът й, защото беше около седем фута висок и при това доста солидно сложен. Всъщност външният му вид силно напомняше кожен диван — лъскав, със заоблени форми и добре тапициран. Костюмът, в който бе напъхано тялото на мъжа, изглеждаше така, сякаш единствената му цел бе да демонстрира колко е трудно да се натика едно такова тяло в костюм. Лицето му приличаше на портокалова кора и имаше цвят на ябълка, но тук свършваше приликата му със сладките неща.

— Малкия… — каза мъжът с глас, който сякаш доста се бе мъчил в гърдите му, преди да излезе от устата.

— Ъъъ, да? — каза Форд с разговорен тон.

Изправи се с мъка на краката си и с разочарование откри, че върхът на главата му не се издига много над корема на мъжа.

— Чупката — каза мъжът.

— О, така ли? — каза Форд, чудейки се дали постъпва много разумно. — Че кой сте вие?

Мъжът се позамисли. Не бе свикнал да му задават подобни въпроси. Въпреки това успя да скалъпи набързо един отговор.

— Аз съм този, който ти казва да се чупиш — каза той, — преди да ти е счупил кокалите.

— Вижте какво — започна Форд плахо: много му се щеше главата му да спре да се върти, да се проясни и да се справи с тази ситуация — вижте — продължи той, — аз съм един от най-старите приятели на Хотблек, а…

Хвърли поглед към Хотблек Десиато, който дори и не бе мигнал още.

— … а… — отново каза Форд като се чудеше как е най-удачно да продължи след това „а“.

Огромният мъж бързо сътвори цяло изречение, което да върви след „а“-то и го изрече на глас.

— А пък аз съм телохранителят на мистър Десиато — гласеше то — и отговарям за неговото тяло, но за твоето не отговарям, затова го разкарай оттука, преди да му се е случило нещо.

— Ама чакайте малко — каза Форд.

— Никакво ама! — изрева телохранителят. — Никакво чакане! Мистър Десиато с никого не разговаря!

— А защо не го оставите сам да каже какво мисли по въпроса? — попита Форд.

— Той с никого не разговаря! — крещи телохранителят.

Форд хвърли още един тревожен поглед към Хотблек и бе принуден да признае пред себе си, че фактите бяха на страната на телохранителя. Дори и следа нямаше от каквото а да е раздвижване, а камо ли от някакъв особен интерес към съдбата на Форд.

— Защо? — попита Форд. — Какво му има?

Телохранителят му обясни някои работи.

Глава XVII

ПЪТЕВОДИТЕЛ НА ГАЛАКТИЧЕСКИЯ СТОПАДЖИЯ изтъква, че „Бедствен район“ — една плутониева рок-група от Гагракака — са не само най-шумната рок-група в Галактиката, но са и най-шумното нещо въобще. Редовните посетители на техните концерти твърдят, че музиката им се възприема най-добре от вътрешността на як бетонен бункер на около тридесет и седем мили от сцената. А самите музиканти свирят на инструментите си чрез дистанционно управление, затворени в звукоизолиран кораб, който кръжи в орбита около планетата — или най-често, около съвсем друга планета.

Общо взето, песните им са много простички и най-често експлоатират познатата тема как едно момче среща едно момиче под сребристата луна, която после експлоадира по все още неизследвани причини.

Много светове вече са забранили техните изпълнения, някои по естетически съображения, но най-често заради това, че озвучителната система на групата нарушава местните договори за ограничаване на стратегическите оръжия.

Това обаче не пречи на техните печалби да надхвърлят пределите на чистата математика, техният главен специалист по теоретично счетоводство наскоро бе назначен за професор по неоматематика в Максимегалонския университет заради заслугите му в областта на Общата и Частна теория на данъчните декларации на „Бедствен район“, където доказва, че цялата структура на континуума на космическото време е не просто крива, а тотално изкривена.

Залитайки, Форд тръгна към масата, където Зейфод, Артър и Трилиън седяха и чакаха да започне веселата част.

— Трябва да хапна нещо — каза Форд.

— Здрасти, Форд — каза Зейфод. — Поприказва ли с оня приятел, дето дига страшна врява?

Форд поклати глава неопределено.

— С Хотблек ли? Ами да, имаше нещо такова.

— Какво ти каза?

— Нищо особено. Той е… ъъъ…

— Да?

— Решил е да бъде мъртъв една година заради данъците. Трябва да седна.

И седна.

Сервитьорът се приближи към тях.

— Ще желаете ли да видите менюто? — попита той. — Или предпочитате да се срещнете със специалитета на деня?

— Хъ? — каза Форд.

— Хъ? — каза Артър.

— Хъ? — каза Трилиън.

— Чудесно — каза Зейфод. — Дай да го видим.

В една малка стаичка в едно от крилата на ресторантския комплекс един висок и слаб като върлина човек повдигна края на завесата и остана лице срещу лице със забвението.

Лицето му не бе от красивите, може би защото забвението прекалено често го бе спохождало. Като начало то беше прекалено дълго, очите прекалено хлътнали в орбитите, бузите прекалено мършави, устните му бяха прекалено тънки и дълги, а когато се разтваряха, разкриваха два реда зъби, които твърде много приличаха на току-що измит еркерен прозорец. Ръцете, които придържаха завесата, също бяха дълги и тънки и студени. Сега докосваха леко гънките на завесата, но оставяха впечатлението, че ако не бди над тях като орел, те ще се измъкнат сами някъде и ще направят нещо отвратително в някой тъмен ъгъл.

Мъжът пусна завесата и зловещата светлина, която бе играла върху лицето му, отиде да играе на някое по-здравословно място. Започна да шари из малката си стая като богомолка, излязла на вечерен лов, и накрая се настани върху един разклатен стол до сгъваема маса, където прелисти няколко листа с анекдоти.

Прозвуча звънец.

Бутна настрана тънкия свитък изписани листа и се изправи. Прекара вяло ръце по част от милиона пъстроцветни паети, с които бе украсено сакото му, и излезе през вратата.

В Ресторанта светлините бавно угаснаха, оркестърът ускори темпото, самотен лъч от прожектор проряза мрака и освети стълбището, което водеше към средата на сцената.

Нагоре по стълбите се понесе високата фигура на блестящо облечен човек. Втурна се на сцената, изтича леко до микрофона, взе го от стойката с един замах на дългите си и тънки ръце и остана така известно време, като се кланяше наляво и надясно и приемаше овациите на публиката с широка като еркерен прозорец усмивка. Махна с ръка на приятелите си сред публиката, макар че такива там нямаше, и изчака аплодисментите да стихнат.

Вдигна ръка и разтегна устните си в усмивка, която не само стигаше от ухо до ухо, но сякаш и излизаше малко извън чертите на лицето му.

— Благодаря ви, дами и господа! — извика той. — Благодаря ви! Много ви благодаря.

Огледа ги с искрящ поглед.

— Дами и господа — започна той, — Вселената такава, каквато я познаваме, е просъществувала повече от сто и седемдесет хиляди милиона милиарда години и ще загине след малко повече от половин час. И така, добре дошли на всички в Милиуейз, Ресторанта „На края на Вселената“!

С един добре пресметнат жест предизвика нов взрив от овации. С още един жест ги прекъсна.

— Тази вечер домакин на програмата ще бъда аз — каза той. — Името ми е Макс Коурдълплийн… (Всички го знаеха, защото изпълнението му бе известно из цялата Галактика, но го обяви заради новия изблик на овации, които то предизвика и които той прие със скромна усмивка и възпиращ жест.)… и току-що пристигам направо от съвсем, съвсем друг Край на Времето, където водих програмата в Бар „Големия взрив“, и искам да ви уверя, дами и господа, че там прекарахме много интересна вечер. А сега ще бъда с вас до края на това историческо събитие, Края на самата История!

Поредният взрив от аплодисменти бързо затихна, когато светлината съвсем намаля. На всички маси едновременно и от само себе си пламнаха свещи и това предизвика леко ахване в залата. Хиляди малки, трепкащи светлинки обгърнаха всички вечерящи и по тях интимно заиграха безбройни сенки. Вълна от трепетна възбуда премина през притъмнелия Ресторант, когато огромният златен купол над главите им започна съвсем бавно да изгубва блясък, притъмнява и угасва.

Макс продължи да говори с приглушен глас.

— И така, дами и господа — зашепна той, — свещите са запалени, оркестърът тихо свири и като гледам как куполът от силово поле над нас гасне и става прозрачен, разкривайки едно тъмно и гнетящо небе, натежало от прастарата, достигнала предела си светлина на моравите, набъбнали звезди, си мисля, че тази вечер ще станем свидетели на един приказен апокалипсис!

Дори и нежната музика заглъхна вече. Потрес и изумление обзе всички, които досега не бяха виждали тази гледка.

Върху тях се лееше чудовищна, зловеща светлина:

— отвратителна светлина.

— гореща, убийствена светлина

— светлина, от която и адът би станал по-грозен.

Настъпваше краят на Вселената.

В продължение на няколко безкрайни секунди Ресторантът се люшка насам-натам из бушуващата пустош. След това Макс отново заговори.

— За онези от вас, които все още хранят някаква надежда, че ще видят светлика в края на тунела — каза той, — ето я истината.

Оркестърът отново засвири.

— Благодаря ви, дами и господа — извика Макс. — След минута ще бъда отново при вас, а дотогава ви оставям във вещите ръце на мистър Рег Вандала и неговия състав „Катаклизми“. Аплодисменти, дами и господа, за Рег и неговите момчета!

Страхотният хаос в небесата продължаваше.

Публиката колебливо изръкопляска, но след минута-две вече се водеха нормални разговори. Макс започна обиколката си сред масите, като пускаше шеги наляво и надясно и сам се заливаше в гръмогласен смях — изкарваше си хляба човекът.

До масата на Зейфод Бийблброкс се приближи едно голямо млекодайно животно от рода на говедата — едро, добре угоено и охранено четириного, с огромни влажни очи, малки рога и с една почти подкупваща усмивка на устните си.

— Добър вечер — измуча то и се отпусна тежко на бутовете си. — Аз съм Специалитетът на деня. Мога ли да ви препоръчам някои части на тялото си?

Изгрухтя и примлясна няколко пъти, намести се по-удобно на задните си части и се загледа спокойно в клиентите.

Думите му предизвикаха изумление и смут у Артър и Трилиън, безразличие у Форд Префект и остро чувство на глад у Зейфод Бийблброкс.

— Може би парче от моята плешка? — предложи животното. — Задушено в бяло вино?

— Ъъъ, ВАШАТА плешка? — прошепна Артър ужасено.

— Естествено, че моята, сър — изпръхтя доволно животното, — как мога да предлагам чужди плешки.

Зейфод скочи на крака и започна да ръчка и опипва плешката на животното с разбиране.

— Бутът ми също е много хубав — гордо заяви животното. — Правих специални упражнения и се храних с много зърно, за да е месото му сочно и хубаво.

Уригна се леко, примлясна и започна да преживя. Като сдъвка храната, отново я глътна.

— Или може би предпочитате нещо печено на фурна? — добави то.

— Да не искате да кажете, че това животно наистина иска да го изядем? — прошепна Трилиън на Форд.

— Аз ли? — каза Форд с безжизнен израз в очите. — Аз нищо не искам да кажа.

— Това е направо ужасно — възкликна Артър, — най-отвратителното нещо, което някога съм чувал.

— Какво те тревожи, землянино? — попита Зейфод, като насочи вниманието си към огромния бут на животното.

— Просто не мога да ям от животно, което стои пред мен и ме кани да го изям — каза Артър. — Жестоко е.

— А по-добре ли е да ядеш от животно, което не иска да бъде изядено? — каза Зейфод.

— Не е в това работата — възрази Артър. Но сетне се замисли. — Добре — каза той, — може и в това да е работата. Но все едно, сега няма да го мисля. Просто ще… ъъъ…

Вселената вилнееше около него в предсмъртна агония.

— Мисля, че ще си взема само една зелена салата — измърмори той.

— Позволете ми да ви посъветвам да опитате черния ми дроб — обърна се животното към него. — Трябва да е станал много апетитен и крехък, месеци наред се тъпча насила.

— Само зелена салата — заяви твърдо Артър.

— Само зелена салата? — попита животното, като ококори неодобрително очи.

— Да не искате да кажете — рече му Артър, — че не бива да си взема зелена салата?

— Знаете ли — отвърна животното, — познавам много зеленчуци, които са категорични по този въпрос. Ето защо се реши веднъж завинаги да се сложи край на този заплетен проблем, като се създаде животно, което наистина желае да бъде изядено и е способно да го заяви ясно и убедително. И ето ме пред вас.

Насили се и успя да направи лек поклон.

— Чаша вода, ако обичате — каза Артър.

— Вижте какво — каза Зейфод, — ние искаме да се наядем, а не да водим кулинарни спорове. Четири пържоли алангле, ако обичате, и по-бързо. Не сме яли от петстотин седемдесет и шест милиарда години.

Животното се изправи тежко на крака. Измуча слабо.

— Позволете ми, сър, да ви поздравя за мъдрия избор. Наистина е много добър — каза то. — Ей сега ще отида и ще се застрелям.

Обърна се и смигна приятелски на Артър.

— Не се тревожете, сър — каза му то, — ще го направя по най-хуманен начин…

И без да бърза, тръгна, клатушкайки се, към кухнята.

Само след няколко минути сервитьорът пристигна с четири огромни димящи пържоли. Зейфод и Форд веднага и без никакво колебание се нахвърлиха лакомо върху своите. Трилиън постоя малко, после сви рамене и започна да яде.

Артър зяпаше в чинията си с чувството, че му се повдига.

— Хей, землянино — каза Зейфод със злобна усмивка върху лицето, което не дъвчеше, — какво те яде?

Оркестърът продължаваше да свири.

В целия Ресторант хората и нещата се забавляваха и разговаряха. Във въздуха се носеха приказки за това или онова, а също и смесените ухания на екзотични растения, фантастични ястия и коварни вина. На разстояние безброй мили околовръст космическият катаклизъм набираше мощ към една поразителна кулминация. Поглеждайки часовника си, Макс демонстративно се върна на сцената.

— А сега, дами и господа — сияеше той, — забавлявате ли се чудесно за последен път?

— Да — извикаха онези, които са от хората, дето викат „да“, когато комиците ги питат дали се забавляват чудесно.

— Това е прекрасно — разпалваше се Макс, — наистина прекрасно. И така, към нас се носят фотонните урагани, събират се и се развихрят, готови да разкъсат последното от горещите червени слънца, затова се отпуснете удобно назад и заедно с мен се порадвайте на това, което, знам, ще бъде за всички нас едно изключително вълнуващо и най-последно преживяване.

Спря да говори и обхвана публиката с искрящ поглед.

— Повярвайте ми, дами и господа — продължи той, — тук няма вече предпоследно.

Отново млъкна. Тази вечер идеално бе разчел времето си. Вече толкова пъти бе изнасял този спектакъл, нощ след нощ. Не че думата НОЩ имаше някакъв смисъл тук, където времето бе стигнало предела си. Съществуваше само едно безкрайно повторение на сетния миг — Ресторантът се люшваше бавно напред, преминаваше отвъд най-крайната межда на времето и пак се връщаше обратно. Но тази „нощ“ бе особено добър и публиката се гърчеше в дланта на хилавата му ръка. Гласът му се сниши. Трябваше да се напрягат, за да го чуват.

— Това — каза той — е абсолютният край, окончателната и съкрушителна разруха, в която цялата величествена необятност на мирозданието ще намери своя край. Това, дами и господа, е пословичното „то“.

Гласът му още повече се сниши. В настъпилата тишина дори и една муха не би посмяла да се прокашля.

— След това — продължи той — няма нищо. Пустош. Празнота. Забвение. Абсолютно нищо…

Очите му пак заискриха — а може би блеснаха?

— Нищо… освен, разбира се, десерта и подбрани алдебарански ликьори!

Оркестърът постави музикален акцент на думите му. Излишно беше — един артист от неговия калибър нямаше нужда от подобни ефекти. Можеше да си играе с публиката така лесно, както се свири на познат музикален инструмент. Всички се смееха с облекчение. Продължи нататък.

— И поне веднъж — извика той весело — няма защо да се безпокоите, че сутринта ще ви боли главата — защото не ще има повече сутрини!

Усмихна се лъчезарно на своята щастлива, смееща се публика. Погледна нагоре към небето, което всяка вечер преживяваше все същия смъртен час, но погледът му се спря върху него само за частица от секундата. Имаше му доверие, че ще си свърши работата както трябва и това бе доверието, което един професионалист изпитва към друг.

— А сега — каза той, като запристъпва театрално по сцената — с риск да поразвалим малко прекрасното чувство на безсилие и обреченост, царящо тук тази вечер, бих желал да поздравя някои от нашите гости.

Измъкна едно листче от джоба си и продължи:

— Има ли тук — вдигна ръка, за да възпре овациите, — има ли тук група от членовете на бридж-клуба на Занселкважур фламарион, находящ се отвъд Кварнския вихровакуум? Тука ли са?

В дъното на залата прозвучаха възторжени аплодисменти, но той се престори, че не ги чува. Заозърта се, сякаш се опитваше да ги открие.

— Тука ли са? — попита отново, за да предизвика още по-бурни аплодисменти.

И ги получи, както винаги.

— А, ето ги там. Е, момчета, последен анонс — и никакви шашми. Не забравяйте, че това е един много тържествен миг.

Жадно изгълта избухналия смях.

— А има ли тука, има ли тука… група младши божества от Асгардските селения?

В далечината, откъм дясната му страна, изтрещя гръм и над сцената се изви светкавица. Неколцина космати мъже с шлемове на главите и много самодоволен вид вдигнаха чаши към него.

Минали величия, помисли си той.

— По-внимателно със спусъка, сър — подвикна им той.

Отново пуснаха в ход светкавицата. Макс ги удостои с крива усмивка.

— А сега е ред — продължи той, — а сега е ред на група млади консерватори от Сириус В. Тука ли са?

Компанията от елегантно облечени млади кучета престанаха да се замерят с хляб и започнаха да хвърлят хляб на сцената. Квичаха и джавкаха неразбираемо.

— Ами да — каза Макс, — вие сте виновни за всичко това. Осъзнавате го, нали?

— И накрая — обяви Макс, като усмири публиката и придаде на лицето си сериозен израз, — тази вечер сред нас са и група верующи, при това много благочестиви верующи, принадлежащи към Църквата на Второто пришествие на Великия пророк Заркуон.

Бяха около двадесетина на брой и седяха в самия край на залата — облечени бяха аскетично, притеснено сърбаха минерална вода и стояха настрана от всеобщото веселие. Запримигаха неодобрително, когато лъчът на прожектора попадна върху тях.

— Ето ги там — извика Макс, — седят и търпеливо чакат. Той ви каза, че пак ще дойде, но мина толкова време, а него все го няма. Но да се надяваме, момчета, че вече тича насам, защото му остават още само осем минути!

Групата последователи на Заркуон продължиха да седят неподвижно, решени да устоят на вълните от безпощаден смях, които ги заливаха.

Макс укроти публиката си.

— Но край на шегите, приятели, край на шегите. Не исках да ви обидя, наистина. Знам, че не бива да се глумим със съкровените религиозни чувства на хората, затова предлагам да уважим с ръкопляскане Великия пророк Заркуон…

Публиката заръкопляска почтително.

— … където и да се намира той!

Изпрати въздушна целувка към групата мъже с каменни лица и се върна в средата на сцената.

Придърпа един висок стол и се настани върху него.

— Много се радвам — продължи да бъбри той, — че виждам толкова много хора тук тази вечер. Това е прекрасно, нали? Да, наистина е прекрасно. Защото знам, че мнозина от вас идват тук отново и отново и намирам това за чудесно. Наистина е чудесно да дойдеш, да видиш окончателния край на всичко и после да се върнеш обратно у дома в своето собствено време… да създадеш семейство, да се бориш за ново и по-добро общество, да водиш ужасни войни в името на това, което вярваш, че е правдата… Човек наистина започва да гледа с упование в бъдещето на всичко живо. За жалост обаче — той махна с ръка към беснеещия хаос над и около тях — ние всички знаем, че бъдеще няма…

Артър се обърна към Форд (все още не бе успял да осмисли какво представлява това място).

— Виж какво, ако настъпи краят на Вселената, няма ли… и ние да си отидем с нея?

Форд го изгледа с поглед, който бе на три Пангалактически гаргаробластера — с други думи, с доста премрежен поглед.

— Не — отвърна той. — Слушай — продължи, — щом влезе в тази кръчма, човек попада в някаква фантастична, създадена чрез силово поле крива на времето. Или поне така мисля.

— Аха — каза Артър и отново насочи вниманието си към супата, която бе успял да получи от сервитьора вместо пържолата си.

— Гледай — каза Форд. — Ще ти покажа.

Грабна една салфетка от масата и направи отчаян опит да я разгъне.

— Гледай — повтори той, — представи си, че тази салфетка е темпоралната Вселена. Ясно? И че тази лъжица е трансформационният модул на кривата на времето…

Доста се измъчи, докато изговори последните няколко думи, затова Артър го прекъсна с неохота.

— Това е лъжицата, с която се хранех — каза той.

— Добре — каза Форд, — представи си, че ТАЗИ лъжица — откри една малка дървена лъжичка върху табличката с подправки и сосове, — че тази лъжица — но се оказа, че е невъзможно да я вдигне, — не, по-добре тази вилица…

— Хей, я да ми оставиш вилицата! — изръмжа Зейфод.

— Добре — каза Форд, — добре, добре. Защо да не допуснем… защо да не допуснем, че тази чаша с вино е темпоралната Вселена…

— Коя, тази ли, дето току-що събори на пода?

— Аз ли го направих?

— Да.

— Добре — каза Форд, — забрави го. Думата ми беше… думата ми беше… слушай, ти знаеш ли, ти знаеш ли как поначало е била създадена Вселената?

— Може и да не знам — отговори Артър, който вече съжаляваше, че е подхванал тази тема.

— Добре — каза Форд, — сега си представи следното. Вземаш една вана. Слушаш ли ме? Една голяма, кръгла вана. От абаносово дърво.

— Че откъде ще я взема? — каза Артър. — Вогоните разрушиха Хародз.

— Няма значение.

— Все туй повтаряш.

— Слушай сега.

— Добре.

— Вземаш тази вана, нали така? Представи си, че я имаш тази вана. И е направена от абаносово дърво. И е конусообразна.

— Конусообразна ли? — учуди се Артър. — Че каква…

— Шшшт! — каза Форд. — Конусообразна е. И така, вземаш тази вана и я напълваш с много ситен бял пясък. Или захар. Много ситен бял пясък или захар. С каквото и да е. Няма значение. Най-добре със захар. И когато се напълни, махаш запушалката… слушаш ли ме?

— Слушам.

— Махаш запушалката и тя започва да се сипе, нали разбираш, започва да се сипе през дупката.

— Разбирам.

— Не разбираш. Нищо не разбираш. Още не съм стигнал до най-интересното. Искаш ли да го чуеш?

— Искам.

— Ще ти кажа кое е най-интересното.

Форд се замисли за момент, опитвайки се да си спомни кое беше най-интересното.

— Най-интересното — продължи той — е следното. Всичко това се филмира.

— Интересно — съгласи се Артър.

— Вземаш една кинокамера и филмираш това, което става.

— Интересно.

— Това не е най-интересното. Сега вече се сещам кое беше най-интересното. Най-интересното е, че след това слагаш филма в прожекционния апарат… отзад напред!

— Отзад напред?

— Да. Това, че го слагаш отзад напред, е определено най-интересното. След това просто сядаш и гледаш как всичко се връща нагоре през дупката и изпълва ваната. Сега разбра ли?

— И така ли се е появила Вселената? — попита Артър.

— Не — отговори Форд. — Но е много приятно средство за разтоварване.

Посегна към чашата си с вино.

— Къде ми е чашата с вино? — попита той.

— На пода.

— А-а-а.

Форд бутна стола си назад, за да види къде е, и се блъсна в дребния зелен сервитьор, който идваше към тяхната маса с портативен телефон в ръка.

Форд се извини на сервитьора, като обясни, че е страшно пиян.

Сервитьорът му каза, че това няма значение и че го разбира много добре.

Форд поблагодари на сервитьора за разбирането, което прояви, опита се да отдаде чест, но ръката му се размина с главата с около шест инча и той се свлече под масата.

— Мистър Зейфод Бийблброкс? — попита сервитьорът.

— Ъъъ, да? — каза Зейфод, като надигна глава от третата си пържола.

— Търсят ви по телефона.

— Хей, какво рече?

— Търсят ви по телефона, сър.

— Мен? Тук? Но кой знае, че съм тук?

Едната от главите му започна да се чуди. Другата дъвчеше с наслада храната, с която не спираше да се тъпче.

— Нали ще ме извините, че продължавам да се храня? — каза дъвчещата глава, без да спира да дъвче.

Толкова много хора го преследваха сега, че им изгуби края. Не трябваше да влиза в ресторанта по този очебиен начин. Но защо пък не, по дяволите, помисли си той. Как е възможно човек да се забавлява, ако никой не го гледа?

— Вероятно някой от присъстващите те е издал на Галактическата полиция — каза Трилиън. — Всички те видяха да влизаш.

— Да не искаш да кажеш, че искат да ме арестуват по телефона? — каза Зейфод. — Може пък и така да е. Ставам доста опасен, когато ме притиснат до стената.

— Да — каза един глас изпод масата, — излъчваш толкова страх, че поразяваш всичко наоколо.

— Хей, какво става? Това да не е денят на Страшния съд? — изръмжа Зейфод.

— Ама и това ли ще видим? — попита Артър плахо.

— Аз за никъде не бързам — смотолеви Зейфод. — Хей, кой може да ме търси по телефона? — срита Форд под масата. — Хайде, приятел, излизай — каза му той, — може да имам нужда от тебе.

— Нямам честта — каза сервитьорът — да познавам металния господин, за когото става дума, сър…

— Металния?

— Да, сър.

— Метален ли каза?

— Да, сър. Казах, че нямам честта да познавам въпросния метален господин…

— Добре, продължавай.

— Но доколкото ми е известно, той очаква вашето завръщане от много хилядолетия. Изглежда, че доста набързо сте заминали оттука.

— ЗАМИНАЛИ оттука? — удиви се Зейфод. — Я не се прави на интересен! Че ние току-що пристигнахме тука!

— Това е така, сър — упорстваше сервитьорът, — но преди да пристигнете тука, сър, изглежда, сте заминали оттука.

Зейфод се замисли над това с едната си глава, после и с другата.

— Искаш да кажеш — продума той, — че преди да пристигнем тука, ние сме заминали оттука?

„Чака ме една трудна нощ“, помисли си сервитьорът.

— Точно така, сър — отговори той.

— Кажи на психоаналитика си да ти взема допълнително за опасен труд — посъветва го Зейфод.

— Не, чакай малко — обади се Форд, като отново се появи изпод масата. — Къде по-точно се намираме?

— Ако трябва да бъда абсолютно точен, сър, на Фрогстар, Свят B.

— Но ние току-що заминахме оттам — възмути се Зейфод. — Заминахме оттам и дойдохме в Ресторант „На края на Вселената.“

— Да, сър — каза сервитьорът, усещайки, че финалът е вече близо и победата ще е негова, — единият е построен върху останките на другия.

— Ооо — каза Артър прозорливо, — значи сме пътували във времето, но не и в пространството.

— Слушай, полуеволюирала човекоподобна маймуно — сряза го Зейфод, — защо не идеш да се качиш на някое дърво?

Артър се наежи.

— А ти върви да си блъснеш главите една в друга, четириоко чудовище такова — посъветва го той.

— Знаете ли, сър — обърна се сервитьорът към Зейфод, — вашата маймуна ме е разбрала правилно.

Артър започна да заеква от бяс и не успя да каже нищо обидно, нито пък свързано.

— Направили сте скок напред от… струва ми се, петстотин седемдесет и шест милиарда години, без да се помръднете от мястото си — поясни сервитьорът с усмивка. Изпитваше прекрасното чувство, че най-сетне е успял да се наложи, и то при нищожни шансове за успех.

— Ами да! — извика Зейфод. — Сега го разбрах. Заповядах на компютъра да ни закара до най-близкото заведение за обществено хранене и той е сторил точно това. Като изключим тези петстотин седемдесет и шест милиарда години, ние изобщо не сме се помръдвали. Много умно от негова страна.

Всички се съгласиха, че е много умно от негова страна.

— Но кой е — каза Зейфод — този образ, дето ме търси по телефона?

— Абе какво стана с Марвин? — попита Трилиън.

Зейфод плесна с ръце главите си.

— Андроида параноид! Оставих го да се вайка на Фрогстар, Свят B.

— Кога беше това?

— Ами, ъъъ, преди, струва ми се, петстотин седемдесет и шест милиарда години — отвърна Зейфод. — Хей, ъъъ, шефе, я ми подай жицата.

Веждите на дребния зелен сервитьор затанцуваха по челото му от объркване.

— Не ви разбрах, сър? — смотолеви той.

— Телефона, келнер — каза Зейфод и го грабна от ръката му. — Тюю, толкова сте изостанали тука, че се чудя как ви има още.

— Да, сър.

— Хей, Марвин, ти ли си? — извика Зейфод в слушалката. — Как си, момчето ми?

Настъпи дълго мълчание, преди да се чуе един глух, тънък глас.

— Би трябвало да знаете, че се чувствам много потиснат — каза гласът.

Зейфод закри слушалката с ръка.

— Марвин е — обяви той.

— Хей, Марвин — продължи той по телефона, — тука е страшно весело. Ядене, пиене, малко лични обиди и Вселената пред изфирясване. Къде мога да те намеря?

Отново настъпи мълчание.

— Не е необходимо да се преструвате, че се интересувате от мене — каза Марвин накрая. — Много добре знам, че съм само един жалък робот.

— Окей, окей — каза Зейфод, — но къде си?

— „Включи на заден основния двигател, Марвин“, ето това чувам аз, „отвори входната камера номер три, Марвин. Марвин, би ли могъл да вдигнеш онази хартийка?“ Мога ли да вдигна онази хартийка! Аз, дето имам мозък, голям като планета… а те ме карат да…

— Да, да — каза Зейфод със съчувствие, което изобщо не личеше.

— Но вече свикнах да ме унижават — не спираше да се окайва Марвин. — Мога дори да отида и да си пъхна главата в кофа с вода, ако искате. Искате ли да отида и си пъхна главата в кофа с вада? Приготвил съм една. Момент.

— Ъъъ, хей, Марвин… — опита се да го спре Зейфод, но беше твърде късно.

От слушалката долитаха далечни тъжни подрънквания и бълбукания.

— Какво казва? — попита Трилиън.

— Нищо — отвърна Зейфод, — сега си мие главата.

— И така — заговори Марвин отново, като леко клокочеше, — надявам се, че съм ви доставил удоволствие…

— Да, да — каза Зейфод, — а сега би ли ми казал къде се намираш?

— На паркинга съм — каза Марвин.

— На паркинга ли? — изненада се Зейфод. — Какво правиш там?

— Паркирам коли, какво друго мога да правя на един паркинг?

— Добре, стой там, ей сега ще слезем.

С едно-единствено движение Зейфод скочи на крака, захвърли телефона и се подписа „Хотблек Десиато“ върху сметката.

— Хайде, момчета — каза той, — Марвин е на паркинга. Отиваме при него.

— Какво прави на паркинга? — попита Артър.

— Паркира коли, какво друго може да прави? Да вървим.

— Ами Края на Вселената? Ще изпуснем най-важния момент.

— Гледал съм го. Нищо не струва — каза Зейфод. — Просто един мялог.

— Какво?

— Обратното на голям взрив. Хайде, по-бързо.

Почти никой от останалите гости не им обърна внимание, когато се запромъкваха между масите към изхода. Очите им бяха приковани в ужасяващото небе.

— Едно интересно явление може да се наблюдава сега — говореше им Макс — в горния ляв квадрант на небосвода, където, ако се вгледате внимателно, ще видите как звездната система Хастромил се превръща в ултравиолетови пари. Има ли тук някой от Хастромил?

Някъде в дъното на залата се чуха един-два колебливи възгласа.

— Е, какво да се прави — каза Макс, като им се ухили весело, — сега е твърде късно да се притеснявате дали не сте забравили котлона включен.

Глава XVIII

Централното фоайе на Ресторанта беше почти празно, но въпреки това Форд успя да се провре през него.

Зейфод го хвана здраво за ръцете и го натика в една кабинка, поставена встрани от входа.

— Какво правиш с него? — попита Артър.

— Отрезвявам го — каза Зейфод и пусна една монета в апарата.

Засвяткаха лампички, развихриха се газове.

— Привет — каза Форд, когато след минута изскочи навън, — къде отиваме?

— Слизаме в паркинга. Хайде.

— А защо не използваме системите на персонала за телепортиране във времето — предложи Форд. — Веднага можем да се върнем на „Златно сърце“.

— Да, но нещо охладнях към този кораб. Зарниууп може да си го задържи. Не искам повече да играя по свирката му. Да видим какво ще намерим тука.

Едно щастливо Вертикално превозващо средство на Сириуската кибернетична корпорация ги свали дълбоко под основите на Ресторанта. Със задоволство забелязаха, че злосторници го бяха повредили и не правеше опити да ги ощастливява, докато ги смъква надолу.

В дъното на шахтата вратите на асансьора се отвориха и в лицето ги блъсна струя студен и застоял въздух.

Първото нещо, което видяха, след като излязоха от асансьора, бе една дълга бетонна стена с над петдесет врати — това бяха тоалетните за петдесетте основни форми на живот. И въпреки това, като всеки друг паркинг в Галактиката, в цялата история на паркингите и този миришеше най-вече на липса на търпение.

Завиха покрай един ъгъл и попаднаха върху подвижна пътечка, която пресичаше огромно, разделено на клетки помещение, което се губеше в далечината.

Във всяка клетка се намираше по един космически кораб, собственост на някой от гостите на Ресторанта горе. Някои бяха малки, практични, серийно производство, други бяха огромни, лъскави кораби лимузини, скъпи играчки за богатите.

Очите на Зейфод заблестяха — може би от алчност, а може и от нещо друго, — когато минаваше покрай тях. Всъщност най-добре е да изясним този въпрос — очите му определено блестяха от алчност.

— Ето го — каза Трилиън — Марвин, там долу.

Погледнаха натам, накъдето тя сочеше. Едва различиха малката метална фигура, която вяло търкаше с парцал опашката на грамаден сребрист пътнически звездолет.

На равни интервали от двете страни на движещата се пътека широки прозрачни тръби отвеждаха към партерния етаж на паркинга. Зейфод направи крачка встрани от пътечката към една от тях и се спусна плавно надолу. Останалите го последваха. Когато по-късно си спомняше за този скок, Артър Дент си мислеше, че това е най-приятното преживяване по време на странствуванията му из Галактиката.

— Хей, Марвин — извика Зейфод, крачейки към него. — Хей, много се радваме, че те виждаме, момчето ми.

Марвин се обърна и дотолкова, доколкото едно съвсем неподвижно метално лице е способно да изразява укор, неговото изразяваше точно това.

— Не ви вярвам — каза той, — никой никога не ми се радва.

— Както искаш — каза Зейфод и тръгна да оглежда корабите.

Форд го последва.

Само Трилиън и Артър отидоха при Марвин.

— Не, ние наистина се радваме — каза Трилиън и го потупа по онзи начин, който Марвин страшно мразеше. — Толкова време стоиш и ни чакаш.

— Петстотин седемдесет и шест милиарда три хиляди петстотин седемдесет и девет години — уточни Марвин. — Преброих ги.

— Е, вече сме тука — каза Трилиън, усещайки (съвсем уместно според Марвин), че това, което казва, е малко глупаво.

— Най-трудни бяха първите десет милиона години — каза Марвин. — Вторите десет милиона години също бяха най-тежки. Третите десет милиона години съвсем не бяха приятни. След това тръгнаха надолу.

Направи пауза, продължила точно толкова, колкото е необходимо, за да ги накара да се почувстват задължени да кажат нещо, и тогава ги прекъсна.

— И това, което най-вече потиска човека при тази работа, са хората, които среща покрай нея — каза той и отново млъкна.

Трилиън се прокашля.

— А това…

— Най-интересния си разговор проведох преди около четиридесет милиона години — продължи Марвин.

Отново замълча.

— О, и…

— И то с един автомат за кафе.

Поизчака малко.

— Това е…

— Не ви е приятно да разговаряте с мен, нали? — заяви Марвин с глух, отчаян глас.

Трилиън му обърна гръб и заговори с Артър.

По-надолу в залата Форд Префект откри нещо, което веднага му грабна сърцето. Всъщност това бяха няколко такива неща.

— Зейфод — обади се тихо той, — погледни ги само тези малки звездни плъзгачи…

Зейфод ги погледна и хареса това, което видя.

Корабът, който в момента оглеждаха, в действителност беше доста малък, но необикновен — създаден най-вече за забавление на богатите хлапаци. Външно не представляваше кой знае какво. Много приличаше на хартиена стреличка, дълга около двадесет фута и направена от много тънко, но изключително здраво метално фолио. На опашката се намираше малка, хоризонтално разположена двуместна кабина. Оборудван бе с миниатюрен двигател с магическа тяга, който не можеше да развива големи скорости. Но това, което го правеше необикновен, беше неговият поглъщател на топлина.

Поглъщателят на топлина има маса от около две хиляди милиарда тона и е инсталиран в черна дупка, затворена в електромагнитно поле. Този поглъщател на топлина, който е поставен в средната част на кораба, му позволява да се доближи на разстояние около пет мили до което и да е жълто слънце, където улавя някоя изригваща от повърхността му вълна и се понася върху нея.

Космическият сърфинг е един от най-екзотичните и вълнуващи спортове и тези, които се осмеляват и могат да си позволят да го практикуват, са сред най-прославените и фаворизирани мъже в Галактиката.

Разбира се, това е същевременно и един изумително опасен спорт — онези, които не загиват, докато летят, неизменно умират от сексуално изтощение по време на разгулните сбирки, организирани в клуб „Дедал“ веднага след завръщането им.

Форд и Зейфод позяпаха малко и отминаха нататък.

— Ами този хубавец — каза Форд, — виж го това звездно бъги с цвят на мандарин и с изрисуваните върху него черни слънца…

Звездното бъги също е малък кораб — всъщност името му е съвсем неудачно, защото изобщо не е пригодено да покорява междузвездни пространства. Служи предимно за прескачане от една планета на друга, но му е придаден спортен вид и е издокарано тъй, че да изглежда това, което не е. Но като форма беше много добре. Отминаха нататък.

Следващият беше един доста голям, дълъг тридесет метра кораб лимузина, очевидно създаден с една-единствена цел — да накара всеки, който го види, да се поболее от завист. И боядисването, и допълнителните украшения недвусмислено говореха: „Не само съм достатъчно богат да си го позволя този кораб, но съм и достатъчно богат, за да не го приемам сериозно.“ Той беше удивително грозен.

— Погледни го само — каза Зейфод. — Мултиструен кварков двигател, перспулексови стъпала… Трябва да е правен от Лазлар Лирикон по поръчка.

Огледа го инч по инч.

— Да — каза той, — ето я емблемата. Инфрарозов гущер върху неутроновата защитна обвивка на двигателя. Фабричната марка на Лазлар. Този човек няма срам.

— Веднъж ме изпревари един от тези кучи синове някъде към Мъглявината Аксел — каза Форд. — Движех се с пълна скорост, а това чудо просто прелетя край мен, като двигателят му едва се чуваше. Просто невероятно.

Зейфод подсвирна одобрително.

— След десет секунди — продължи Форд — се блъсна право в третата луна на Джаглан Бета.

— Не думай!

— Иначе е страшен кораб. Прилича на риба, движи се като риба, управлява се като крава.

Форд заобиколи, за да го огледа и от другата страна.

— Хей, ела тука — извика той. — На тази страна е изрисувана голяма фреска. Избухващо слънце — емблемата на Бедствен район. Това трябва да е корабът на Хотблек. Голям щастливец излезе, старият му глупак. Нали знаеш, имат една ужасна песен, която завършва с това, че един специално построен за случая кораб се блъска в слънцето. Казват, че е поразително зрелище. Но сигурно скъпо им излизат тези кораби за еднократна употреба.

Вниманието на Зейфод обаче бе насочено другаде. Бе изцяло насочено към кораба, който се намираше до лимузината на Хотблек Десиато. И двете му уста зееха отворени.

— Това — каза той, — това… е вредно за очите…

Форд погледна нататък. Той също остана изумен.

Това бе кораб с изчистени, класически линии. Приличаше на сплескана сьомга, беше двадесет ярда дълъг, идеално лъснат и гладък. Имаше едно нещо обаче, което го правеше забележителен.

— Толкова е… ЧЕРЕН! — промълви Форд Префект. — Очертанията му едва личат… светлината сякаш просто потъва в него!

Зейфод не реагира. Той просто се бе влюбил.

Чернотата на кораба бе толкова дълбока, че беше почти невъзможно да прецениш на какво разстояние се намираш от него.

— Очите ти просто се плъзгат по него… — изуми се Форд.

Мигът бе вълнуващ. Форд прехапа устни.

Зейфод се приближи към него бавно, като човек, обладан от силно чувство — или по-точно, като човек, който силно желае да обладае нещо. Ръката му се протегна напред, за да го погали. Ръката му се спря. Ръката му отново се протегна напред, за да го погали. Ръката му отново се спря.

— Ела да прокараш ръка по тази повърхност — каза той с приглушен глас.

Форд се опита да прокара ръка по нея. Ръката му се спря.

— Не… не мога… — каза той.

— Видя ли — каза Зейфод, — липсва каквото и да е триене. Каква ли скорост развива…

Обърна се към Форд и го изгледа сериозно. Всъщност една от главите му направи това — другата продължи да съзерцава кораба със страхопочитание.

— Какво мислиш, Форд? — попита той.

— Искаш да кажеш… ъъъ — Форд погледна назад през рамо, — искаш да кажеш, можем ли да си тръгнем с него? Смяташ ли, че е редно?

— Не.

— И аз не смятам.

— Но ще го направим, нали?

— А имаме ли друг избор?

Погледаха още малко, докато Зейфод рязко се окопити и настрои за действие.

— Да се размърдаме — каза той. — След една-две минути Вселената ще избухне и всички гадняри ще се юрнат долу да си търсят буржоазо-мобилите.

— Зейфод — обади се Форд.

— Да?

— Как ще го направим?

— Много лесно — рече той и се обърна. — Марвин! — извика.

Бавно, мъчително и с милион малки подрънкващи и скрибуцащи звуци, които се бе научил да имитира, Марвин се завъртя, за да се отзове на повикването.

— Ела тука — каза Зейфод. — Имаме една работа за тебе.

Марвин се затътри към тях.

— Няма да ми достави никакво удоволствие — заяви той.

— Ще видиш, че ще ти достави — каза Зейфод възторжено. — Пред теб се открива един съвсем нов живот.

— Ох, още един ли? — простена Марвин.

— Млъкни и слушай! — сопна му се Зейфод. — Този път наистина ще има и силни усещания, и приключения, и фантастични преживявания.

— Звучи ужасно — каза Марвин.

— Марвин! От теб искам само…

— Предполагам, че искате да ви отворя този кораб?

— Какво? Ъъъ… да. Точно така — промълви Зейфод неспокойно. Най-малко три от очите му бяха вече приковани върху входа. Нямаше никакво време за губене.

— По-добре направо да ми бяхте заповядали, вместо да се опитвате да ме ентусиазирате — рече Марвин, — защото не можете.

След това се приближи до кораба, докосна го и един от люковете се отвори.

Форд и Зейфод втренчиха поглед в отвора.

— Не ми благодарете — каза Марвин. — О, ама вие и не възнамерявате.

И той се затътри обратно към мястото си.

Артър и Трилиън ги заобиколиха.

— Какво става? — попита Артър.

— Погледни това — каза Форд. — Погледни вътрешността на този кораб.

— Става все по-странно и по-странно — прошепна Зейфод.

— Всичко е черно — каза Форд. — Всичко в него е съвършено черно.

В Ресторанта нещата бързо наближаваха онзи миг, след който нямаше да има други мигове.

Всички очи бяха вперени в купола, освен тези на телохранителя на Хотблек Десиато, които бяха вторачени в Хотблек, и тези на самия Хотблек Десиато, които телохранителят бе затворил от уважение към него.

Телохранителят се наведе напред през масата. Ако Хотблек Десиато беше жив, навярно щеше да сметне, че това е удобен момент да се облегне назад или дори да отиде на една кратка разходка. Телохранителят му не беше от хората, които стават по-симпатични отблизо. Поради злополучното си състояние обаче Хотблек Десиато не се помръдна от мястото си.

— Мистър Десиато? Сър? — прошепна телохранителят.

Колчем проговореше, мускулите от двете страни на устата му сякаш се покатерваха един върху друг, за да не възпрепятстват процеса на говорене.

— Мистър Десиато? Чувате ли ме?

Съвсем естествено Хотблек Десиато нищо не отговори.

— Хотблек? — изсъска телохранителят.

И отново съвсем естествено Хотблек Десиато нищо не каза. Свръхестествено обаче все пак реагира.

На масата пред него една винена чаша започна да звънти и една вилица се издигна около инч, и почука по чашата. След това отново се върна на масата.

Телохранителят изгрухтя доволно.

— Време е да тръгваме, мистър Десиато — измърмори телохранителят. — Не ми се ще да се блъскаме в навалицата, особено във вашето състояние. Трябва да сте свеж и отпочинал за следващия си концерт. Имаше страшно много публика за него. Една от най-добрите. На Какрафон. Преди петстотин седемдесет и шест милиарда и два милиона години. Нали чакаш с огромно нетърпение да беше излязъл на сцената?

Вилицата отново се надигна, спря се, заклати се нерешително и пак се върна на мястото си.

— Хайде де — подкани го телохранителят, — доколкото си спомням, ще бъде страшен концерт. Направо ги уби.

Ако можеше да го чуе, д-р Дан Стрийтменшънър щеше да получи апоплектичен удар.

— Номерът с черния кораб, който се забива в слънцето, винаги ги шашва, а новият е истински красавец. Яд ме е, че трябва да загине. Като слезем долу, ще включа черния кораб на автопилот, а ние ще си тръгнем с лимузината. Окей?

Вилицата чукна по чашата в знак на съгласие, а виното в нея тайнствено изчезна.

Телохранителят изкара количката с мистър Хотблек Десиато от Ресторанта.

— А сега — извика Макс от средата на сцената — настъпва мигът, който всички ние очакваме! — и вдигна ръцете си нагоре.

Зад него оркестърът съвсем побесня — тимпаните лудо забиха, синтострунните инструменти нададоха вой. Макс се бе скарал с тях по този повод, но те твърдяха, че според техния договор точно това трябва да правят. Импресариото му трябваше да уреди този въпрос.

— Небесата започват да врат! — крещеше той. — Всемирът пропада в нищото с кански писък! След двадесет секунди само ще настъпи краят на цялата Вселена! Ето, светлината на безкрая вече не връхлита!

Около тях разрухата бушуваше с грозна сила — в този момент едва доловимо се чу далечен, идещ сякаш от безкрая глас на тромпет. Макс се обърна и хвърли злобен поглед на оркестъра. Ни един от тях обаче не свиреше на тромпет. Изведнъж на сцената до него се изви и заблещука струйка дим. Сега прозвучаха повече тромпети. Над петстотин пъти Макс бе участвал в този спектакъл, но досега нищо подобно не се беше случвало. Дръпна се уплашено назад, но още докато правеше това, в струйката дим съвсем бавно се появи някаква фигура — фигурата на един прастар мъж, с дълга брада, облечен и обвит със светлина. В очите му грееха звезди, а на главата си имаше златна корона.

— Какво е това? — промълви Макс, ококорил безумни очи. — Какво става?

В дъното на Ресторанта групата богомолци с каменни лица от църквата на Второто пришествие на Великия пророк Заркуон скочиха възторжено на крака, като пееха псалми и плачеха.

Макс примигна от учудване. Протегна ръце към публиката.

— Овации, дами и господа — изрева той, — за Великия пророк Заркуон! Той дойде! Во истина дойде!

Избухнаха бурни овации, когато Макс прекоси сцената и поднесе микрофона на пророка.

Заркуон се прокашля. Погледът му обходи многобройната публика. Звездите в очите му запремигаха неспокойно. Въртеше притеснено микрофона в ръцете си.

— Ъъъ… — рече той, — здравейте. Ъъъ, съжалявам, че малко закъснях. Беше страшно напрежение, все нещо изникваше в последния момент.

Изглеждаше скован от настъпилата очаквателна, изпълнена със страхопочитание тишина. Прочисти си гърлото.

— Ъъъ, как сме с времето? — попита той. — Имам ли една мин…

И в този момент настъпи краят на Вселената.

Глава XIX

Едно от главните достойнства, допринесли най-много за търговския успех на онази наистина забележителна книга ПЪТЕВОДИТЕЛ НА ГАЛАКТИЧЕСКИЯ СТОПАДЖИЯ — освен относително ниската й цена и това, че върху корицата й с големи приветливи букви са изписани думите БЕЗ ПАНИКА — е нейният сбит и навремени достоверен глосар. Данните, отнасящи се до геосоциалната природа на Вселената например са коментирани много вещо от страница деветстотин тридесет и осем хиляди триста двадесет и четири и страница деветстотин тридесет и осем хиляди триста двадесет и шест; прекалено елементарният стил, в който са написани, отчасти се обяснява с факта, че редакторите, за да не изпуснат крайния срок за публикуване, преписват информацията от гърба на кутия с овесени ядки, като набързо я украсяват с няколко бележки под линия с цел да не бъдат подведени под отговорност за нарушаване на невероятно заплетените закони на галактическото авторско право.

Интересно е да се отбележи, че един от по-късните редактори се изхитри да изпрати книгата назад във времето и след това успешно осъди фирмата производителка на овесените ядки за нарушаване на същите тези закони.

Ето един характерен откъс:

ВСЕЛЕНАТА — някои сведения, които ще ви помогнат да живеете в нея.

1. ПЛОЩ: Безкрайна.

ПЪТЕВОДИТЕЛ НА ГАЛАКТИЧЕСКИЯ СТОПАДЖИЯ предлага следната дефиниция на думата „безкраен“.

Безкраен: По-голям от най-голямото нещо, съществувало някога. Всъщност много по-голям от него. Наистина смайващо огромен, абсолютно зашеметяващ с размерите си, предизвикващ реплики от рода на „Аууу, колко е голям“. Безкрайността е толкова голяма, че в сравнение с нея самата идея за големина изглежда абсурдно малка. Ако вземете нещо необятно и го умножите по нещо колосално, и резултатите умножите по нещо изумително грамадно, донякъде ще придобиете представа за понятието, което се опитваме да поясним тук.

2. ВНОС: Не съществува.

Невъзможно е да се внасят неща в безкрайна площ, защото не съществуват територии извън нея, откъдето да се внасят тези неща.

3. ИЗНОС: Не съществува.

Виж „Внос“.

4. НАСЕЛЕНИЕ: Не съществува.

Известно е, че има безброй светове просто защото има безкрайно много пространство, в което те да съществуват. Не всеки от тях обаче е населен. Следователно трябва да има краен брой населени светове. Всяко крайно число, разделено на безкрайно дава резултат, толкова близък до нулата, че е без всякакво значение и поради това може да се каже, че средния брой на населението на всички планети във Вселената е практически равен на нула. От това следва, че броят на населението на цялата Вселена е също равен на нула и че хората, които е възможно да срещате от време на време, са просто плод на болното ви въображение.

5. ПАРИЧНИ ЕДИНИЦИ: Не съществуват.

В действителност в Галактиката има три свободно конвертируеми валути, но нито една от тях не е от значение. Алтерианският долар неотдавна съвсем се обезцени, с Фланианското Мънисто могат да се закупят само Фланиански Мъниста, а Триганичното Пу си има един много специален проблем. Разменният му курс от осем Нингита за едно Пу не е никак сложен, но тъй като едно Нинги представлява триъгълна гумена монета с дължина на всяка от страните от шест хиляди и осемстотин мили, досега никой не е събрал достатъчно, за да притежава едно Пу. Нингитата не могат да се обменят срещу други валути, защото Галактибанките отказват да имат работа с толкова дребни пари. Позовавайки се на този факт, не е никак трудно да се докаже, че Галактибанките са също плод на нечие болно въображение.

6. ИЗКУСТВО: Не съществува.

Изкуството има за задача да насочва огледалото срещу лицето на природата, а няма огледало, което да е достатъчно голямо за тази цел — виж точка първа.

7. СЕКС: Не съществува.

В действителност обаче той се практикува ужасно много, най-вече поради пълната липса на пари, търговия, банки, изкуство или каквато и да е друга дейност, с която несъществуващите хора във Вселената биха могли да запълват времето си. Но не си струва да го обсъждаме надълго и нашироко тука, защото е страшно сложно нещо. За допълнителна информация вижте ПЪТЕВОДИТЕЛЯ, глави седма, девета, десета, единадесета, четиринадесета, шестнадесета, седемнадесета, деветнадесета, от двадесет и първа до осемдесет и четвърта включително, всъщност почти всички останали глави на ПЪТЕВОДИТЕЛЯ.

Глава XX

Ресторантът продължаваше да съществува, но всичко останало бе изчезнало. Темпоралната реластатика го държеше и съхраняваше в нищото, което не беше просто вакуум, а наистина нищо — не съществуваше вече нищо, в което да се каже, че има вакуум.

Куполът от силово поле отново бе станал непрозрачен, програмата беше свършила, гостите на Ресторанта си тръгваха, Заркуон бе изчезнал заедно с Вселената, турбините на Времето се готвеха да дръпнат Ресторанта отсам крайния предел на времето, за да бъде почистен и нагласен за обедното представление, а Макс Куордълплийн се бе завърнал в своята малка завесена гримьорна и се опитваше да се свърже по телефона със своя импресарио.

На паркинга черният кораб стоеше на мястото си затворен и безмълвен.

В паркинга влезе покойният мистър Хотблек Десиато, тикан по подвижната пътека от своя телохранител.

Двамата се спуснаха долу по един от улеите. Когато приближиха до кораба лимузина, от едната му страна се отвори падащ люк, захвана колелетата на количката и я издърпа вътре. Телохранителят я последва и след като се увери, че шефът му е надеждно включен към системата за поддържане на смъртта, продължи нататък към пилотската кабина. Тук той включи системата за дистанционно управление, която задейства автопилота на черния кораб, паркиран до лимузината, доставяйки по този начин огромно облекчение на Зейфод Бийблброкс, който повече от десет минути вече се опитваше да го подкара.

Черният кораб се плъзна плавно напред, излезе от клетката си, зави и безшумно се понесе по централната алея. Като достигна края и, набра скорост, влетя в камерата за прехвърляне във Времето и потегли по дългия път назад към далечното минало.

Обедното меню на Милиуейз цитира, с разрешение, един пасаж от ПЪТЕВОДИТЕЛ НА ГАЛАКТИЧЕСКИЯ СТОПАДЖИЯ. Пасажът е следният:

ИСТОРИЯТА НА ВСЯКА ВЕЛИКА ГАЛАКТИЧЕСКА ЦИВИЛИЗАЦИЯ ПРЕМИНАВА ПРЕЗ ТРИ РАЗЛИЧНИ И ЯСНО ОЧЕРТАНИ ПЕРИОДА: ОЦЕЛЯВАНЕ, ЛЮБОЗНАТЕЛНОСТ И ИЗТЪНЧЕНОСТ, ИЗВЕСТНИ СЪЩО И КАТО ПЕРИОДИТЕ НА „КАК“, „ЗАЩО“ И „КЪДЕ“.

НАПРИМЕР ПЪРВИЯТ ПЕРИОД БИ МОГЪЛ ДА СЕ ХАРАКТЕРИЗИРА С ВЪПРОСА „КАК ДА СЕ НАХРАНИМ?“, ВТОРИЯТ С ВЪПРОСА „ЗАЩО СЕ ХРАНИМ?“, А ТРЕТИЯТ С ВЪПРОСА „КЪДЕ ЩЕ ОБЯДВАМЕ?“.

По-нататък в менюто се намеква, че Милиуейз, Ресторантът „На края на Вселената“ предлага много изискан, задоволяващ всякакви вкусове отговор на третия от горните въпроси.

В него не е казано нищо за това, че докато на една голяма цивилизация обикновено са й необходими много хилядолетия, за да премине през периодите Как, Защо и Къде, някои малки социални групировки са способни при стресови ситуации да ги преминат изключително бързо.

— Как вървят нещата? — попита Артър Дент.

— Зле — отвърна Форд Префект.

— Къде отиваме? — попита Трилиън.

— Не знам — каза Зейфод Бийблброкс.

— Защо не знаеш? — пожела да разбере Артър Дент.

— Затваряй си устата — предложиха Зейфод Бийблброкс и Форд Префект.

— Всъщност искате да кажете — продължи Артър Дент, игнорирайки предложението, — че загубихме управление.

Корабът отвратително се тресеше и клатеше, докато Форд и Зейфод се опитваха да изтръгнат управлението от ръцете на автопилота. Двигателите ревяха и виеха като изморени деца в супермаркет.

— Тази идиотска цветова гама ще ме побърка — каза Зейфод, чиято любов към този кораб бе продължила три минути след излитането му. — Всеки път, когато се опиташ да включиш някой от тези дяволски черни прибори с черни указания на черен фон, една малка черна лампичка светва с черна светлина, за да ти покаже, че си го направил. Какво е това?! Да не е някаква нова галактическа суперкатафалка?

Стените на люлеещата се кабина също бяха черни, таванът беше черен, седалките — които бяха само загатнати, защото единственият полет, заради който бе построен този кораб, се предвиждаше да бъде непилотиран — бяха черни, контролното табло беше черно, приборите бяха черни, малките винтчета, с които бяха закрепени, бяха черни, тънката гофрирана найлонова подова настилка беше черна и когато повдигнаха единия й край, видяха, че дунапреновата подложка също е черна.

— Изглежда оня, който го е проектирал, има очи, които реагират на други дължини на светлинните вълни — предложи Трилиън.

— Или пък му липсва въображение — промърмори Артър.

— Възможно е — каза Марвин — да се е чувствал много потиснат.

Всъщност, макар че нямаше как да знаят за това, цветовото оформление бе подбрано в памет на прискърбното, печално и необлагаемо с данъци състояние на собственика.

Корабът се разтърси по особено отвратителен начин.

— По-леко, де — примоли се Артър, — ще ме хване космическа болест.

— Хронологическата болест — поправи го Форд. — Носим се назад във времето.

— Благодаря — каза Артър, — сега наистина ще ми стане лошо.

— Хайде, давай — каза Зейфод, — тъкмо ще стане малко по-шарено.

— И на това му викате възпитан разговор след вечеря, така ли? — възмути се Артър.

Зейфод остави Форд да се мъчи с приборите и залитна към Артър.

— Слушай, землянино — каза той с яд, — ти още не си свършил работата си, нали така? Въпросът на Окончателния отговор, забрави ли?

— А, това ли? — каза Артър — Мислех, че сме го забравили.

— Не и аз, сладур. Както казаха мишките, има хора, които биха дали страшно много пари за него. А той си стои заключен в твоята тъй наречена глава.

— Да, но…

— Никакво но! Напрегни си малко мозъка. Смисъла на Живота! Ако сложим ръка на това, всички луди доктори в Галактиката могат да бъдат изнудвани, а от това ще паднат страшно много пари. Аз на моя дължа цяло състояние.

Артър въздъхна дълбоко без особено въодушевление.

— Добре де — каза той, — но откъде да започнем? Аз откъде да знам? Казват, че Окончателният отговор, или каквото му викат там, е Четиридесет и две, а откъде мога аз да знам какъв е въпросът? Всякакъв може да бъде. Например колко е шест по седем?

Зейфод го гледа напрегнато известно време. След това очите му светнаха възторжено.

— Четиридесет и две! — извика той.

Артър прекара длан по челото си.

— Да — каза той търпеливо, — знам това.

Лицата на Зейфод се удължиха.

— Исках просто да кажа, че въпросът може да бъде всякакъв — продължи Артър, — и не виждам защо аз трябва да го знам.

— Защото — тросна му се Зейфод — ти си бил там, когато твоята планета хвръкна във въздуха.

— На Земята ние имаме… — започна Артър.

— Имахте — поправи го Зейфод.

— … нещо наречено такт. Но както и да е. Слушай, аз просто не знам.

Един приглушен глас прозвуча тихо в кабината.

— Аз знам — каза Марвин.

Форд извика откъм приборното табло, с което продължаваше да води обречена на неуспех битка.

— Не се меси в тази работа, Марвин — рече той. — Това е разговор между живи организми.

— Закодиран е в мозъчните вълни на землянина — продължи Марвин, — но не ми се вярва, да имате голямо желание да го научите.

— Искаш да кажеш — рече Артър, — искаш да кажеш, че можеш да четеш в мозъка ми?

— Да — отвърна Марвин.

Артър го изгледа изненадано.

— И…? — смотолеви той.

— Учудвам се как можеш да живееш с нещо толкова малко.

— Аха — каза Артър, — обиждаш.

— Да — потвърди Марвин.

— Ооо, я не му обръщай внимание — обади се Зейфод, — просто си измисля.

— Измислям ли? — каза Марвин, като въртеше глава, пародирайки учудване. — Каква полза имам да измислям нещо? Животът си е достатъчно лош и без да го доизмислям.

— Марвин — каза Трилиън с любезен и благ глас, с какъвто единствено тя все още успяваше да разговаря с това сбъркано същество, — ако си знаел през цялото време, защо тогава не си ни казал?

Главата на Марвин се извърна към нея.

— Защото не сте ме питали — отговори просто той.

— Е, сега те питаме, железни човече — каза Форд, обръщайки глава към него.

В този момент корабът изведнъж спря да се тресе и люлее, шумът на двигателите утихна и се установи в равномерно бръмчене.

— Хей, Форд — каза Зейфод, — сега ми звучат добре. Да не си се научил да боравиш с приборите на това корито?

— Не — отвърна Форд, — просто спрях да ги бърникам. Смятам, че най-добре е да отидем там, където този кораб ни откара, и бързо да го зарежем.

— Ами добре тогава — каза Зейфод.

— Знаех си, че няма да проявите интерес — промърмори Марвин на себе си и като се тръшна в един ъгъл, се самоизключи.

— Бедата е там — каза Форд, — че единственият прибор на целия кораб, който отчита някакви данни, ме плаши. Ако е това, което си мисля, че е, и ако отчита това, което си мисля, че отчита, то ние вече сме се върнали прекалено назад във Времето. Може би цели два милиона години преди нашето собствено време.

Зейфод сви рамене.

— Празна работа е времето — рече той.

— Интересно на кого принадлежи този кораб — каза Артър.

— На мен — каза Зейфод.

— Не. На кого наистина принадлежи?

— Наистина на мен — настоя Зейфод. — Слушай, собствеността е кражба, нали така? Следователно кражбата е собственост. Следователно този кораб е мой. Окей?

— Това го кажи на кораба — отвърна Артър.

Зейфод пристъпи към приборното табло.

— Слушай, кораб — каза той, като удари с юмрук по приборите, — говори ти твоят нов стопанин, чу…

Не успя да продължи. Няколко неща се случиха едновременно.

Корабът изпадна от тунела на Времето и отново се появи в реалното пространство.

Всички прибори, които бяха изключени, докато траеше пътуването във Времето, изведнъж проработиха.

Един голям видеоекран премигна и оживя, разкривайки широка панорама на звездното небе и едно-единствено огромно слънце право пред тях.

Ни едно от тези неща обаче не може да обясни факта, че Зейфод в същия този момент бе запратен назад към дъното на кабината заедно с всички останали.

Те бяха запратени назад от оглушителния трясък, който прогърмя от високоговорителите, разположени около видеоекрана.

Глава XXI

Долу, на сухата червена повърхност на планетата Какрафон, насред огромната Ръдлидска пустиня, сценичните техници изпробваха озвучителната уредба.

По-точно казано, озвучителната уредба се намираше на пустинята, но не и техниците. Те се бяха оттеглили в безопасност на един от грамадните командни кораби на Бедствен район, който висеше в орбита на около четиристотин мили над повърхността на планетата, и оттам изпробваха озвучителната уредба. Никой, който се намираше в радиус от пет мили от силозите с високоговорители, не би могъл да оцелее при настройването на уредбата.

Ако Артър Дент се намираше в радиус от пет мили от силозите с високоговорители, то последната му мисъл, преди да издъхне, щеше да бъде, че както по размери, така и по вид звукоусилвателните конструкции силно напомняха на Манхатън. Стърчащите от силозите гроздове от неутронни фазови говорители се извисяваха чудовищно на фона на небето и скриваха от погледа струпаните един връз друг плутонови реактори и сеизмични усилватели зад тях.

Заровени дълбоко в бетонни бункери под града от високоговорители, се намираха инструментите, които музикантите щяха да програмират от своя кораб: огромната фотонна Аджуитара, бас детонаторът и мега гръмкият комплект ударни инструменти.

Щеше да бъде шумен спектакъл. На борда на грамадния команден кораб цареше трескаво оживление и възбуда. Лимузината на Хотблек Десиато — просто една попова лъжичка до него — бе пристигнала и скачена към него и в момента превозваха блаженопочившия господин надолу по високия сводест коридор, за да се срещне с медиума, който щеше да приема неговите психични импулси и да ги предава на клавиатурата на Аджуитарата.

Въпреки огромните разходи по пътуването им от Максимегалон бяха докарани един лекар, един логик и един ихтиолог, за да вразумят главния солист на състава, който се бе заключил в банята с цял флакон приспивателно и отказваше да излезе, докато не му приведат неопровержими доказателства, че не е риба. Басистът обстрелваше с картечница спалнята си, а барабаниста изобщо го нямаше на борда.

В резултат на предприетите трескави разследвания се установи, че се намира на един от плажовете на Сантрагинус V на повече от сто светлинни години оттука, където, твърдеше той, се чувства щастлив от половин час насам с новия си приятел — едно малко кръгло камъче.

Менажерът на състава беше напълно доволен. Това означаваше, че за седемдесети път по време на това турне на тимпаните ще бъде робот следователно чинелите ще бият в такт.

Субетерът гъмжеше от разговорите на техниците, които изпробваха каналите на говорителите, и тъкмо този шум се препредаваше във вътрешността на черния кораб. Зашеметените му обитатели лежаха долепени до стената в дъното на кабината и слушаха гласовете по говорителите.

— Окей, включвам девети канал — каза нечий глас, — изпробва се петнайсети канал…

На кораба се разнесе отново умопомрачителният тътен.

— Канал петнайсет A в изправност — обади се друг глас.

Намеси се и трети глас.

— Черният кораб е в готовност — каза той. — Изглежда много добре. Ще се получи красив сблъсък със Слънцето. Чува ли ме компютърът на сцената?

— Чувам ви — отговори гласът на компютъра.

— Вземи под контрол черния кораб.

— Черният кораб е програмиран да се движи по фиксираната траектория. Чака сигнал.

— Двайсети канал проба, проба.

Зейфод с един скок прекоси кабината и започна да върти вълните на субетерния радиопредавател, докато поредният умопобъркващ грохот се стовари върху тях. Той стоеше и трепереше.

— Какво — каза Трилиън с тих, едва доловим глас, — какво означава това, какъв сблъсък със Слънцето?

— Това означава — каза Марвин, — че корабът ще се сблъска със Слънцето. Сблъсък със Слънцето. Какво по-ясно от това? Какво друго може да се очаква, щом откраднахте предназначения за тази цел кораб на Хотблек Десиато?

— Откъде знаеш — попита Зейфод с глас, който щеше да накара дори един снежен гущер от Вега да потрепери от студ, — че това е корабът на Хотблек Десиато?

— Много просто — отговори Марвин. — Аз му го паркирах.

— Тогава защо… не… ни… каза!

— Ти каза, че искаш силни усещания, приключения и фантастични преживявания.

— Но това е ужасно — каза Артър съвсем не на място в настъпилата пауза.

— И аз това казах — съгласи се Марвин.

По друга вълна субетерният радиопредавател предаваше някаква редовна програма, която сега звучеше в кабината.

— … и времето е чудесно за концерта днес следобед. Намирам се тук, пред сцената — излъга репортерът, — насред Ръдлитската пустиня и с помощта на супербиноптичния си бинокъл едва успявам да обхвана огромната публика, тръпнеща в очакване, чак до хоризонта около мен. Зад мен се извисяват като стръмни канари високоговорителните кули. Високо над мен Слънцето си грее и дори не знае какво ще го цапардоса. Активистите от движението за опазване на околната среда обаче знаят какво ще го цапардоса, те твърдят, че концертът ще причини земетресения, приливни вълни, урагани, непоправими щети на атмосферата и други подобни ужасии, каквито природозащитниците постоянно предричат. Но току-що получих едно съобщение, че представител на „Бедствен район“ се срещнал с активисти от движението днес по обяд и ги застрелял до един, тъй че сега нищо не пречи на…

Зейфод го изключи. Обърна се към Форд.

— Знаеш ли какво си мисля? — каза той.

— Мисля, че знам — отвърна Форд.

— Кажи ми какво мислиш, че си мисля.

— Мисля, че си мислиш, че е време да се махаме от този кораб.

— Мисля, че си прав — каза Зейфод.

— Мисля, че и ти си прав — каза Форд.

— Как? — попита Артър.

— Тихо! — каза Форд и Зейфод. — Мислим.

— Значи това е краят — каза Артър, — ще се мре.

— Престани, моля ти се, да повтаряш едно и също — каза Форд.

На това място си струва да изложим отново теориите, които Форд бе изградил още при първите си срещи с човешките същества, за да си обясни техния странен навик постоянно да казват и да повтарят най-най-очевидни неща, като например: „Днес денят е много хубав“, „Много си порасъл“ или „Значи това е краят, ще се мре.“

Първата му теория беше, че ако човешките същества не мърдат устните си постоянно, устата им навярно се слепват.

След неколкомесечни наблюдения той си изгради втора теория, която се състоеше в следното: „Ако не мърдат постоянно устните си, мозъците на човешките същества започват да работят.“

Всъщност втората му теория важи почти напълно за акъломалския народ на планетата Какрафон.

Едно време акъломалците предизвикваха голямо негодувание и недоверие сред съседните народи, защото бяха една от най-просветените, културни и преди всичко тихи цивилизации в Галактиката.

Като наказание за това си държание, което се възприемаше като израз на оскърбително самодоволство и предизвикателство, Галактическият трибунал ги осъди да страдат от онази най-жестока от всички социални болести — телепатията. В резултат на това, за да не допуснат и най-незначителната мисъл, която минава през главите им, да се предаде на всеки, който се намира в радиус от пет мили, сега те са принудени да говорят много високо и непрекъснато за времето, за своите малки болки и страдания, за мача днес следобед и за това, как изведнъж Какрафон стана толкова шумно място.

Другият метод, който използват, за да прикрият временно своите мисли, е да бъдат домакини на концерт на „Бедствен район“.

Времето за концерта беше идеално разчетено.

Корабът трябваше да започне полета си към Слънцето преди началото на концерта, за да се блъсне в него шест минути и тридесет и седем секунди преди финалния акорд на песента, за която бе предназначен, така че светлината от слънчевите изригвания да успее навреме да достигне Какрафон.

Полетът на кораба продължаваше вече няколко минути, когато Форд Префект приключи с претърсването на останалите помещения на черния кораб. Втурна се обратно в кабината.

Слънцето на Какрафон изглеждаше застрашително голямо върху визиоекрана и ослепително белият ад от свързващи се водородни ядра нарастваше всеки миг, докато корабът се носеше напред, пренебрегвайки ударите и ритниците, които Зейфод сипеше върху приборното табло. Върху лицата на Артър и Трилиън бе изписано онова застинало изражение, присъщо на зайците, попаднали в лъча на фаровете, които си мислят, че най-удачният начин да се справят с приближаващите светлини, е да не свалят очи от тях. Зейфод извърна обезумял поглед от него.

— Форд — попита той, — с колко спасителни капсули разполагаме?

— Николко — отговори Форд.

Зейфод изломоти:

— Ама ти преброи ли ги? — изрева той.

— Два пъти — каза Форд. — А ти успя ли да се свържеш със сценичните работници по радиото?

— Да — отговори Зейфод кисело. — Казах им, че на борда има сума народ, а те казаха да им пратя много здраве.

Форд се опули.

— Ти не им ли каза кой си?

— Ами да. Казаха, че са много поласкани. Споменаха и нещо за някаква ресторантска сметка и за изпълнителите на моето завещание.

Форд изблъска грубо Артър и се надвеси над приборното табло.

— Нищо ли не функционира? — попита той яростно.

— Всичко е блокирало.

— Дай да го строшим този автопилот.

— Първо го открий. Никаква връзка с него.

За миг настъпи хладно мълчание.

Артър се клатушкаше насам-натам в дъното на кабината. Изведнъж спря.

— Впрочем — каза той — какво означава ТЕЛЕПОРТИЧНА?

Мина още една минута.

Съвсем бавно останалите се извърнаха към него.

— Може би не му е сега времето да питам — каза Артър, — но се сетих, че одеве споменахте подобна дума и поставям сега въпроса само защото…

— Къде — каза Форд задъхано — пише телепортична?

— Ами ето тука — рече Артър, посочвайки към една черна кутия в задната част на кабината, — точно под думата АВАРИЙНА, над думата СИСТЕМА и до надписа НЕ РАБОТИ.

В хаоса, който моментално настъпи, единственото разумно действие беше това на Форд Префект, който се хвърли през кабината към малката черна кутия, която Артър бе посочил, и многократно натисна единственото малко черно копче върху нея.

До кутията се отвори една плъзгаща се врата, висока шест фута, и разкри квадратна ниша, която приличаше на помещение за баня с много душове, намерило ново предназначение в живота като склад за непотребни електроматериали. От тавана висяха най-различни кабели, една купчина изоставени детайли лежеше пръсната на пода, а програмното табло се бе провесило от отвора в стената, в който е трябвало да бъде поставено.

Един младши счетоводител на „Бедствен район“, посетил веднъж корабостроителницата, където се монтираше този кораб, бе поставил пред главния инженер въпроса, защо, по дяволите, инсталират един толкова скъп телепорт в кораб, който ще извърши един-единствен полет, при това непилотиран. Главният инженер бе пояснил, че телепортът се предлага с десетпроцентова отстъпка от цената, а счетоводителят бе пояснил, че това не променя нещата; инженерът бе пояснил, че той е най-хубавият, най-мощният и най-модерният на света. А счетоводителят бе пояснил, че за нищо на света не би го взел; инженерът бе пояснил, че на хората все пак ще им се налага да влизат и да излизат от кораба, а счетоводителят бе пояснил, че корабът си има чудесна врата за тази цел; инженерът бе пояснил, че счетоводителят може да отиде и да си блъсне главата в стената, а счетоводителят бе пояснил на инженера, че това, което лети към него от лявата му страна, е юмрук. След като приключиха с поясненията, работата върху телепорта бе преустановена, но накрая все пак го включиха незабелязано в сметката на петорна цена.

— Да ви вземат чортовете — изсумтя Зейфод, докато той и Форд се опитваха да се оправят в лабиринта от кабели.

След малко Форд му каза да се дръпне назад, пусна една монета в телепорта и врътна един ключ върху висящото командно табло. Светна една лампичка, монетата изтрака и изчезна.

— Това поне работи — каза Форд. — Но за жалост липсва насочваща система. А един телепорт за прехвърляне на материя без програмно устройство за насочване може да те изпрати… Ами навсякъде.

Слънцето на Какрафон приемаше застрашителни размери върху екрана.

— Много важно — каза Зейфод, — ще отидем там, където отидем.

— И — добави Форд — освен това му липсва автотелепорт. Не можем всички да заминем. Някой трябва да остане, за да го управлява.

Мина един, изпълнен с тържественост миг. Слънцето приемаше все по-застрашителни размери.

— Хей, Марвин — извика Зейфод ведро, — как си, момчето ми?

— Предполагам, че много зле — промърмори Марвин.

След няколко мига концертът на Какрафон достигна неочакван финал.

Черният кораб с единствения си печален пътник се гмурна по разписание в ядрената пещ на Слънцето. Мощни слънчеви изригвания стрелнаха огнени езици на милиони мили в Космоса, изпълвайки с възторг — а в отделни случаи помитайки — дузината-две хелиосърфисти, които кръжаха близо до повърхността на Слънцето в очакване на този момент.

Минути преди светлината от изригванията да достигне Какрафон, бучащата пустиня се пропука по минаващата през нея сеизмична линия. Една голяма и, дотогава неизвестна подземна река, течаща дълбоко под повърхността, бликна над повърхността, за да бъде последвана след секунди от изригването на милиони тонове вряща лава, която се издигна на стотици фута във въздуха и мигновено изпари реката, както над, така и под повърхността, предизвиквайки експлозия, която проехтя в другия край на света и се върна обратно.

Онези — малцина на брой, които видяха случилото се и оцеляха, се кълнат, че цялата пустиня от сто хиляди квадратни мили се издигнала във въздуха като дебела цяла миля палачинка, преобърнала се и отново паднала долу. Точно в този момент слънчевата радиация от изригванията проникнала през облаците изпарена вода и засегнала земята.

След години стоте хиляди квадратни мили пустиня се покри с гъст килим от цветя. Съставът на атмосферата около планетата се промени, макар и едва доловимо. Слънцето не грееше така жестоко през лятото, студът не щипеше така безмилостно през зимата, приятен дъждец често оросяваше земята и постепенно пустинният свят на Какрафон се превърна в рай. Дори телепатичните способности, с които бе прокълнат народът на Какрафон, завинаги изчезнаха от силната експлозия.

Говорител на Бедствен район — същият, който разстреля природозащитниците — по-късно заяви, че се е получил „страхотен номер“.

Много хора с вълнение обсъждаха целебните свойства на музиката. Неколцина скептично настроени учени подложиха на по-внимателен анализ документите и фактите във връзка с тези събития и заявиха, че са открили съвсем слаби следи от обширно, изкуствено създадено Невероятностно поле, което се придвижва към тях от един недалечен район на Галактиката.

Глава XXII

Артър се събуди и веднага съжали за това. Все се бе случвало да го боли глава след препиване, но чак толкова — никога. Това е то голямата болка, деветият кръг на ада. Лъчите за прехвърляне на материя, реши той, не са чак толкова приятни, колкото, да речем, един хубав як ритник в главата.

Тъй като в момента не му се ставаше заради тъпата пулсираща болка в главата, той продължи да лежи и размишлява. Проблемът с повечето видове транспорт е, помисли си той, че ни един от тях не си заслужава неприятностите, които причинява. На Земята — когато имаше Земя, преди да бъде разрушена, за да отвори място за нов суперкосмически околовръстен път — най-голям проблем създаваха колите. Неудобствата, свързани с извличането на огромни количества черна, лепкава и лигава течност от земята, където кротко и невинно бе престояла толкова време, с превръщането и в катран, с който покриваха земята, и в пушек, с който изпълваха въздуха, а останалото изливаха в морето, всичко това, взето заедно, вземаше превес над удобствата, създадени за по-бързото придвижване от едно място на друго — особено когато мястото, закъдето си тръгнал, вероятно е станало в резултат на гореказаното съвсем същото като това, което си напуснал, т.е. покрито с катран, пълно с пушеци и останало без риба.

А какво да кажем за лъчите за прехвърляне на материя в пространството? Всеки вид транспорт, който предполага разграждане на тялото ти на съставните му атоми, запращането на тези атоми през субетера само за да бъдат събрани отново, тъкмо когато за пръв път от години са започнали да усещат сладостта от свободата, трябва да се възприеме като злокобно знамение.

Много хора бяха разсъждавали по този въпрос още преди Артър Дент и дори бяха вложили мислите си в песни. Ето една, която често се изпълняваше от огромни тълпи пред завода за телепортиращи системи на Сириуската кибернетична компания на Благо-Свет III:

Алдеберан е гот, окей,

Алгол си е красив.

А на Бетелгиус момите леки

Ще те направят див.

Както искаш ще те любят,

Първо бързо, после бавно,

Но ако ще ме разпиляваш, за да ме закараш там,

Оставам тук, макар безславно.

Припев:

Да ме разпиляваш, как пък не,

Не можеш ме придума,

Но ако ще ме разпиляваш, за да ме закараш там,

Предпочитам у дома.

В Сириус злато е навред.

Туй някой ми разкри,

Но после пък ми рече:

„Виж Тау и умри.“

Ще ги видя аз поред,

Дори да хвана път не лек.

Но ако трябва да ме разпиляваш, за да ме закараш там,

Тогаз оставам тук навек.

Припев:

Да ме разпиляваш, как пък не,

Ума ли си заложи.

Но ако се опиташ да ме разпиляваш, за да ме закараш там,

Не ставам аз от мойто ложе.

… и т.н. Има една друга популярна песен, която е много по-кратка:

Телепортирах се аз през нощ една

С Рон, Сид и Меги у дома.

Рон на Мег сърцето покори,

А Сид с ритник ме надари.

Артър почувства, че пристъпите на болка бавно отслабват, въпреки че все още усещаше тъпите пулсиращи удари в главата си. Бавно, внимателно той се изправи на крака.

— Чуваш ли някакви тъпи пулсиращи удари? — попита Форд Префект.

Артър се извъртя и се олюля несигурно. Форд Префект пристъпи към него с подпухнало бледо лице и кръвясали очи.

— Къде съм? — изпъшка Артър.

Форд се огледа. Намираха се в дълъг, извит в дъга коридор, чиито краища се губеха в далечината. Външната стоманена стена — която беше боядисана в онзи отвратителен оттенък на бледозеления цвят, който обикновено се използва в училища, болници и лудници, за да потиска емоциите на обитателите им — се извиваше над главите им, докато се срещне с вътрешната перпендикулярна стена, която, колкото и да е странно, беше покрита с пано от тъмнокафяво зебло. Подът беше покрит с релефна гумена настилка.

Форд се приближи до един прозорец на външната стена с много дебело тъмно, но прозрачно стъкло. Състоеше се от няколко слоя, но все пак през него се виждаха далечните, малки като прашинки, звезди.

— Мисля, че се намираме в някакъв космически кораб — отговори той.

Надолу по коридора се чуха тежки, тъпи, равномерни стъпки.

— Трилиън? — извика Артър нервно. — Зейфод?

Форд присви рамене.

— Няма ги — каза той, — вече проверих… Могат да бъдат навсякъде. Един телепорт без програмно устройство може да те изпрати на много светлинни години в която и да е посока. Като съдя по това как се чувствам, си мисля, че трябва да сме изминали доста голямо разстояние.

— Как се чувстваш?

— Зле.

— Мислиш ли, че те са…

— Това къде са, как са изобщо няма начин да узнаем, нито пък можем с нещо да им помогнем. Прави това, което правя аз.

— Какво?

— Не мисли за това.

Артър прехвърли тази мисъл няколко пъти в главата си и с неохота си призна, че това е разумно, и я скъта някъде. След това въздъхна дълбоко.

— Стъпки! — изведнъж възкликна Форд.

— Къде?

— Този шум. Този ритмичен тропот. Тежко стъпващи нозе. Слушай!

Артър се ослуша.

Шумът отекваше в коридора на неопределено разстояние от тях. Беше приглушен шум от тежки стъпки, който сега се чуваше значително по-силно.

— Да бягаме — каза рязко Форд.

И двамата хукнаха да бягат — в различни посоки.

— Не натам — каза Форд. — Оттам идват.

— Не е вярно — каза Артър.

— Идват откъм тебе.

— Не, идат…

И двамата се спряха. И двамата се обърнаха. И двамата наостриха уши. Съгласиха се един с друг. И пак хукнаха в противоположни посоки.

Обзе ги ужас.

И от двете посоки шумът се усилваше.

Отляво, на няколко ярда от тях, под прав ъгъл спрямо вътрешната стена, започваше друг коридор. Затичаха се нататък и забързаха надолу по него. Беше тъмен, много дълъг и колкото по-навътре отиваха, толкова по-студено им ставаше. Вляво и вдясно от него се отделяха други коридори, до един тъмни, и когато минаваха покрай тях, ги блъсваха вълни от леденостуден въздух.

Спряха се за миг, силно разтревожени. Колкото повече навлизаха в коридора, толкова по-силен ставаше шумът от тежките стъпки.

Те се притиснаха към студената стена и се заслушаха напрегнато. Студът, тъмнината и тропотът на невидимите стъпки им действаха на нервите. Форд потрепера отчасти от студ, отчасти от спомена за приказките, които най-любимата от майките му разказваше, когато беше още съвсем мънинко бетелгиусче и стигаше едва до глезените на арктуранския мегаскакалец: приказки за кораби призраци, които кръстосваха без покой далечните области на дълбокия Космос, населени с демони или духове на забравени екипажи; също и разкази за безразсъдни пътници, които откриват такива кораби и влизат в тях; разкази за… Изведнъж Форд си спомни за паното от кафяво зебло на стената в първия коридор и се окопити. Каквато и да бе любимата украса на демоните и духовете в техните кораби призраци, той бе готов да се обзаложи, че тя не може да бъде пано от кафяво зебло. Сграбчи Артър за ръката.

— Бързо назад — каза той твърдо и те хукнаха обратно по пътя, по който бяха дошли.

След минута се шмугнаха като уплашени гущери в най-близкия коридор, когато притежателите на топуркащите крака изведнъж се появиха точно пред тях.

Скрити зад ъгъла, те проследиха с ококорени от учудване очи как двадесетина дебели мъже и жени в анцузи изтрополяха край тях, като се задъхваха тъй шумно, че един сърдечен хирург би изпаднал в паника.

Форд Префект се загледа след тях.

— Джогери! — изсъска той, докато шумът от техните стъпки отекваше нагоре и надолу по лабиринта от коридори.

— Джогери? — прошепна Артър Дент.

— Джогери — каза Форд Префект, като присви рамене.

Коридорът, в който се бяха скрили, не приличаше на останалите. Беше много къс и завършваше с голяма стоманена врата. Форд я огледа внимателно, откри отварящия механизъм и широко я разтвори.

Първото нещо, което се наби в очите им, много приличаше на ковчег.

Следващите четири хиляди деветстотин деветдесет и девет неща, които се набиха в очите им, също бяха ковчези.

Глава XXIII

Гробницата беше с нисък таван, слабо осветена и грамадна. В долния и край, на около триста ярда, една арка я свързваше с подобна зала с подобно предназначение.

Форд Префект тихо подсвирна, като влезе в гробницата.

— Интересно — каза той.

— Че какво им е интересното на мъртъвците? — попита Артър и го последва плахо.

— Не знам — каза Форд. — Ела да видим.

Отблизо ковчезите повече приличаха на саркофази. Стигаха почти до кръста и бяха направени от нещо подобно на бял мрамор — почти е сигурно, че беше това, — нещо, което само прилича на бял мрамор. Капаците бяха полупрозрачни и през тях смътно се виждаха лицата на техните покойни и навярно многообичани обитатели. Те бяха хуманоиди и очевидно бяха оставили грижите на белия свят, който и да бе той, далеч зад себе си, но като изключим това, почти нищо друго не се забелязваше.

Ниско по пода и между саркофазите се стелеше някакъв тежък, мазен, бял газ. Отначало Артър си помисли, че е предназначен да придаде малко колорит на това място, но си промени мнението, когато откри, че краката му замръзват от него. Саркофазите също бяха изключително студени при допир.

Внезапно Форд приклекна до един от тях. Издърпа крайчеца на хавлията си от чантата и енергично започна да трие нещо.

— Гледай, на този има табелка — поясни той на Артър, — покрита е със скреж.

Изтри всичкия скреж и се вгледа в гравираните знаци. Според Артър те приличаха на следи от стъпки на паяк, който е обърнал чашка-две в повече от това, което паяците пият, когато ходят на кръчма, но Форд моментално ги определи като един от ранните варианти на Галактическата праазбука.

— Тук пише „Флотилия Ноев ковчег от Голгафринчъм, кораб B, трюм 7, телефонен хигиенист втори клас“. Дава ти номера на някаква серия.

— Телефонен хигиенист? — каза Артър. — Мъртъв телефонен хигиенист?

Наведе се и се вторачи през капака във фигурата вътре.

— Нищо особено — каза той и най-неочаквано лъсна една от онези негови усмивки, които караха хората да си мислят, че напоследък се е преуморил и трябва да си вземе отпуска.

Той се приближи до друг саркофаг. След едноминутни енергични движения с хавлията заяви:

— Този пък е покоен фризьор. Странно, нали?

Следващият саркофаг се оказа, че е последното обиталище на счетоводител при рекламно бюро; този след него съхраняваше тленните останки на търговец на употребявани коли трети клас.

Един люк за наблюдение в пода изведнъж привлече вниманието на Форд. Той клекна, за да го отвори, като енергично отмахваше с ръка облаците леденостуден газ, които заплашваха да го обгърнат.

На Артър му хрумна една мисъл.

— Ако това са просто ковчези — забеляза той, — защо ги държат на студено?

— И въобще за какво изобщо ги държат — каза Форд, като дръпна и отвори люка. През него надолу потече газ. — Всъщност кому е нужно да влага толкова труд и средства, за да разнася пет хиляди трупа из Космоса?

— Десет хиляди — уточни Артър, като посочи към арката, през която смътно се виждаше следващата зала.

Форд си пъхна главата в наблюдателния люк. После се изправи.

— Петнайсет хиляди — каза той. — Долу е същата работа.

— Петнайсет милиона — каза един глас.

— Това е много — каза Форд. — Твърде, твърде много.

— Обърнете се много бавно — изрева гласът — и си вдигнете ръцете. Без излишни движения, че ще ви направя на мънички, мънички парченца.

— Хей, приятел? — каза Форд, като се извърна бавно и си вдигна ръцете, без да прави излишни движения.

— Защо — каза Артър Дент — никой не се радва, като ни види?

В рамката на вратата, през която бяха влезли в гробницата, се открояваше силуетът на човека, който не се радваше да ги види. За неудоволствието му можеше да се съди отчасти по грубите, заповеднически нотки в гласа му и отчасти по озлоблението, с което размахваше големия си сребрист Смърт-О-Запен пистолет. Дизайнерът на пистолета явно не е имал за задача да прикрие истинското му предназначение. „Направи го да изглежда зловещ — му е било наредено. — Нека всеки му стене ясно, че този пистолет има два края, а този, който е застанал срещу него, трябва да е наясно, че не го очаква нищо добро. Ако това означава, че по него трябва да стърчат разни шипове, зъбци и почернени части, нека бъде така. Това няма да е пистолет, който ще окачиш над камината си или ще бутнеш небрежно в някое чекмедже. Това е пистолет, с който ще излезеш, за да причиняваш зло на хората.“

Форд и Артър гледаха нещастно пистолета.

Човекът с пистолета пристъпи от вратата и взе да ги обикаля. Когато излезе на светло, те видяха неговата черна и златиста униформа, копчетата на която бяха толкова добре излъскани и грееха тъй ярко, че биха принудили шофьора на идеща насреща кола да примигне предупредително със светлините.

Той посочи към вратата.

— Вън! — каза той.

Хората, които държат такова мощно оръжие в ръката си, обикновено ги разбират с една дума. Форд и Артър напуснаха залата, последвани плътно от Смърт-О-Запния пистолет и лъскавите копчета.

Когато излизаха в коридора, те се сблъскаха с двадесет и четирима тичащи срещу тях джогери, вече изкъпани и преоблечени, които минаха край тях и влязоха в гробницата. Артър се обърна и смаяно ги зяпна.

— Мърдай! — изрева техният поробител.

Артър се размърда.

Форд сви рамене и също се размърда.

В гробницата джогерите отидоха до двадесет и четири празни саркофага покрай стената, отвориха ги, влязоха вътре и всеки един от тях потъна в дълбок мъртвешки сън.

Глава XXIV

— Ъъъ, Капитане…

— Да, Първи?

— Току-що пристигна едно рапортче от Втория.

— О, господи!

Високо на мостика на кораба Капитанът впери поглед в безкрайното пространство на Вселената с леко раздразнение. От мястото, където се излежаваше под обширния прозрачен свод, той можеше да наблюдава пред и над себе си необятната панорама на звездите, сред които се движеха — панорама, която значително бе обедняла, откакто бяха тръгнали на път. Като се обърна и погледна назад, отвъд дългото две мили туловище на кораба, той се загледа в далеч по-гъсто разположените звезди зад тях, които сякаш образуваха почти плътна маса. Това беше гледката към Галактическия център, откъдето бяха тръгнали и пътуваха вече от години при скорост, която в момента не можеше да определи, но знаеше, че е ужасно голяма. Тя се доближаваше до скоростта на нещо, а дали пък не беше три пъти по-голяма от скоростта на нещо друго? Във всеки случай беше внушителна. Той се взря в далечното светло пространство, сякаш търсеше нещо. Той правеше това през няколко минути, но досега не бе открил това, което търсеше. Това обаче не го безпокоеше. Учените го бяха уверили, че всичко ще бъде наред при положение, че всички запазят спокойствие и че всеки си изпълнява задълженията стриктно и съвестно.

Той беше напълно спокоен. Ако питаха него, всичко се развиваше чудесно. Той се пресегна и прекара голяма пенеста гъба по рамото си. Една мисъл отново изпълзя в главата му — нещо го бе раздразнило леко. Какво ли бе то? Едно леко прокашляне му припомни факта, че първият офицер на кораба все още стоеше до него.

Добро момче беше Първият. Не беше от най-умните, малко му беше трудно да си връзва обувките, но иначе от най-добро офицерско тесто. Капитанът не беше от хората, които биха сритали човек, който се е навел да си върже обувките независимо от това, колко време ще му отнеме. Не приличаше на онзи противен Втори, който си пъхаше носа навсякъде из целия кораб, все си лъскаше копчетата и през час пускаше рапорти: „Корабът продължава да се движи, Капитане“, „Поддържаме курса, капитане“, „Продължаваме да поддържаме нивото на кислорода, капитане“… „Абе, я ме остави на мира“, си мислеше Капитанът. А, да, сети се какво го бе подразнило. Погледна надолу към Първия.

— Да, Капитане, крещеше нещо за някакви хора, които е пленил…

Капитанът се замисли над това. Изглеждаше му доста невероятно, но нямаше да се опита да попречи на Втория.

— Е, поне ще бъде щастлив известно време — каза той. — Отдавна мечтаеше да има затворници.

Форд Префект и Артър Дент продължаваха да крачат по безкрайните сякаш коридори на кораба. Вторият вървеше след тях, като от време на време излайваше да не правят излишни движения и да не се опитват да правят глупости. Досега сякаш бяха минали най-малко една миля по коридора с паното от кафяво зебло. Най-сетне стигнаха до голяма стоманена врата, която се отвори при вика на Втория.

Влязоха.

В очите на Форд Префект и Артър Дент най-забележителното нещо от корабния мостик не беше полусферичният купол с диаметър петдесет фута, който го покриваше и през който се виждаха ярко греещите звезди над тях: за хора, които са вечеряли в Ресторант „На края на Вселената“, подобни чудесии са нещо обикновено. Нито пък можеше да ги смае смущаващото многообразие на приборите, с които бе осеяна дългата, заоблена стена. Според Артър един космически кораб би трябвало да изглежда точно така, а според Форд това бе един съвсем остарял модел: това потвърждаваше подозренията му, че черният кораб на Бедствен район ги бе върнал най-малко милион, ако не и два милиона години преди тяхното собствено време.

Не, това, което наистина ги извади от равновесие, беше ваната.

Ваната стоеше върху шестфутов пиедестал от грубо обработен воден кристал и беше в ужасен бароков стил; подобни неща не се срещат често извън залите на Максимегалонския музей за творби на болни мозъци. Във вътрешността на кристала беше разположена в безпорядък една сложна плетеница от тръби, обвити със златен лист — за да изпъкват, вместо да бъдат старателно погребани посред нощ в незнаен гроб; а крановете и душът надминаваха и най-извратената представа за грозота.

Разположената в центъра на мостика вана изглеждаше съвсем не на място и с горчивото чувство, че това е така, Вторият се приближи към нея.

— Здравейте, сър! — извика той със стиснати зъби — трудно беше за изпълнение, но той го усъвършенстваше от години.

Едно голямо добродушно лице и една добродушна, покрита с пяна ръка се показаха над ръба на чудовищната вана.

— А, здравейте, Втори — каза капитанът, като помаха сърдечно с гъбата, — доволен ли сте от днешния ден?

Вторият капитан се изпъна дори повече отпреди.

— Доведох двамата пленници, които открих в хладилно отделение номер седем, сър! — изджавка той.

Форд и Артър се изкашляха смутено.

— Ъъъ… здравейте — казаха те.

Капитанът им се усмихна лъчезарно. Значи Вторият наистина бе докарал пленници. Браво на него, помисли си капитанът, приятно е да видиш човек, който върши работата, за която най го бива.

— О, здравейте, момчета — каза им той. — Извинете, че не ставам. В момента се къпя. Ще пиете по един джинс-тоникс, нали? Погледнете в хладилника. Първи.

— Слушам, сър.

Интерес представлява фактът — макар и засега да не е известно доколко е важен, — че някъде към 85 процента от всички познати светове в Галактиката, били те примитивни или високо развити, са изобретили едно питие, наречено джинс-тоникс, или джии-Н-С-Т’Н-икс, или джинс-о-никс, или… — вариациите на същата фонетична тема са повече от хиляда. Самите питиета не си приличат и варират между Сиволвианския чианитомнигс, който представлява най-обикновена вода с температура малко над стайната и Гаграканския цджинс-тони-кс, който може да убие вол от сто метра разстояние. Всъщност единственото нещо, което е общо за всички тези питиета, като изключим факта, че звучат еднакво, е това, че са били изобретени и назовани ПРЕДИ съответните светове да установят контакт с други светове.

Как можем да го изтълкуваме този факт? Никак, защото той си остава в пълна изолация. И все пак той съществува, въпреки че не се вписва в ни една от теориите на структуралната лингвистика. Старите лингвисти-структуралисти много се ядосват, когато млади лингвисти-структуралисти започнат да го чоплят. А младите лингвисти-структуралисти много обичат да се занимават с него и будуват до късно през нощта, убедени, че са пред прага на някакво изключително важно откритие, и в последна сметка се превръщат в преждевременно остарели лингвисти-структуралисти, които ги е много яд на младите. Структуралната лингвистика е една злощастна, разделена на два враждуващи лагера дисциплина и мнозина от тези, които се занимават с нея, най-често прекарват нощите си в опити да удавят грижите си в Уисгис Зода.

Вторият стоеше пред ваната на Капитана и трепереше от разочарование.

— Не желаете ли да разпитате задържаните, сър? — изквича той.

Капитанът го изгледа слисано.

— А за какъв дявол ми е притрябвало да ги разпитвам? — попита той.

— За да разследвате случая, сър! Да откриете с каква цел са дошли тук!

— О не, не, не — каза Капитанът. — Предполагам, че просто са отскочили, за да пийнем по един джинс-тоникс, не смяташ ли?

— Но, сър, те са мои пленници! Аз трябва да ги разпитам!

Капитанът ги измери с колеблив поглед.

— Е, добре — каза той, — щом трябва. Попитай ги тогава какво искат да пият.

В очите на Втория се появи студено злобно пламъче. Той се приближи бавно към Форд Префект и Артър Дент.

— Е добре, нищожества — изръмжа той, — отрепки такива…

Ръгна Форд Префект със Смърт-О-Запния пистолет.

— По-спокойно, Втори — предупреди го кротко Капитанът.

— КАКВО ИСКАТЕ ДА ПИЕТЕ?!! — изкрещя Вторият.

— Ами с удоволствие бих пийнал един джинс-тоникс — каза Форд. — А ти, Артър?

Артър премига няколко пъти.

— Какво? О, ъъъ, да — рече той.

— СЪС ИЛИ БЕЗ ЛЕД?! — изрева Вторият.

— О, със, ако обичате — каза Форд.

— ЛИМОН??!!

— Да, ако обичате — каза Форд. — А да имате от ония малки бисквитки? Нали ги знаете, онези с вкус на сирене?

— ТУК АЗ ЗАДАВАМ ВЪПРОСИТЕ!!! — нададе вой Вторият, като целият се тресеше от едва сдържан бяс.

— Ъъъ, Втори… — каза меко Капитанът.

— Сър?!

— Бъди добро момче и се разкарай оттука, ако обичаш. Поне във ваната ме остави да си почина.

Очите на Втория се свиха и заприличаха на две — както им викат в средите на Крещящите и Убийците — студени цепки. Вероятно това се прави с цел противникът да остане с впечатлението, че си изгубил очилата или че се мъчиш да не заспиш, но защо в това трябва да има нещо заплашително е въпрос, който все още няма отговор.

Направи крачка-две към капитана. Устата му (на Втория) — една твърда, тънка рязка. И отново, трудно е да се разбере защо, това се тълкува като войнствено държане. Ако по време на разходките си из джунглите на Траал случайно попаднеш на легендарния Кръвожаден звяр Бъгблатер, имаш сериозни основания да се радваш, ако устата му представлява тънка, твърда рязка и не е както обикновено зейнала паст с остри, олигавени зъби.

— Позволете да ви напомня, сър — изсъска Вторият на Капитана, — че лежите в тази вана от повече от ТРИ ГОДИНИ?!

И като нанесе този последен удар, Вторият се завъртя на пети и се оттегли гордо в един ъгъл, за да се упражнява в мятането на гневни погледи срещу огледалото.

Капитанът се въртеше смутено във ваната. Усмихна се притеснено на Форд.

— Ами човек трябва хубаво да си почине при такава напрегната работа като моята — каза той.

Форд си смъкна бавно ръцете. Това не предизвика никаква реакция. Артър също свали своите.

Пристъпвайки много бавно и внимателно, Форд се приближи до пиедестала на ваната. Потупа го с ръка.

— Красиво нещо — излъга той.

Чудеше се дали ще стане нещо, ако се усмихне. Много бавно и внимателно той се усмихна. Нищо не се случи.

— Ъъъ… — каза той на Капитана.

— Да? — каза Капитанът.

— Ами имате ли нещо против — каза Форд, — ако ви попитам в какво именно се състои вашата работа.

Една ръка го потупа по рамото. Обърна се рязко.

Беше първият офицер.

— Вашите питиета — каза той.

— О, благодаря ви — каза Форд.

Двамата с Артър взеха по един джинс-тоникс. Артър отпи от своя и с изненада откри, че много прилича на уиски със сода.

— Искам да кажа, нямаше как да не забележа — рече Форд, като също отпи една глътка — труповете в трюма.

— Трупове ли? — изненада се Капитанът.

Форд замълча и се замисли. Човек не бива да прави прибързани заключения, каза си той. Възможно ли беше Капитанът да не знае, че на кораба му има петнадесет милиона мъртъвци?

Капитанът му кимаше весело с глава. И като че ли си играеше с едно гумено пате.

Форд се огледа. Вторият го наблюдаваше в огледалото, но веднага отмести поглед — очите му бяха в постоянно движение. Първият офицер просто стоеше с таблата в ръка и се усмихваше благо.

— Труповете ли? — повтори Капитанът.

Форд облиза устни.

— Да — каза той, — всички онези мъртви телефонни хигиенисти и специалисти счетоводители, нали разбирате, долу в трюма.

Капитанът го гледаше втренчено. Изведнъж метна глава назад и се изсмя.

— О, ама те не са мъртви — каза той. — Боже мили, не са, разбира се, те са само замразени. По-късно ще бъдат съживени.

Форд направи нещо, което правеше много рядко — премигна.

Артър сякаш се пробуждаше от някакъв транс.

— Искате да кажете, че трюмовете ви са пълни със замразени фризьори? — попита той.

— О, да — отговори Капитанът. — Долу има милиони фризьори, изморени телевизионни продуценти, застрахователни агенти, чиновници, служители от охраната, говорители на разни организации, експерти по организацията на труда и какви ли не още. Ще колонизираме нова планета.

Форд се олюля леко.

— Интересно е, нали? — каза Капитанът.

— Какво? С онези там долу ли? — попита Артър.

— Не ме разбрахте правилно — каза Капитанът. — Ние сме само единият от корабите на Флотилия „Ноев ковчег“. Този е Ноев ковчег B, нали разбирате. Извинете, мога ли да ви помоля да пуснете още малко топла вода?

Артър изпълни молбата му и във ваната се изля цял потоп пенеста розова вода. Капитанът въздъхна от удоволствие.

— Много ви благодаря, скъпи друже. Моля ви, сипете си още пиене.

Форд изпи на един дъх своята чаша, взе бутилката от подноса на първия офицер и пак я напълни догоре.

— Какво представлява — попита той — Ноев ковчег B?

— Това, което виждате — отговори Капитанът, като плискаше весело по пенестата вода с патето.

— Да — каза Форд, — но…

— Ами виждате ли, всичко започна с това — каза Капитанът, — че нашата цивилизация, планетата, от която идваме, беше, така да се каже, обречена.

— Обречена?

— О, да. Затова всички решиха, че ще е най-добре да натоварим цялото население на гигантски космически кораби и да отидем да се заселим на някоя друга планета.

На това място прекъсна разказа си и се отпусна назад с доволно грухтене.

— Навярно на някоя по-малко обречена планета — подсказа му Артър.

— Какво казахте, драги?

— Някоя по-малко обречена планета. На която сте щели да се заселвате.

— Да, ще се заселим. И така, взе се решение да се построят три кораба, три космически Ноеви ковчега, нали разбирате, и… да не би да ви отегчавам?

— Не, не — заяви Форд твърдо, — страшно е интересно.

— Знаете ли, много е приятно — замислено каза Капитанът, — да поприказваш с някой друг за разнообразие.

Очите на Втория се стрелнаха трескаво из стаята и отново се спряха върху огледалото, като две мухи, отклонили за миг вниманието си от любимото парче тримесечно месо.

— Проблемът при продължителни пътувания като нашето — продължи Капитанът — е, че човек в последна сметка започва да разговаря предимно със себе си, а това е ужасно скучно, защото половината от репликите ти са предварително известни.

— Само половината ли? — попита Артър учудено.

Капитанът се замисли секунда-две.

— Да, горе-долу половината, струва ми се. Както и да е… къде ми е сапунът?

Заопипва из ваната и го откри.

— Да, както и да е — продължи той. — Идеята беше, че в първия кораб, кораб „А“, ще бъдат всички велики ръководители, учените, знаменитите хора на изкуството, с една дума, преуспелите; а с третия, кораб „С“, трябваше да тръгнат всички онези, които вършат истинската работа, хората, които произвеждат, създават благата; с кораб „В“ — т.е. с нас — тръгнаха всички останали, тези от сферата на услугите, нали разбирате.

Усмихна им се блажено.

— И ние бяхме първите, които изпратиха — завърши той и започна да си тананика една весела песничка за баня.

Веселата песничка за баня, която беше написана специално за него от един от най-интересните и плодовите композитори на забавна музика (понастоящем спящ в трюм номер тридесет и шест, на около деветстотин ярда зад тях), запълни паузата, в която иначе щеше да настъпи неловко мълчание. Форд и Артър запристъпваха от крак на крак и правеха отчаяни опити да не срещат погледите си.

— Ъъъ… — най-сетне продума Артър — какво по-точно й имаше на вашата планета?

— О, както казах, тя беше обречена — отговори Капитанът. — Щеше да се блъсне в слънцето или нещо подобно. Или пък Луната щеше да се блъсне в нея. Нещо от този род. Във всеки случай заплашваше я нещо страшно.

— О — неочаквано се обади първият офицер, — аз пък си мисля, че се очакваше нашествие от грамадни, дълги дванайсет фута месоядни пчели. Не беше ли това?

Вторият се обърна рязко към тях. В очите му гореше онази студена, сурова светлина, която идва само след дълги и търпеливи упражнения.

— Съвсем не! — изсъска той. — Командирът на моята част ми каза, че цялата планета е застрашена от непосредствената опасност да бъде изядена от един огромен астрокозел мутант!

— О, така ли… — каза Форд Префект.

— Да! Едно чудовищно изчадие от глъбините на ада с остри, дълги десет хиляди мили зъби, с дъх, от който океаните завират, с нокти, способни да изтръгнат континентите, с хиляди жежки като слънцето очи, с широки един милион мили челюсти, изобщо един звяр, какъвто никога… никога… ама никога не сте…

— И успяха да ви убедят, че именно вашата група трябва да тръгне първа, така ли? — запита Артър.

— О, да — каза Капитанът, — всички ни уверяваха, според мен много учтиво, че за да имат останалите висок дух и самочувствие, много е важно да знаят, че ще пристигнат на планета, където ще могат да се подстрижат прилично и където телефоните ще бъдат добре почистени.

— О, да — съгласи се Форд, — разбира се, че е много важно. А другите два кораба, ъъъ… те дали са тръгнали след вас?

Известно време Капитанът нищо не отговори. Усука се във ваната и се загледа назад, отвъд огромното туловище на кораба, към сияйния галактически център. Присви очи и се взря в невъобразимите далнини.

— Хъ, знаете ли, вашият въпрос е много странен — каза той, като си позволи да се намръщи леко на Форд, — защото, колкото и да е странно, от тях не сме чули и едно пиукане дори, откакто тръгнахме преди пет години… Но трябва да са някъде зад нас.

И отново впери поглед в далечината.

Погледът на Форд също се насочи нататък и той се намръщи замислено.

— Разбира се — рече той тихо, — ако не ги е изял козелът…

— А, да… — каза Капитанът с глас, в който бе започнала да се прокрадва едва доловима нотка на колебание — козелът…

Очите му обходиха масивните очертания на приборите и компютрите, подредени край стените на мостика. Те продължаваха да примигват невинно срещу него. Отправи взор нагоре към звездите, но ни една от тях не проговори. Обърна поглед към първия и втория офицер, но в момента и двамата сякаш бяха потънали в своите собствени мисли. Погледна към Форд Префект, който на свой ред повдигна вежди.

— Знаете ли, може да ви се стори малко особено — заговори накрая Капитанът, — но сега, като започнах да разказвам тази история на друг човек… искам да кажа, не ви ли се струва странна тази работа, Първи?

— Ъъъъъъъъъъъ… — каза първият офицер.

— Е, добре — каза Форд, — виждам, че има доста неща, за които искате да си поприказвате, затова бих желал да ви благодаря за питиетата и да ви помоля да ни свалите на първата планета, край която минем…

— О, знаете ли, това няма да е много лесно — каза Капитанът, — защото онова нещо, дето определя курса на полета, беше програмирано, преди да напуснем Голгафринчъм. Струва ми се, донякъде и заради това, че не ме бива много в сметките…

— Да не искате да кажете, че не можем да напуснем този кораб? — извика Форд, изведнъж загубил търпение. — Кога трябва да достигнем на планетата, която трябва да колонизирате?

— О, почти пристигнахме, струва ми се — каза Капитанът, — след някоя и друга секунда. Може би е време да излизам от тази вана. Всъщност не знам защо пък да ставам точно когато ми е най-приятно.

— Значи все пак след малко кацаме? — попита Артър.

— Ами, няма да е точно КАЦАНЕ, всъщност не става дума за кацане, о не… ъъъ…

— Какви ги говорите? — попита Форд рязко.

— Ами — каза Капитанът, като подбираше думите си много внимателно, — струва ми се, ако не греша, че сме програмирани да се разбием върху нея.

— Да се разбием? — извикаха Форд и Артър.

— Ъъъ, да — каза Капитанът, — да, мисля, че това също влиза в плана. Имаше някаква важна причина, но в момента не мога да си я спомня. Нещо във връзка с това, че… ъъъ…

Форд избухна.

— Вие сте шайка гадни, ненужни идиоти! — изкрещя той.

— Да, точно така — ухили се Капитанът, — тази е причината.

Глава XXV

ПЪТЕВОДИТЕЛ НА ГАЛАКТИЧЕСКИЯ СТОПАДЖИЯ дава следната информация за планетата Голгафринчъм:

Това е планета с древна, забулена в тайни история, богата на легенди, червена, а на места зелена от кръвта на тези, които от незапомнени времена са се опитвали да я покорят; това е една опожарена от слънцето безплодна земя, с благовонен, зноен въздух, изпълнен с омайните ухания на дъхавите ручейчета, които се стичат на тънки струйки по горещите, прашни канари и подхранват затулените под тях тъмни лишеи; това е земя на горещи глави и разюздани фантазии, особено сред тези, които дъвчат лишеи; но и земя на хладни, трезви умове, най-вече сред тези, които са се заклели да не дъвчат лишеи и са намерили дърво, под което да седнат; земя също на стомана, кръв и героизъм; земя на тялото и душата. Това е нейната история.

И в цялата тази древна и забулена в тайни история без съмнение най-тайнствените образи от всички са тези на Великите обикалящи поети на Ариум. Тези обикалящи поети са минавали по отдалечените планински проходи, където причаквали малки групички непредпазливи пътници, започвали да обикалят в кръг около тях и да ги замерят с камъни.

И когато пътниците се развиквали и ги питали защо не ги оставят на мира и не отидат да напишат някой и друг стих, вместо да тормозят хората и да ги замерят с камъни, те веднага преставали и запявали една от седемстотин деветдесет и четирите велики песни от цикъла за Василиан. Това бяха невероятно красиви песни и още по-невероятно дълги и всички се придържаха към един и същ модел.

В първата част на всяка песен се разказва как веднъж от град Василиан тръгват на път петима умни принцове на четири коня. Принцовете, които, разбира се, са храбри, благородни и мъдри, кръстосват надлъж и нашир далечни земи, сражават се с гигантски чудовища, сблъскват се с екзотични философии, пият чай с нечувани божества, спасяват прекрасни лами от зли принцеси и накрая заявяват, че са озарени от знания за света и затова прекратяват своите странствания.

Във втората, значително по-дълга част се разказва за безкрайните им препирни за това, кой от тях ще ходи пеша по обратния път към дома.

Всичко дотук се отнася за далечното минало на планетата.

Но именно един от потомците на тези чудновати поети измисли всички онези лъжливи приказки за неизбежната обреченост на планетата и тъкмо тези приказки дадоха възможност на народа на Голгафринчъм да се отърве от една цяла непотребна третина от населението си. Останалите две трети продължиха да живеят на родната планета богато, охолно и щастливо, докато не бяха пометени внезапно от някаква смъртоносна болест, прихваната от един мръсен телефон.

Глава XXVI

Същата нощ корабът извърши твърдо кацане на една съвсем незначителна малка, синьозелена планета, която обикаляше около едно малко и никому непознато жълто слънце в неотбелязания на картата, затънтен и рядко посещаван край на западния спирален клон на Галактиката.

В часовете, предшестващи сгромолясването, Форд Префект бе положил неимоверни, но напразни усилия да освободи приборите за управление от предварително заложения в тях курс на полета, но бързо му беше станало ясно, че корабът е програмиран да закара своя товар невредим, макар и с неудобства, до новия му дом, като при това се самоповреди тъй, че да не е възможно да се поправи.

При спускането през атмосферата, съпроводено с пронизително свистене и огнени пламъци, се беше смъкнала голяма част от обшивката и външната броня, а последвалото безславно пльосване по корем в едно черно блато остави на екипажа само няколко часа в мрак, през които да съживи и разтвори дълбоко замразения си и никому ненужен товар, защото корабът започна да затъва почти веднага, изправяйки бавно огромното си туловище в застоялата тиня. Веднъж или два пъти през нощта силуетът му се очерта ясно на фона на небето, когато пламтящи метеори — останки от неговото спускане — прорязаха тъмнината.

В сивата предутринна дрезгавина корабът изгъргори непристойно и потъна завинаги в смърдящите дълбини.

Когато слънцето се показа нея утрин, то огря с рехавата си водниста светлина огромно море от ридаещи фризьори, говорители на разни организации, проучватели на общественото мнение и тем подобни, които отчаяно драпаха да се докопат до твърда земя.

Едно не толкова упорито слънце незабавно би се върнало обратно, но то продължи да се изкачва нагоре по небосклона и не след дълго неговите топли лъчи започнаха да оказват живително въздействие върху съвсем изнемощелите същества.

Разбира се, безчет бяха тези, които бяха погълнати от тресавището, а милиони други потънаха заедно с кораба, но все пак стотици хиляди оцеляха. С напредването на деня те изпълзяха навън и се пръснаха из цялата околност, като всеки търсеше да намери няколко квадратни фута твърда земя, върху която да се просне и да се съвземе от кошмарното изживяване.

Две фигури се движеха далеч пред останалите.

От един недалечен хълм Форд Префект и Артър Дент наблюдаваха ужасната сцена, в която те самите не участваха.

— Страшно мръсен и гаден номер — промърмори Артър.

Форд задращи по земята с една пръчка и сви рамене.

— Бих казал, едно умно и удачно разрешение на проблема — рече той.

— Защо не могат хората да се научат да живеят заедно в мир и разбирателство? — попита Артър.

Форд се изсмя много силно и кухо.

— Четиридесет и две! — каза той и се ухили злъчно. — Не, не върви. Няма значение.

Артър го изгледа тъй, сякаш бе полудял, и като не видя нищо, което да подсказва обратното, реши, че най-разумно е да приеме, че се е случило тъкмо това.

— Какво мислиш, че ще стане с всички тях? — попита той след малко.

— В една безкрайна Вселена всичко може да стане — каза Форд. — Могат дори да оцелеят. Странно, но факт.

Някакво особено изражение се появи в очите му, докато оглеждаха пейзажа наоколо. После те отново се спряха върху нерадостната сцена под тях.

— Смятам, че ще изкарат известно време — отбеляза той.

Артър вдигна рязко поглед.

— Защо го казваш това? — рече той.

Форд повдигна рамене.

— Просто тъй си мисля — каза той и сложи край на по-нататъшните разисквания по този въпрос.

— Гледай — каза той внезапно.

Артър се загледа натам, накъдето сочеше пръстът му. Там долу, сред тълпите от проснати тела, се движеше — а може би залиташе е по-точното описание — една фигура. Човекът, изглежда, мъкнеше нещо на рамото си и докато залиташе от една простряна фигура към друга простряна фигура, той сякаш размахваше онова нещо срещу падналите в пиянски унес. След малко силите го напуснаха и той се свлече на земята.

Артър нямаше никаква представа какво се очакваше да установи.

— Кинокамера — поясни Форд. — Заснема този исторически момент…

— Виж какво, не знам как е при теб — обади се пак Форд след малко, — но аз съм вън от играта.

Известно време седя, без да каже нищо.

След няколко минути Артър се видя принуден да отговори.

— Ъъъ, какво имаш предвид с това „вън от играта“? — попита той.

— Уместен въпрос — каза Форд. — В ефира цари пълна тишина.

Като погледна през рамото му, Артър видя, че той върти копчетата на една малка черна кутия. Форд вече го беше запознал с тази кутия и я бе представил като Суб-Ета Сенс-О-Матик, но Артър само бе кимнал разсеяно, без да му задава повече въпроси. Според неговите разбирания Вселената все още се делеше на две части — Земя и всичко останало. И тъй като Земята беше разрушена, за да отвори място за нов супер-космически обиколен път, това му виждане на нещата беше вече малко изопачено, но Артър продължаваше да се придържа към тази изкривена представа, защото тя бе единствената му останала връзка с неговия дом. Суб-Ета Сенс-О-Матика несъмнено принадлежеше към категорията „всичко останало“.

— Нищо не се чува, поне едно пиле да бе изписукало! — каза Форд, като разклати кутията.

Пиле, помисли си Артър, докато гледаше равнодушно примитивния свят около себе си, какво ли не бих дал за едно хубаво опечено земно пиле.

— Ще повярваш ли — каза Форд раздразнено, — но от това затънтено място не се чуват каквито и да било сигнали. Слушаш ли ме?

— Какво? — каза Артър.

— Ние сме в опасност — каза Форд.

— О — каза Артър. Това му прозвуча като стари новини отпреди месец.

— Докато не уловим някакъв сигнал по тази машинка — каза Форд, — шансовете ни да се махнем от тази планета са равни на нула. Може да е някаква аномалия, възпрепятстваща проникването на вълните през магнитното поле на планетата, и ако е така, просто трябва да се движим непрекъснато, докато попаднем на място, където сигналите минават свободно. Идваш ли?

И като си събра нещата, закрачи нататък.

Артър погледна надолу. Човекът с кинокамерата се бе изправил с мъка на крака тъкмо навреме, за да заснеме как един от неговите събратя умря.

Артър откъсна стръкче трева и закрачи след Форд.

Глава XXVII

— Надявам се, че си хапнахте добре!? — каза Зарниууп на Зейфод и Трилиън, щом се материализираха отново на мостика на звездолет „Златно сърце“ и останаха да лежат на пода, като се задъхваха.

Зейфод отвори някои от очите си и го изгледа кръвнишки.

— А, ти ли си? — изсъска той.

Изправи се, залитайки, на крака и неуверено тръгна да търси стол, на който да се тръшне. Намери един и се тръшна в него.

— Програмирал съм компютъра с Невероятностните координати, на нашия полет — каза Зарниууп. — Ще пристигнем много скоро. Междувременно защо не се отпуснете и подготвите за срещата?

Зейфод нищо не каза. Стана от мястото си и отиде до един малък шкаф, от който извади бутилка Джанксова ракия и отпи голяма глътка.

— И като приключим с това — каза Зейфод яростно, — край, нали? Свободен съм да правя каквото си искам, да се излежавам на плажа и т.н., нали така?

— Зависи какво ще излезе от срещата — каза Зарниууп.

— Зейфод, кой е този човек? — попита Трилиън с треперещ глас, като стана, клатушкайки се, на крака. — Какво прави тук? Защо е на нашия кораб?

— Това е един много глупав човек — каза Зейфод, — който иска да се срещне с човека, който управлява Вселената.

— Аха — каза Трилиън, като взе бутилката от Зейфод и отпи, — парвеню значи.

Глава XXVIII

Главният проблем — ЕДИН от главните проблеми, защото те са няколко — един от многото главни проблеми, свързани с ръководенето на хора, е този, кого да натовариш да върши тази работа; или по-точно, кой ще успее да накара хората да му позволят да върши това с тях.

Да обобщим: добре известен е фактът, че онези хора, които ЖЕЛАЯТ да управляват хората, са по правило тъкмо тези, които най-малко са способни да вършат това. Да обобщим обобщението: всеки, който е способен да направи така, че да бъде избран за президент, в никакъв случай не бива да му се позволява да изпълнява тази длъжност. Да обобщим обобщението на обобщението: хората са един голям проблем.

И така, получава се следната ситуация: една поредица от галактически президенти, които до толкова обичат развлеченията и ласкателствата, идващи с властта, че твърде рядко забелязват, че те фактически не властват.

И някъде в тяхната сянка — кой?

Кой ли може да управлява, щом никой от онези, които желаят да правят това, не бива да бъде допускан да го върши.

Глава XXIX

На един малък невзрачен свят, забутан кой знае къде — т.е. там, където никой не може да го открие, защото е защитен от обширно Невероятностно поле, за което само шестима мъже в тази Галактика имат ключ, валеше дъжд.

Лееше се като из ведро вече часове наред, плющеше по морската повърхност тъй, че я замъгляваше, шибаше дърветата, разравяше и обливаше една обрасла с храсталаци ивица земя покрай морето, превръщайки я в кална баня.

Дъждът барабанеше и танцуваше по ламаринения покрив на малката колиба, която се намираше в средата на това парче земя, обрасло с храсталаци. Заличи малката неравна пътечка, която водеше от колибата надолу към морето, и разпиля спретнатите купчинки интересни раковини, които бяха наредени по брега.

Шумът от дъжда по покрива на колибата беше оглушителен, но обитателят й почти не го чуваше, защото вниманието му бе заето с нещо друго.

Той беше висок и непохватен мъж, със сламено руса рошава коса, мокра от прокапалия покрив. Дрехите му бяха парцаливи, гърбът му — превит, а очите, макар и отворени, изглеждаха затворени.

В колибата имаше старо очукано кресло, стара надраскана маса, един стар дюшек, няколко възглавнички и една малка, но топла печка.

В колибата имаше и един стар, малко опърпан котарак и тъкмо към него бе насочено вниманието на мъжа в момента. Той преви тромавата си фигура над него.

— Писи, писи, писи — рече мъжът, — маци, маци, маци… писи иска рибка? Много хубава рибка… иска ли писи?

Котаракът сякаш се двоумеше. Побутна с лапичка снизходително парчето риба в ръката на мъжа, след това се залиса по една прашинка на пода.

— Ако писи не изпапка рибката, писи ще отслабне и ще стане болничко, тъй мисля — каза мъжът. В гласа му се прокрадна нотка на съмнение. — Предполагам, че това ще стане — продължи той, — но мога ли да бъда сигурен?

Отново подаде рибата.

— Нека писи реши — каза той — да папка или да не папка рибка. Смятам, че е най-добре да не му се меся.

Въздъхна.

— Мисля, че рибата е хубава, но също мисля, че дъждът е мокър, така че кой съм аз да преценявам тези неща?

Остави рибата на пода до котарака и се оттегли на своя стол.

— А, виждам, че си хапваш — каза той накрая, когато котаракът изчерпа развлекателните възможности на прашинката и се нахвърли върху рибата.

— Доволен съм, че ядеш риба — каза мъжът, — защото според мен ще се поболееш, ако не я ядеш.

Взе от масата един лист и едно моливче. Хвана едното с едната ръка, другото с другата и започна да експериментира различни начини за тяхното свързване. Първо опита да държи молива под листа, после над листа, след това до листа. Опита да увие листа около молива. Опита да потърка листа с тъпия край на молива, а след това опита да потърка листа с острия край на молива. Той остави следа и мъжът много се зарадва на това си откритие, както всеки ден. Взе един друг лист от масата. На него имаше кръстословица. Разглежда я известно време и попълни един-два отговора, преди да загуби интерес към нея.

Опита да стои върху една от ръцете си и остана заинтригуван от усещането на седалищните си кости.

— Рибата идва от много далеч — каза той — или поне така съм чувал. Или си въобразявам, че съм чувал… Когато идват мъжете или когато в моето въображение идват мъжете с техните шест черни, лъскави кораба, те идват ли в твоето въображение? Ти какво виждаш, писи?

Той погледна към котарака, който проявяваше по-жив интерес към това как по-бързо да излапа рибата, отколкото към неговите размишления.

— И когато аз чувам техните въпроси, ти също ли ги чуваш, писи? Какво ти говорят техните гласове? Може би просто ти се струва, че ти пеят песни?

Замисли се над казаното и видя, че в предположението му има слабо място.

— А може би те наистина ти пеят песни, а аз си мисля, че ми задават въпроси.

Отново млъкна. Понякога мълчеше дни наред просто за да види как ще се почувства.

— Мислиш ли, че днес ще дойдат? — попита той. — Според мен да. На пода има кал, на масата цигари и уиски, за теб риба в чинията и споменът за тях — в съзнанието ми. Знам, че това едва ли са неопровержими доказателства, но не са ли всички доказателства косвени? Я виж какво друго са ми оставили.

Той се пресегна към масата и придърпа към себе си някои неща.

— Кръстословици, речници и един калкулатор.

Поигра си с калкулатора около час. През това време котаракът заспа, а дъждът продължаваше да се лее навън. Накрая остави калкулатора настрана.

— Мисля, че съм прав, като си мисля, че ми задават въпроси — каза той. — Да дойдат толкова отдалече и да оставят всички тези неща просто заради удоволствието да ти попеят песни, би било твърде нелепо от тяхна страна. Или поне на мен така ми се струва. Но кой знае как е, кой знае как е.

Взе една цигара от масата и я запали с огънче от печката. Пое дълбоко дим и се отпусна назад.

— Днес като че ли видях един друг кораб в небето — рече той накрая, — един голям бял кораб. Никога не съм виждал голям бял кораб, само шестте черни. И шестте зелени. И онези другите, дето казаха, че идат много отдалече. Но никога голям бял. Може би шест малки при дадени обстоятелства могат да заприличат на един голям и бял… Може би една чаша уиски ще ми се отрази добре. Да, това е доста по-вероятно.

Той стана и намери една чаша, която лежеше на пода до неговия дюшек. Напълни я догоре с уиски и отново седна.

— Може би идват да ме посетят други хора — каза той.

На около стотина ярда, шибан от проливния дъжд, се бе приземил „Златно сърце“.

Изходният му люк се отвори и отвътре излязоха три фигури, сгушили глави в яките си, за да скрият лицата си от дъжда.

— Тука ли е? — извика Трилиън, опитвайки се да надвие шума на дъжда.

— Да — каза Зарниууп.

— В тази барака?

— Да.

— Странно — каза Зейфод.

— Но тук е страшна пустош — каза Трилиън. — Трябва да сме сбъркали адреса. Вселената не може да се управлява от една колиба.

Забързаха през проливния дъжд и пристигнаха мокри до кости пред вратата. Почукаха. И тримата трепереха.

Вратата се отвори.

— Какво обичате? — каза мъжът.

— Извинете — започна Зарниууп, — но имам основание да вярвам…

— Вие ли управлявате Вселената? — прекъсна го Зейфод.

Мъжът му се усмихна.

— Опитвам се да не го правя — каза той. — Мокри ли сте?

Зейфод го изгледа удивено.

— И питате още! — извика той. — Не ни ли личи, че сме мокри?

— И на мен така ми се струва — каза мъжът, — но вашето становище по този въпрос може да е съвсем различно. Ако смятате, че топлината ще ви изсуши, заповядайте вътре.

Те влязоха вътре.

Заразглеждаха малката колиба — Зарниууп с леко отвращение, Трилиън с интерес, Зейфод с удоволствие.

— Хей, ъъъ… — каза Зейфод — как се казвате?

Мъжът ги изгледа колебливо.

— Не знам. Защо, смятате ли, че трябва да имам име? Струва ми се неоправдано да се дава име на едно случайно струпване на съмнителни сетивни възприятия.

Покани Трилиън да седне в креслото. Той самият се настани на ръба на креслото, Зарниууп се подпря сковано на масата, а Зейфод се излегна на дюшека.

— Аууу! — каза Зейфод. — Седалището на властта! — Започна да си играе с котарака.

— Вижте — каза Зарниууп, — трябва да ви задам няколко въпроса.

— Добре — каза учтиво мъжът, — но ако желаете, можете да попеете на котарака ми.

— Ще му бъде ли приятно? — попита Зейфод.

— По-добре питайте него — каза мъжът.

— Може ли да говори? — каза Зейфод.

— Нямам спомен някога да е говорил — каза мъжът, — но аз не съм достоверен източник.

Зарниууп извади от джоба си някакви бележки.

— И така — каза той, — вие сте човекът, който управлява Вселената, така ли?

— Как мога да знам това? — отговори мъжът.

Зарниууп отметна един от въпросите върху листа.

— Откога се занимавате с тази дейност?

— Аааа — каза мъжът, — този въпрос се отнася за миналото, нали?

Зарниууп го изгледа учудено. Това не беше според неговите очаквания.

— Да — каза той.

— Как мога да знам — подзе мъжът, — че миналото не е една илюзия, предназначена да обясни несъответствието между моите непосредствени физически усещания и душевното ми състояние?

Зарниууп втренчи поглед в него. От прогизналите му дрехи започна да се издига пара.

— И на всички ли въпроси отговаряте по този начин? — каза той.

Мъжът веднага отговори.

— Казвам това, което ми идва да кажа, когато ми се стори, че чувам някой да казва нещо. Повече нищо не мога да кажа.

Зейфод се изсмя доволно.

— Да пийнем по този повод — каза той и измъкна бутилка Джанксова ракия. Скочи на крака и подаде бутилката на властелина на Вселената, който я пое с удоволствие.

— Браво на вас, велики управнико — каза той, — добре го рекохте.

— Не, не, чакайте малко — каза Зарниууп, — хората идват при вас, нали? С кораби…

— Мисля, че да — отговори мъжът и подаде бутилката на Трилиън.

— И ви молят — каза Зарниууп — да вземате решения вместо тях, нали? Например за живота на хората, за световете, за икономиките, за войните, за всичко, което става около нас във Вселената?

— Около нас? — каза мъжът. — Къде около нас.

— Около нас! — каза Зарниууп и махна с ръка към вратата.

— Откъде знаете, че около нас има нещо! — попита мъжът учтиво. — Вратата е затворена.

Дъждът продължаваше да плющи по покрива. Вътре в колибата беше топло.

— Но вие знаете, че около нас има цяла Вселена! — извика Зарниууп. — Не можете да избягате от задълженията си, като се преструвате, че те не съществуват!

Властелинът на Вселената мисли дълго време, докато Зарниууп се тресеше от гняв.

— Вие сте прекалено категоричен в твърденията си — каза той накрая. — Не мога да се доверя на съжденията на човек, който приема Вселената, ако тя съществува, за даденост.

Зарниууп все още трепереше, но не каза нищо.

— Аз мога да решавам само въпросите на моята си Вселена — тихо продължи мъжът. — Моята Вселена са моите очи и моите уши. Всичко останало е догадки.

— Но вие в нищо ли не вярвате?

Мъжът сви рамене и вдигна котарака си.

— Не разбирам какво искате да кажете — заяви той.

— Не разбирате ли, че това, което решавате в тази ваша колиба, засяга живота и съдбите на милиони хора? Но това е чудовищно!

— Не съм много сигурен. Аз изобщо не познавам хората, за които говорите. А предполагам, че и вие не ги познавате. Те съществуват само в думите, които чуваме. Глупаво е да твърдите, че знаете какво става с другите хора. Това само те, ако съществуват, знаят. Те си имат свои собствени Вселени от очи и уши.

Трилиън каза:

— Мисля да отскоча за малко навън.

Тя ги остави и излезе на дъжда.

— Вярвате ли, че съществуват други хора? — упорстваше Зарниууп.

— Нямам мнение по въпроса. Откъде мога да знам.

— Я по-добре да отида да видя какво става с Трилиън — каза Зейфод и се измъкна.

Отвън той й каза:

— Мисля, че Вселената се намира в много добри ръце, нали?

— Много добри — каза Трилиън.

Двамата тръгнаха под дъжда.

Вътре Зарниууп продължаваше да упорства.

— Но не разбирате ли, че има хора, чийто живот или смърт зависи от вашата дума?

Властелинът на Вселената мълча дотогава, докато беше възможно. Когато чу далечния шум от запалените корабни двигатели, той заговори, за да го заглуши.

— Аз не съм отговорен за това — каза той. — Аз не се меся в хорските работи. Господ ми е свидетел, че не съм жесток човек.

— Аха — изръмжа Зарниууп, — казвате „господ“. Значи вярвате в нещо!

— В моя котарак — каза мъжът благо, като го взе в ръце и започна да го гали. — Аз му викам Господ. И съм добър с него.

— Добре — каза Зарниууп, като извади най-силния си коз, — а откъде знаете, че той съществува? Откъде знаете, че той знае, че вие сте добър с него или пък му допада това, което си мисли, че е вашата добрина?

— Не знам — отговори мъжът с усмивка. — Изобщо нямам представа. Просто ми харесва да се държа по определен начин с това, което мисля, че е котарак. Вие по различен начин ли се държите? Сега бихте ли ме извинили, струва ми се, че съм изморен.

Зарниууп въздъхна съвсем недоволно и се огледа.

— Къде са другите двама? — попита той внезапно.

— Кои други двама? — каза властелинът на Вселената, като се отпусна назад в креслото и напълни чашата си с уиски.

— Бийблброкс и момичето! Двамата, които бяха тука!

— Никого не помня. Миналото е илюзия, която обяснява…

— Я си го натикай… — озъби му се Зарниууп и изтича навън под дъжда.

Кораба го нямаше. Дъждът продължаваше да шиба калта. Нямаше и следа от мястото, където се бе намирал корабът. Той нададе рев в дъжда. Обърна се и се затича обратно до колибата, но я намери заключена. Властелинът на Вселената дремеше в своето кресло. След малко отново се заигра с молива и хартията и много се зарадва, когато откри, че едното оставя следи върху другото. Отвън се чуваха най-различни звуци, но той не знаеше дали са истински или не. След това в продължение на една седмица разговаря с масата си, за да види как ще реагира.

Глава XXX

Тази нощ звездите изгряха в пълното си великолепие — ослепително ярки и чисти. Форд и Артър бяха извървели повече мили, отколкото можеха на слука да преброят и накрая се спряха да починат. Нощта беше прохладна, въздухът свеж и ароматен, Суб-Ета Сенс-о-Матикът тънеше в мълчание.

Над целия свят цареше удивително спокойствие. Вълшебният покой, заедно с нежните ухания на горите, приглушеното жужукане на насекомите и ярката светлина на звездите успокоиха изтерзаните им души. Дори Форд Префект, който бе видял повече светове, отколкото можеше да изброи за един дълъг следобед, се запита дали този не е най-красивият от всички, които бе виждал. През целия този ден бяха вървели през редуващи се зелени хълмове и долини, покрити с тучни ливади, дъхави горски цветя, високи шумнати дървета; слънцето ги бе топлило, лек ветрец ги бе разхлаждал и Форд Префект се сещаше все по-рядко да включва Суб-Ета Сенс-о-Матика и все по-слабо го дразнеше продължаващото му мълчание. Започваше да си мисли, че тук му харесва.

Въпреки че нощният въздух бе прохладен, те спаха дълбоко и сладко на открито и се събудиха след няколко часа от падналата лека роса, чувствайки се ободрени и гладни. От Милиуейз Форд бе прибрал няколко малки хлебчета в кожената си чанта и те закусиха с тях, преди да продължат нататък.

Дотук се бяха движили без посока, но сега поеха право на изток, усещайки, че ако ще опознават този свят, трябва да имат ясна представа откъде идват и накъде отиват.

Малко преди обяд се сблъскаха с първия признак, че планетата, на която се бяха приземили, не е необитавана — едно лице, зърнато бегло сред дърветата, което ги наблюдаваше. То изчезна в мига, в който го видяха, но и двамата добиха впечатлението, че това е хуманоидно същество, което ги гледаше с любопитство и без уплаха. След половин час те зърнаха още едно подобно лице, а десет минути по-късно трето.

След минута попаднаха на една широка поляна и се заковаха на място.

Пред тях, насред поляната, стоеше група от двайсетина мъже и жени. Неподвижно и безмълвно, с лице към Форд и Артър. До някои от жените се гушеха малки дечица, а зад групата се виждаха няколко малки паянтови колиби, направени от кал и клони.

Форд и Артър затаиха дъх.

Най-едрият от мъжете беше висок малко над пет фута. Всички бяха леко приведени напред, имаха въздълги ръце и възниски чела и светли, ясни очи, с които гледаха напрегнато чужденците.

Като видяха, че не носят никакви оръжия и не правят опити да се доближат до тях, Форд и Артър се поуспокоиха.

Известно време двете групи се фиксираха с поглед, без нито една от страните да предприеме нещо. Туземците бяха объркани от присъствието на неканените гости и макар да не проявяваха враждебност, ясно личеше че чужденците са нежелани.

Но нищо не се случи.

Минаха още две минути, без да се случи нещо.

След още две минути Форд реши, че нещо трябва да се случи.

— Здравейте — каза той.

Жените придърпаха децата още по-близо до себе си.

Мъжете видимо не се помръднаха, но все пак по израженията им се почувства, че поздравът не е приет добре. Не че им беше кой знае колко неприятен, просто не беше добре приет.

Един от мъжете, който стоеше малко пред групата и който навярно бе техният вожд, пристъпи напред. Лицето му бе спокойно, невъзмутимо, почти ведро.

— Ъггхххъъгггхххрррр ъх ъх ръх ъъргх — каза той тихо.

Артър остана силно изненадан. Вече толкова бе свикнал да получава моментален и несъзнателен превод на всичко чуто с помощта на натиканата в ухото му Вавилонска рибка, че бе престанал да я усеща, и сега бе подсетен за нейното присъствие от факта, че тя сякаш бе спряла да работи. Някакви съвсем смътни, мъгляви представи от чутото се мярнаха на дъното на съзнанието му, но не се появи нищо свързано, което да му подскаже смисъла. Предположи, и то правилно, че речта на тези хора се намира в съвсем начална фаза на развитие и затова Вавилонската рибка е безсилна да му помогне. Погледна към Форд, който имаше далеч по-богат опит в тези неща.

— Мисля — каза Форд с края на устните си, — че ни молят, ако нямаме нищо против, да заобиколим тяхното селище.

След малко един жест на съществото мъж сякаш потвърди казаното от Форд.

— Ръъргггхххх ърргггх; ъргх ъргх (ъх ръх) рръърръъх ъг — продължи съществото мъж.

— Доколкото разбирам — каза Форд, — най-общият смисъл се свежда до това, че сме свободни да продължим пътя си накъдето искаме, но много ще се радват, ако заобиколим селището им, вместо да минем през него.

— Тогава какво ще правим?

— Смятам, че е най-добре да ги зарадваме — каза Форд.

Бавно и много предпазливо те заобиколиха границите на селището им. Това, изглежда, много се хареса на туземците, които им се поклониха леко, след което всеки се залови с работата си.

Форд и Артър продължиха пътя си през гората. На неколкостотин ярда след поляната изведнъж попаднаха на малка купчинка плодове, поставена на пътя им — някакви плодове, които изключително много приличаха на малини и ягоди, и месести зелени плодове, които изключително приличаха на круши.

Дотук се бяха въздържали да ядат от плодовете, които виждаха по пътя си, макар че дърветата и храстите бяха отрупани с тях.

— Ето как стоят нещата — беше му казал Форд Префект, — плодовете на една непозната планета или ще ти помогнат да живееш, или ще ти помогнат да умреш. Следователно трябва да посегнеш към тях едва тогава, когато умираш, ако не го направиш. По този начин ще си една крачка напред. Ако иска да се радва на добро здраве, един стопаджия трябва да се задоволява с по-непретенциозна храна.

Те изгледаха с подозрение купчинката, която лежеше на пътеката. Изглеждаше толкова съблазнителна, че почти им се зави свят от глад.

— Та ето как стоят нещата — каза Форд, — ъъъ…

— Да? — каза Артър.

— Опитвам се да измисля начин да докарам нещата дотам, че да е необходимо да ги изядем.

Минавайки през гъстите листа на дърветата, слънцето огряваше апетитните кори на нещата, които приличаха на круши. А по-зрели и по-сочни неща, които да приличат на ягоди и малини, Артър не бе виждал дори и в телевизионни реклами за плодов сладолед.

— А защо да не ги изядем — каза той, — а да мислим по-късно.

— Може би точно това искат да направим.

— Добре де, ето как стоят нещата…

— Дотук ми харесва, както го каза…

— Сложени са тук, за да ги изядем. Това или е хубаво, или е лошо, или искат да ни нахранят, или искат да ни отровят. Ако са отровни и ние не ги изядем, те ще намерят друг начин да ни уморят. Ако не ги изядем, ние във всички случаи губим.

— Харесва ми начинът, по който мислиш — каза Форд. — А сега изяж един.

Колебливо Артър взе едно от нещата, които приличаха на круши.

— Знаеш ли, това ми напомня онази история с Райската градина — каза Форд.

— Хъ?

— Градината на рая. Дървото. Ябълката. Сещаш ли се?

— Разбира се, че се сещам.

— Онази особа, вашият господ, взема, че туря едно ябълково дърво насред градината и казва: „Правете каквото искате, момчета, но само от ябълките не яжте.“ И не щеш ли — изненада! Те изяждат една ябълка, а той изскача иззад храста и крещи: „Фанах ли ви!“ Нямаше да бъде по-различно и ако не бяха я изяли.

— Защо?

— Защото ако си имаш работа с такива типове, на които им доставя удоволствие да оставят на тротоара шапки с тухли под тях, можеш да бъдеш абсолютно сигурен, че няма да се откажат. В последна сметка все ще те хванат.

— Какво искаш да кажеш?

— Няма значение. Яж!

— Знаеш ли, това място много ми прилича на райска градина.

— Яж!

— А и ти ми говориш като змията.

Артър отхапа от нещото, което приличаше на круша.

— Круша е — каза той.

След няколко минути, когато бяха изяли всичко, Форд Префект се обърна и извика.

— Благодаря ви! Много ви благодаря! — провикна се той. — Много сте мили.

И продължиха по пътя си.

През следващите петдесет мили от пътуването си те непрекъснато намираха поредния дар от плодове и въпреки че веднъж или два пъти мярваха някакво същество — мъж сред дърветата, повече не влязоха в директна връзка с тях. Решиха, че са им много симпатични тези същества, които недвусмислено показват, че са благодарни само затова, задето ги оставят на мира.

След петдесет мили плодовете секнаха, защото от там започваше морето.

И тъй като нямаха никакви други належащи задачи, те си построиха сал и прекосиха морето. То бе относително спокойно, само шестнадесетина мили широко, и пътуването беше доста приятно, накрая пристигнаха в една страна, която бе поне толкова красива, колкото и онази, която бяха напуснали.

С една дума, животът им бе смешно лесен и поне известно време успяваха да се справят с проблемите, произтичащи от изолацията и безцелността, като просто не им обръщаха внимание. Когато жаждата за общуване с други хора станеше прекалено силна, знаеха къде да ги намерят, но за момента бяха доволни от факта, че голгафринчънците са на стотици мили зад тях.

И все пак Форд Префект отново започна да се сеща за Суб-Ета Сенс-О-Матика, и то доста често. Един-единствен път успя да улови сигнал, но беше толкова слаб и идваше от толкова далече, че му подействува по-потискащо, отколкото тишината в ефира дотогава.

По някое време им скимна да тръгнат на север. След няколкоседмично вървене стигнаха до едно друго море, построиха си нов сал и го прекосиха. Но сега пътят им беше по-труден, климатът ставаше все по-студен. Артър започна да подозира, че във Форд е заложена някаква мазохистична черта — нарастващите трудности при пътуването сякаш го зареждаха с решителност и целеустременост, които дотогава не личаха. Той неумолимо крачеше все по-нататък и по-нататък.

Пътят им на север ги изведе до стръмна планинска местност, изумително обширна и красива. Назъбените, шеметно високи, покрити със сняг върхове им взеха ума. Студът започна да прониква чак до мозъка на костите им.

Те се увиха с животински кожи, с които Форд Префект се сдоби, прилагайки една техника, която бе усвоил навремето от двама бивши монаси пралити, собственици на школа по психосърфинг в планините на Хуниан.

Галактиката е пълна с бивши монаси пралити, ударили го на печалбарство, защото способностите им за психоконтрол, които Орденът развива у тях като част от религиозното им обучение, са направо удивителни и огромен брой монаси напускат ордена веднага след като са приключили с религиозното си обучение и малко преди да дадат обет да останат заключени в малки метални кутии до края на живота си.

Способността на Форд се свеждаше главно до това, че умееше известно време да стои неподвижно и да се усмихва.

Не след дълго някакво животно, може би сърна, се показваше иззад дърветата и започваше предпазливо да го гледа. Форд продължаваше да му се усмихва, погледът му омекваше и грейваше и той сякаш излъчваше дълбока и всеобхватна любов, любов, която се простираше над целия всемир. Едно чудно спокойствие лягаше над цялата околност, покой и безметежност се излъчваха от този преобразен мъж. Животното бавно го наближаваше, крачка по крачка и малко оставаше да потърка муцунка о него, точно в този момент Форд протягаше ръка над него и му счупваше врата.

— Въпрос на феромонен контрол — обясни той, — просто трябва да знаеш как да произведеш нужната миризма.

Глава XXXI

Няколко дена след като пристигнаха в тази планинска местност, те се озоваха на едно крайбрежие, което се простираше диагонално пред тях — от югозапад на североизток — крайбрежие с невероятно величие: дълбоки царствени клисури, високи стръмни обледени върхове, фиорди.

В продължение на още два дена, онемели от красота, те се катереха по скалите и ледниците.

— Артър! — изведнъж извика Форд.

Беше следобедът на втория ден. Артър седеше на една висока скала и наблюдаваше как бушуващото море се разбива в скалистите носове.

— Артър! — отново извика Форд.

Артър погледна натам, откъдето идваше гласът на Форд, довян от вятъра.

Форд бе отишъл да разгледа един ледник и Артър го откри там, клекнал до плътната стена от син лед. Беше напрегнат от вълнение, очите му се стрелнаха нагоре и срещнаха Артъровите.

— Виж — каза той, — виж!

Артър погледна плътната стена от син лед пред себе си.

— Да — каза той, — това е ледник. Вече го видях.

— Не — каза Форд, — погледна го, но не го видя. Виж!

Форд сочеше дълбоко в сърцето на леда.

Артър се вгледа — не видя нищо друго освен смътни сенки.

— Дръпни се назад — настояваше Форд — и пак погледни.

Артър се дръпна назад и пак погледна.

— Нищо — каза той и сви рамене. — Какво трябва да видя?

И изведнъж го видя.

— Видя ли го?

Видя го.

Устата му понечи да заговори, но мозъкът му реши, че все още няма какво да каже, и пак я затвори. След това мозъкът му се залови да решава проблема, възникнал от това, което очите му казаха, че виждат, но докато се занимаваше с това, загуби контрол над устата и тя побърза веднага да се отвори. Събирайки още веднъж челюстите, мозъкът загуби контрол над лявата ръка, която започна да извършва някакви неориентирани движения. В продължение на една-две секунди мозъкът се опитваше да озапти лявата ръка, без да пренебрегва и устата, като едновременно се опитваше да мисли за това, което беше заровено в леда и вероятно по тази причина краката му поддадоха и Артър се отпусна кротко на земята.

Онова, което бе извадило от равновесие мозъчните му функции, беше една сложна плетеница от сенки в леда, на дълбочина около осемнадесет инча под повърхността. Погледнати под определен ъгъл, те придобиваха ясните очертания на букви от някаква непозната азбука, високи по три фута всяка; а за онези като Артър, които не знаят магратеански, над буквите се виждаха контурите на едно лице, увиснало в леда.

То бе старо лице, слабо и изискано, белязано от грижи, без да е грубо.

Това бе лицето на човек, който бе спечелил награда за проектирането на крайбрежието, на което вече знаеха, че се намират.

Глава XXXII

Тънък писък проряза въздуха, завъртя се и се изви нагоре между клоните на дърветата, като разтревожи катеричките. Няколко птички изхвръкнаха възмутени. Шумът заигра и се плъзна по поляната. Изврещя и изскрибуца — общо взето, беше противен.

Капитанът обаче отправи благосклонен поглед към самотния гайдар. Малко неща можеха да нарушат неговото спокойствие; а наистина, след като превъзмогна мъката си след загубата на великолепната вана по време на онази неприятност в тресавището преди толкова много месеци, той бе започнал да намира новия си живот забележително приятен. Бяха издълбали една голяма дупка в скалата, която се намираше в средата на поляната, и той по цял ден киснеше в нея, докато прислужниците го обливаха с вода. Наистина, не особено гореща вода, защото все още не бяха измислили начин да я топлят. Няма значение и това щеше да стане. А междувременно разузнавателни отряди тършуваха из околностите надлъж и нашир, за да открият горещ извор — за предпочитане на някоя сенчеста полянка, а ако пък се окажеше и в близост до сапунена мина, щеше да бъде идеално. На онези, които бяха изказали предположението, че досега не е откриван сапун в мини, Капитанът си бе позволил да подскаже, че вероятно това е така, защото не са търсили както трябва и тази вероятност, макар и неохотно, беше възприета от всички.

Не, животът беше много приятен, а най-хубавото му беше, че когато намерят горещия извор в комплект със сенчестата поляна и когато в един хубав ден от хълм на хълм се разнесе вестта, че и сапунената мина е открита и произвежда петстотин калъпа на ден, той щеше да стане още по-приятен. Много е важно човек постоянно да очаква нещо.

Гайдарят стенеше, стенеше, виеше, стенеше, пищеше, скърцаше, скрибуцаше, врещеше и увеличаваше и без това огромното удоволствие на Капитана при мисълта, че всеки момент може да замлъкне. Защото това бе едно от нещата, които очакваше с нетърпение.

Какво друго е приятно, запита се той. Ами толкова много неща: златното и червеното по дърветата, появило се с настъпващата есен, кроткото потракване на ножици на няколко фута от ваната му, където двама фризьори демонстрираха майсторството си върху един дремещ художествен директор и неговия асистент, слънчевите лъчи отразяващи се върху шестте лъснати до блясък телефона, наредени край неговата изсечена в скалата вана. Единственото нещо, което е по-хубаво от телефон, който не звъни през цялото време (по-точно изобщо не звъни), са шест телефона, които не звънят през цялото време (по-точно изобщо не звънят).

Но най-приятното нещо бе веселото бърборене на стотиците хора, които бавно се събираха на поляната около него, за да наблюдават следобедното заседание на Комитета.

Капитанът чукна игриво гуменото си пате по човката. От всичко най обичаше следобедните заседания на Комитета.

И други очи наблюдаваха събиращите се тълпи. Високо на едно дърво на края на поляната се бе сгушил Форд Префект, завърнал се наскоро от далечни земи. След шестмесечното си пътешествие той бе отслабнал, но се радваше на отлично здраве. Очите му блестяха и бе облечен в дрехи от еленова кожа. Брадата му бе гъста, а лицето бронзово, като на изпълнител на кънтри рок музика.

Той и Артър наблюдаваха голгафринчънците почти от цяла седмица и Форд бе решил, че е време да предприеме нещо.

Поляната беше вече пълна. Стотици мъже и жени се шляеха насам-натам, бъбреха, ядяха плодове, играеха карти и, общо взето, доста добре се забавляваха. Анцузите им бяха мръсни и дори окъсани, но косите на всички бяха безупречно фризирани. Форд с учудване забеляза, че анцузите на мнозина са натъпкани с листа, и се запита дали пък това не е някаква нова форма на изолация за през зимата. Форд присви очи. Изключено бе да са започнали изведнъж да се занимават с ботаника, нали така?

Тези му размишления бяха прекъснати от гласа на Капитана, който се извиси над гълчавата.

— И така — каза той, — бих желал да открия някак това събрание, ако това изобщо е възможно. Има ли някой против? — Усмихна се добродушно. — Добре, след малко. Когато всички сте готови.

Разговорите постепенно утихнаха и над поляната се възцари мълчание, като изключим свирнята на гайдаря, който сякаш се намираше в един свой див, необитаем, музикален свят. Неколцина от тези, които бяха най-близо до него, му подхвърлиха по някое и друго листо. Но ако в това имаше някакъв смисъл, той остана скрит за Форд Префект.

Около Капитана се бяха събрали няколко души и един от тях очевидно се канеше да заговори. Това личеше от начина, по който той се изправи на крака, прокашля се и отправи взор в далечината, сякаш за да подскаже на тълпата, че след малко ще я удостои с вниманието си.

Множеството, разбира се, затаи дъх и всички обърнаха очи към него.

Последва моментно мълчание — според Форд най-удачното време за драматичното му появяване на сцената. Мъжът се обърна, за да заговори.

Форд скочи от дървото на земята.

— Привет на всички! — каза той.

Множеството се извъртя към него.

— О, скъпи друже — провикна се Капитанът, — случайно да имате кибрит? Или запалка? Или нещо подобно?

— Не, нямам — отговори той с леко разколебан глас.

Това не влизаше в неговия сценарий. Реши да бъде по-настойчив.

— Не — продължи той, — нямам кибрит. Вместо това ви нося новини…

— Жалко — каза Капитанът. — Всички ние го свършихме. От седмици не съм се къпал с гореща вода.

Форд отказа да се отклони от темата.

— Нося ви новини — продължи той — за едно откритие, което може да ви заинтересува.

— Това има ли го в дневния ред? — озъби му се мъжът, когото бе прекъснал.

Форд се ухили широко, досущ като изпълнител на кънтри-рокмузнка.

— Хайде сега — каза той.

— Вижте какво, съжалявам много — заяви мъжът сърдито, — но като експерт по административните въпроси с дългогодишен опит се чувствам длъжен да ви напомня, че е необходимо да се съблюдава установеният ред по време на заседанията.

Форд обхвана с поглед тълпата.

— Този човек е луд — каза той. — Та това е една праисторическа планета!

— Приближете се до трибуната и поискайте разрешение да говорите! — озъби се експертът.

— Тук няма трибуна — поясни Форд, — тук има само една скала.

Експертът по административните въпроси реши, че ситуацията налага да прояви раздразнителност.

— Наречете я трибуна тогава — каза той раздразнено.

— А защо да не я наричам скала? — попита Форд.

— Явно нямате никаква представа — каза експертът, изоставяйки раздразнителността в полза на добрата стара надменност — от най-новите методи на администриране.

— А вие нямате никаква представа къде се намирате — контрира го Форд.

Едно момиче с пронизителен глас скочи на крака и пусна гласа си в действие.

— Я млъквайте и двамата — каза то, — погледнете по-добре към масата на председателя…

— Искате да кажете „камъка“ на председателя — изкиска се един фризьор.

— Тишина! Тишина! — изджавка експертът по административните въпроси.

— Добре, добре — каза Форд, — да видим как се оправяте.

Настани се на земята, решен да види колко време ще издържи без да избухне.

Капитанът се прокашля помирително.

— Ще ви моля да запазите тишина, ако обичате — каза той вежливо, — обявявам петстотин седемдесет и третото заседание на Комитета по колонизацията на Финтълуудлуикс…

Десет секунди, помисли си Форд, като отново скочи на крака.

— Но това е абсурдно — извика той. — Провели сте петстотин седемдесет и три заседания, а още не сте открили огъня!

— Ако бъдете така добър — обади се момичето с пронизителния глас, — прегледайте листа с точките от дневния ред…

— Скалата с точките от дневния ред — изчурулика весело фризьорът.

— Благодаря, това вече го изтъкнах — промърмори Форд.

— … ще ви-ди-те — продължи момичето с твърд глас, — че предстои да чуем отчетния доклад на фризьорския подкомитет по проблемите на добиването на огън.

— О… а… — каза фризьорът с онова притеснено изражение, което в цялата Галактика означава: „Ъъъ, не може ли да го отложим за следващия четвъртък?“

— Добре — нахвърли се Форд върху него — Какво сте направили досега? Какви са бъдещите ви планове? Какви идеи предлагате за добиване на огън?

— Ама вижте какво — каза фризьорът, — те ми дадоха само две пръчки…

— И какво направихте с тях?

Силно смутен, фризьорът пъхна ръка в анцуга си и подаде на Форд плодовете на своя труд.

Форд ги вдигна високо, за да могат всички да видят.

— Маша за къдрене — обяви той.

Тълпата заръкопляска.

— Няма значение — каза Форд. — И Рим не е бил изгорен за един ден.

Никой от тълпата не разбра какво иска да каже, но въпреки това им хареса. И него удостоиха с аплодисменти.

— Вижте, личи си, че сте пълен невежа по тези въпроси — обади се момичето. — Ако имахте моя опит по проблемите на пласмента, щяхте да знаете, че преди да се произведе един нов продукт, е нужно да се направят редица проучвания. Първо трябва да открием какво очакват хората от огъня, какво е отношението им към него, каква представа са си изградили за него.

Тълпата беше напрегната. Очакваха Форд да направи нещо удивително.

— Бих ви предложил да го пъхнете в носа си — каза той.

— Ето точно от такава информация се нуждаем — упорстваше момичето. — Желаят ли хората да имат огън, който да може да бъде поставян в носа?

— Желаете ли? — попита Форд тълпата.

— Да! — извикаха някои.

— Не! — извикаха други щастливо.

Изобщо не знаеха искат или не, просто им беше забавно.

— Ами колелото — попита Капитанът, — докъде стигнахте с колелото? Проектът ми се стори страшно интересен.

— О — каза момичето от пласмента, — знаете ли, имаме известни затруднения с него.

— Затруднения? — извика Форд. — Затруднения! Какви затруднения, по дяволите? Та това е възможно най-простият уред в цялата Вселена!

Момичето от пласмента го изгледа със смразяващ поглед.

— Е добре, мистър Всезнайко — каза то, — като сте толкова умен, защо не ни кажете какъв трябва да е неговият цвят?

Тълпата направо пощуря. Един на нула за наште, мислеха си всички. Форд сви безпомощно рамене и отново седна.

— О всемогъщи Заркуон — каза той, — нищо ли не сте направили досега?

Сякаш в отговор на неговия въпрос откъм края на поляната изведнъж се разнесе силна врява. За огромно удоволствие на тълпата, която просто не можеше да повярва, че в един следобед могат да се вместят толкова много забавления, се появиха около дузина маршируващи мъже, облечени в остатъците от парадната униформа на Трети голгафринчънски полк. Половината от тях все още носеха Смърт-О-Запни пистолети, но останалите бяха въоръжени с копия, които блъскаха едно в друго, докато маршируваха. Имаха здрав загар по лицата, но изглеждаха крайно изтощени и мръсни. Спряха се шумно и с трясък застанаха мирно. Един от тях се свлече на земята и повече не мръдна.

— Здраве желаем, гос’ин капитан! — изрева вторият офицер, предводителят на военните. — Разрешете да доложа, сър!

— Да, Втори, добре дошъл и т.н. Открихте ли горещи извори? — попита обезверено Капитанът.

— Не, сър!

— Така си и мислех.

Вторият офицер мина през тълпата и взе за почест пред ваната.

— Открихме нов континент!

— Кога стана това?

— Намира се отвъд морето… — каза Вторият, присвивайки многозначително очи — на изток!

— Ооо.

Вторият се обърна с лице към тълпата. Вдигна пистолета над главата си. Това ще е нещо велико, помислиха си всички.

— И му обявихме война!

Бурни, възторжени аплодисменти гръмнаха от всички краища на поляната — това надминаваше всякакви очаквания.

Форд скочи на крака и помоли за тишина. След малко я получи — или поне най-добрата тишина, на каквато можеше да се надява при дадените обстоятелства, а обстоятелствата бяха следните: гайдарят бе започнал спонтанно да композира национален химн.

— Не можем ли да минем без този гайдар? — попита Форд.

— О, не — отговори Капитанът, — вече сме му отпуснали специална помощ.

За миг Форд се поколеба дали да постави този въпрос на обсъждане, но бързо реши, че това е най-сигурният начин да полудееш. Вместо това се премери и хвърли един камък по гайдаря, после се обърна с лице към Втория.

— Война ли? — каза той.

— Да! — Вторият го изгледа презрително.

— На съседния континент?

— Да! Тотална война! Война, която ще сложи край на всички войни!

— Но там още никой не живее!

А, добре го каза, помисли си тълпата, става интересно.

Погледът на Втория го следеше неотклонно. В такъв момент очите му приличаха на два комара, които упорито кръжат на около три инча от носа ти и не можеш да ги отпъдиш нито с махане на ръка, нито с палка за мухи, нито с нагънат вестник.

— Това ми е известно — каза той — но един ден ще заживеят! Така че им поставихме безсрочен ултиматум!

— Какво?

— И взривихме няколко военни инсталации.

Капитанът чак се надигна от ваната си.

— Военни инсталации ли, Втори? — каза той.

За момент очите се поколебаха.

— Да, сър. Ъъъ, потенциални военни инсталации. Добре де, дървета.

Моментът на колебание отмина — очите му се стрелкаха като камшици сред тълпата.

— Освен това — изрева той — разпитахме една газела!

Бутна с привичен жест пистолета подмишница и закрачи през невъобразимата врява, избухнала сред възторжената тълпа. Не успя да направи повече от няколко крачки, защото бе вдигнат на ръце и понесен над поляната, за да направи един кръг на овации.

Форд продължи да седи, като безучастно почукваше две камъчета едно в друго.

— И какво друго сте направили? — попита той, след като утихнаха аплодисментите.

— Започнахме да създаваме култура — отговори момичето от пласмента.

— О, така ли? — каза той.

— Да. Един от нашите филмови продуценти започна да снима чудесен филм за туземното пещерно население на тази област.

— Те не са пещерни хора.

— Но приличат на пещерни хора.

— В пещери ли живеят?

— Ами…

— Живеят в колиба.

— Може би им ремонтират пещерите — обади се един шегобиец от тълпата.

Форд гневно се нахвърли върху него.

— Много смешно! — каза той — А забелязахте ли, че те измират?

Докато пътуваха обратно насам, Форд и Артър се бяха натъкнали на две изоставени села, а гората беше осеяна с много трупове на туземци, изпълзели дотам да умрат. Онези, които все още бяха живи, изглеждаха покрусени и изнемощели, сякаш страдаха от някаква болест на душата, а не на тялото. Движеха се бавно и вяло, смазани от някаква огромна мъка. Бяха им отнели вярата в бъдещето.

— Да, измират! — повтори Форд — Знаете ли какво означава това?

— Ъъъ… може би не трябва да сключваме застраховки „Живот“ с тях? — обади се отново шегаджията.

Форд реши да не му обръща внимание и заговори на цялата тълпа.

— Не разбирате ли — каза той, — че едва след нашето пристигане тук те започнаха да измират!

— Всъщност това е показано изключително майсторски в нашия филм — каза момичето от пласмента — и му придава онзи дълбок драматизъм, който е отличителна черта на най-великите документални филми. Режисьорът е направо луд по тези работи.

— … За връзване — промърмори Форд.

— Разбрах — каза момичето, обръщайки се към Капитана, който започваше да се унася, — че след това иска да направи филм за вас, Капитане.

— О, така ли? — каза той, като се сепна. — Много мило от негова страна.

— Замисълът му е много интересен: ще наблегне върху бремето на отговорността, самотата на командира…

Капитанът хъмка и ахка известно време.

— Знаете ли, не бих препоръчал да слага ударението върху последния аспект — каза той накрая. — Човек не може да бъде самотен с гуменото си пате.

Вдигна патето нагоре и тълпата го удостои със заслужени овации.

През всичкото това време експертът по административните въпроси седеше и мълчеше безучастно, притиснал с пръсти слепоочията си, за да подскаже, че чака и ако е необходимо, може да чака цял ден.

Но в този момент реши, че все пак няма да чака цял ден — просто щеше да се престори, че последните тридесет минути ги е нямало.

Изправи се на крака.

— Предлагам — заяви той стегнато — да преминем към обсъждането на въпросите, свързани с финансовата ни политика…

— Финансова политика? — извика Форд. — Финансова политика!

Експертът по административните въпроси му хвърли поглед, който само една риба на сухо би могла да възпроизведе.

— Финансова политика… — повтори той, — точно това казах.

— А откъде ще вземете пари — запита го Форд, — като никой от вас нищо не произвежда? Парите не растат по дърветата, както ви е известно.

— Ще ми позволите ли да продължа…

Форд кимна отчаяно.

— Благодаря. Откакто преди няколко седмици взехме решение да приемем листото за законно платежно средство, всички ние, разбира се, натрупахме огромни състояния.

Форд впери невярващ поглед в тълпата — хората се разшумяха одобрително при тези думи и алчно заопипваха пачките с листа, с които бяха натъпкали своите анцузи.

— Сблъскахме се обаче — продължи експертът по административните въпроси — с един малък проблем: поради високата степен на достъпност на листата се стигна до инфлация и доколкото ми е известно, понастоящем разменният курс е около три широколистни гори срещу един фъстък.

Сред тълпата се чуха тревожни шушукания. Експертът по административните въпроси вдигна ръка за тишина.

— Ето защо с цел да ликвидираме този проблем — продължи той — и ревалоризираме листото ще започнем прилагането на широка програма за обезлистяване и… ъъъ, ще изгорим всички гори. Вярвам, ще се съгласите, че при дадените обстоятелства това е най-разумното решение.

Една-две секунди тълпата се колебаеше как да реагира на това, но някой изтъкна колко много ще се покачи цената на листата в джобовете им, при което всички доволно закрещяха и удостоиха експерта по административните въпроси със ставане на крака и продължителни ръкопляскания. Счетоводителите сред тях си помислиха, че наесен ще спечелят добри пари.

— Вие всички сте луди — изрази мнението си Форд. — Вие сте абсолютно откачили — поясни той и накрая заключи. — Вие сте шайка побъркани типове.

Отношението на тълпата започваше да се променя в негова вреда. Това, което в началото беше едно чудесно забавление, сега според тълпата се бе превърнало в оскърбително зрелище. И тъй като оскърбленията бяха насочени главно към нея, тя се отегчи.

Усещайки накъде духа вятърът, момичето от пласмента премина към атака.

— А мога ли пък аз да ви запитам — каза то, — какво правихте през всички тези месеци? Вие и онзи другият натрапник липсвате от деня на нашето пристигане.

— Пътешествахме — отговори Форд. — Искахме да научим нещо за тази планета.

— О — каза момичето лукаво, — не ми изглежда да сте направили кой знае какво.

— Тъй ли? А какво ще кажеш за новината, която ви нося, миличка? Ние открихме бъдещето на тази планета!

Форд изчака, докато изявлението му окаже нужното въздействие върху тълпата. Такова нямаше. Хората нямаха представа за какво им говори.

Той продължи:

— Каквото и да решите да правите отсега нататък, то ще има толкова значение, колкото чифт вмирисани бъбреци на кучето динго. Изгорете горите, каквото щете сторете — това ни на йота не ще промени нещата. Цялата ви бъдеща история вече се е случила. Разполагате с два милиона години и това е всичко. И като изтече това време, цялото ви племе ще бъде изтребено, ще изчезне, и слава богу. Помнете, два милиона години!

Тълпата недоволно замърмори. Хора като тях, оказали се изведнъж толкова богати, не бяха длъжни да слушат подобни брътвежи. Може би трябваше да му бутнат нещо, за да се махне и да ги остави на мира.

Но не стана нужда, защото Форд вече напускаше гордо поляната. Спря се само за да поклати глава към Втория, който бе започнал да обстрелва околните дървета със Смърт-О-Запния си пистолет.

Един-единствен път се обърна назад.

— Два милиона години! — каза той и се изсмя.

— Е — каза Капитанът с утешителна усмивка, — все ще има време да се изкъпя още няколко пъти. Някой би ли ми подал гъбата? Изпуснах я преди малко.

Глава XXXIII

На около една миля навътре в гората Артър Дент бе толкова погълнат от това, което правеше, че не чу приближаването на Форд Префект.

А това, което правеше в момента, беше доста любопитно и се състоеше в следното: върху един голям и плосък камък бе надраскал очертанията на квадрат, разделен на сто шестдесет и девет по-малки квадратчета, по тринадесет на всяка страна.

Освен това бе събрал цяла купчина мънички плоски камъчета и върху всяко бе надраскал някоя буква от азбуката. Около големия камък седяха навъсено двама от оцелелите туземци, на които Артър се опитваше да обясни интересната идея, заложена в тези камъчета.

Все още нищо не бяха схванали. Пробваха няколко дали стават за ядене, други понечиха да заровят в земята, а останалите — да изхвърлят. Най-сетне Артър успя да насърчи един от тях да постави две камъчета върху очертания от него квадрат. В сравнение с предния ден днес се справяха дори по-зле. Изглежда, бързата деградация на духа на тези същества се съпътстваше от също тъй бърза деградация на интелектуалните им способности.

За да ги окуражи, Артър сам нареди няколко букви върху импровизираната дъска и после се опита да ги поощри и те да сложат някоя буква до неговите.

Нищо не се получи.

Застанал наблизо до едно дърво, Форд го наблюдаваше безмълвно.

— Не така — каза Артър на единия от туземците, който бе разбъркал буквите в пристъп на дълбоко отчаяние, — „К“ носи десет точки, а на това място те се утрояват. Ето така… нали ви обясних правилата… но моля ви, оставете тази челюст… Е добре, ще започнем отначало. Но този път внимавайте.

Форд опря лакът на дървото и положи глава върху дланта си.

— Какво правиш, Артър? — тихо попита той.

Артър се сепна и погледна нагоре. Изведнъж осъзна, че погледнат отстрани, сигурно изглежда смешен. Как можеше да обясни, че тази игра бе имала чудно въздействие върху него, когато беше малък. Но тогава всичко бе тъй различно, по-точно, щеше да бъде тъй различно.

— Опитвам се да науча пещерните хора…

— Те не са пещерни хора — поясни Форд.

— Но приличат на пещерни хора.

Форд реши да не влиза в спор.

— Даа — каза той.

— … Но това е непосилна работа — заяви Артър уморено. — Единствената дума, която знаят, е ХЪМ, но и нея не могат да напишат.

Той въздъхна и се облегна назад.

— И какво се опитваш да постигнеш? — попита Форд.

— Трябва да им помогнем да се развият! Да еволюират! — избухна Артър.

Надяваше се, че унилата въздишка и последвалото гневно избухване ще неутрализират донякъде измъчващото го в момента остро чувство, че е попаднал в глупаво положение.

— Представяш ли си как би изглеждал един свят, създаден от онези… кретени, с които пристигнахме? — попита той.

— Да си представя? — каза Форд, извивайки вежди нагоре. — Не е нужно да си го представяме. Ние с теб сме го видели.

— Но… — Артър започна отчаяно да размахва ръце.

— Видяхме го — каза Форд — и нищо не може да се направи.

Артър ритна едно камъче.

— Каза ли им какво сме открили? — попита той.

— Хммм? — каза Форд който бе престанал да го слуша.

— Норвегия — подсети го Артър. — Автографа на Слартибартфаст в ледника. Каза ли им?

— Имаше ли смисъл? — каза Форд. — Щяха ли да разберат нещо?

— Нещо ли? — каза Артър. — Нещо? Ти много добре знаеш какво трябва да разберат. Трябва да разберат, че тази планета е Земята! Това е моят дом! Тук съм се родил!

— Родил ли?

— Добре де, ще се родя.

— Да, след два милиона години. Защо не отидеш сам да им разправиш това. Върви и им кажи: „Извинете, искам само да ви уведомя, че аз ще се родя след два милиона години на няколко мили от това място.“ Виж тогава какво ще ти отговорят. Ще те погнат тъй, че да се качиш на някое дърво и после ще го запалят.

Мъка стегна сърцето на Артър, докато слушаше това.

— Излишно е да се заблуждаваш — продължи Форд — Ей онези смахнати типове са твоите прадеди, не тези нещастни същества пред нас.

Приближи се до мястото, където питекантропите побутваха апатично каменните букви. Поклати глава.

— Откажи се от тази игра, Артър — каза той, — тя няма да спаси човешкия род, защото от тези същества тук няма да стане хора. Понастоящем представителите на човешкия род са се разположили отвъд този хълм и правят документални филми за себе си.

Артър се сви като ударен.

— Но все нещо можем да направим — каза той.

Ужасна мъка разтърси цялото му тяло при мисълта, че се намира тук, на Земята, същата Земя, която бе загубила бъдещето си след една необяснима, чудовищна катастрофа, а сега бе на път да загуби и миналото си.

— Не — каза Форд, — нищо не можем да направим. Не разбираш ли, това не променя историята на Земята, защото именно това е историята на Земята. Независимо от това дали ти харесва или не, вие сте произлезли от голгафринчънците. След два милиона години вогоните ги унищожават. Разбираш ли, никой не може да промени историята, в последна сметка всяко нещо си отива на мястото. Странно нещо е животът, нали?

Вдигна от земята буквата „К“ и я метна към един далечен храст, където удари един млад заек. Заекът се уплаши и търти да бяга, не спря, докато една лисица не го нападна и изяде. Тя пък се задави с един кокал и умря на брега на едно поточе, което отнесе трупа й надолу по течението.

През следващите няколко седмици Форд Префект преглътна гордостта си и се сприятели с една девойка от Голгафринчъм, работила навремето в отдел „Кадри“, но скоро ужасно се разстрои от внезапната й кончина, настъпила в резултат на това, че пила вода от един вир, замърсен от трупа на мъртвата лисица. Единствената поука, която може да се извлече от тази история, е, че човек никога не бива да хвърля буквата „К“ към далечни храсти, но за жалост понякога това е неизбежно.

Като повечето наистина съдбоносни неща в живота, и този низ от събития остана напълно незабелязан от Форд Префект и Артър Дент. Вниманието им беше насочено към единия от туземците, който навъсено ровичкаше из останалите букви.

— Горкият пещерен човек… — каза Артър.

— Това не са…

— Какво?

— Нищо, няма значение — каза Форд.

Жалкото същество издаде сърцераздирателен вик и удари по камъка.

— Излиза, че досега просто са си губили времето, така ли? — каза Артър.

— Ъх ъх ъргххххх — изломоти туземецът в отново удари по камъка.

— Изпреварени са в развитието си от телефонни хигиенисти.

— Ъргх, грр грр, гръх! — настоя туземецът, като продължи да блъска по камъка.

— Защо постоянно блъска по камъка? — попита Артър.

— Доколкото разбирам, иска да продължиш играта с него — каза Форд. — Сочи към буквите.

— Навярно пак е написал КРЗЙГРДЪЛДИЪДК, сиромахът. Хиляда пъти му казах, че КРЗЙГРДЪЛДИЪДК се пише само с едно „Г“.

Туземецът пак удари по камъка.

Погледнаха през рамото му.

Очите им щяха да изскочат от орбитите.

Там, сред бъркотията от букви, се виждаха четиринадесет, подредени в права линия.

Те образуваха две думи.

Думите бяха следните:

„ЧЕТИРИДЕСЕТ И ДВЕ“.

— Гррръргх гъх гъх — поясни туземецът и като разпиля гневно буквите, се оттегли под едно дърво и се излегна до колегата си.

Форд и Артър се загледаха след него. После се спогледаха.

— Там наистина ли пишеше това, което ми се стори, че пишеше? — изрекоха и двамата едновременно.

— Да — отговориха и двамата.

— Четиридесет и две — каза Артър.

— Четиридесет и две — каза Форд.

Артър изтича при двамата туземци.

— Какво се опитвате да ни кажете? — изкрещя той. — Какво означава това?

Единият от тях се затъркаля на земята, изрита няколко пъти във въздуха, отново се претърколи и заспа. Другият се покатери на дървото и започна да замеря Форд Префект с диви кестени. Това, което имаха да казват, вече го бяха казали.

— Знаеш ли какво означава това? — попита Форд.

— Не съвсем.

— Четиридесет и две е числото, което Дълбока мисъл обяви за Вечния отговор.

— Да.

— А Земята е компютърът, който Дълбока мисъл конструира и построи, за да изчисли Въпроса на Вечния отговор.

— Това се опитваха да ни внушат.

— И живи организми са били съставна част от него.

— Щом казваш.

— Казвам го. Това означава, че тези питекантропи са органична част от компютърната програма, докато ние с голгафринчънците НЕ СМЕ!

— Но пещерните хора измират и очевидно тяхното място ще бъде заето от голгафринчънците.

— Именно. Сега разбираш ли какво означава това?

— Какво?

— Пълна каша.

Артър се огледа.

— Която на никого не се услажда — забеляза той.

Няколко секунди Форд нищо не можа да измисли.

— И все пак нещо трябва да е излязло от цялата тази работа — каза той накрая, — защото Марвин каза, че е видял Въпроса, закодиран в мозъчните вълни, които ти излъчваш.

— Но…

— Най-вероятно е грешният въпрос или изопачен вариант на правилния. Но все ще ни отведе до някоя следа, ако го научим. Само че не виждам как може да стане това.

Мълчаха унило известно време. Артър седна на земята и започна да скубе тревички, но скоро откри, че това не е занимание, което може да погълне цялото му внимание. В тревички не можеше да вярва, дърветата нищо не му говореха, хълмовете наоколо не бяха нищо друго освен хълмове, а бъдещето му изглеждаше като тунел, през който трябва някак да изпълзи.

Форд се залови да върти копчетата на своя Суб-Ета-Сенс-О-Матик. Той мълчеше. Въздъхна и го прибра.

Артър вдигна от земята едно от камъчетата с изписана върху него буква. Оказа се „О“. Въздъхна и отново го остави долу. Буквата, на която попадна след това, беше „Н“. Двете заедно правеха „НО“. Подхвърли още няколко букви до първите две. Те пък се случиха „Г“, „О“ и „В“ По някакво странно съвпадение думата, която се получи, съвсем точно отразяваше виждането му за нещата в този момент. Взира се в нея известно време. Не беше го направил нарочно, беше плод на чиста случайност. Мозъкът му бавно включи на първа скорост.

— Форд — внезапно каза той, — слушай. Ако онзи Въпрос е закодиран в мозъчните ми вълни, но аз не го осъзнавам, значи трябва да е скрит някъде в подсъзнанието ми.

— Да, предполагам.

— А може и да има начин да то измъкнем оттам.

— О, така ли?

— Да, като въведем някакъв произволен компонент и оставим подсъзнанието да го оформи.

— Как например?

— Например като вадя със затворени очи букви от една торба.

Форд скочи на крака.

— Гениално! — каза той.

Измъкна хавлията от чантата си и с няколко изкусно направени възела я превърна в торба.

— Чиста лудост — каза той, — абсолютна глупост. Но ще опитаме, защото е гениална глупост. Хайде, побързай!

Слънцето почтително се скри зад един облак. От небето паднаха няколко тъжни дъждовни капки.

Събраха всички останали букви и ги пуснаха в торбата. След това ги разбъркаха.

— Готово — каза Форд, — затвори си очите. Сега вади. Хайде, хайде, хайде!

Артър затвори очи и пъхна ръка в пълната с камъчета хавлия. Поразклати ги малко, измъкна пет и ги подаде на Форд една по една. Форд постави буквите една до друга в същия ред, в който ги бе получил.

— К — каза той, — О, Л, К, О… Колко!

Премигна.

— Мисля, че става! — каза той.

Артър му бутна още три.

— Щ, Е, С… Щес, О, май че нищо не става — каза Форд.

— Ето още няколко.

— Е, П, О, Л, У… Щесеполу… Страхувам се, че няма смисъл.

Артър измъкна още две букви от торбата. Форд ги нареди по местата им.

— Ч, И, щесеполучи… Ще се получи! — извика Форд. — Става! Невероятно, но наистина става!

— Ето ти още! — Артър вече ги изхвърляше една след друга с трескава бързина.

— А, К, О… — каза Форд — У, М, Н, О, Ж, И, Т, Е… Колко ще се получи, ако умножите… Ш, Е, С, Т… шест… П, О, по, шест по… колко ще се получи, ако умножите шест по… Д, Е, В, Е, Т… шест по девет… — Настъпи кратка пауза — Хайде, дай следващата!

— Ъъъ, повече няма — каза Артър, — това е всичко.

Облегна се назад, силно озадачен.

Още веднъж претършува вързаната в торба хавлия, но повече букви не откри.

— Няма ли други? — попита Форд.

— Нито една.

— Шест по девет. Четиридесет и две.

— Точно така. Това е всичко.

Глава XXXIV

Слънцето отново се показа и засия щастливо над тях. Птичка поде песен. През клоните на дърветата лъхна топъл ветрец, повдигна главиците на цветята и отнесе уханията им из гората. Някакво насекомо мина с бръмчене край тях и отиде да прави това, което насекомите правят късно следобед. Откъм дърветата долетяха игриви гласове, последвани след минута от две момичета, които се спряха от изненада при вида на Форд Префект и Артър Дент — и двамата се търкаляха на земята, измъчвани сякаш от страшни мъки, но в действителност се превиваха от беззвучен смях.

— Не, не си отивайте — извика Форд Префект, като се мъчеше да си поеме дъх, — ей сега ще се оправим.

— Но какво ви има? — попита едното от момичетата, по-високото и по-слабото от двете.

На Голгафринчъм бе работила като младши кадровик, но не си харесваше службата.

Форд пръв се съвзе.

— Моля да ме извините — каза той. — Моят приятел и аз просто размишлявахме върху смисъла на живота. Едно съвсем глупаво занимание.

— О, вие ли сте? — каза момичето. — Малко се поизложихте днес следобед. Отначало бяхте смешен, но после попрекалихте.

— Така ли ви се струва? Всъщност да.

— Но какво целяхте? — попита другото момиче, по-нисичкото, кръглолико момиче, което бе работило като художествен директор на една малка рекламна компания на Голгафринчъм. Каквито и да бяха несгодите на този свят, всяка вечер тя си лягаше искрено благодарна за това, че каквото и да я очаква на другата сутрин, то нямаше да бъдат сто почти еднакви снимки върху оскъдно осветени туби с паста за зъби.

— Какво ли? Нищо. Нищо ЗА нещо — каза Форд весело. — Хайде елате при нас. Аз се казвам Форд, а това е Артър. Тъкмо се канехме известно време нищо да не правим, но можем и да го отложим.

Момичетата ги изгледаха подозрително.

— Аз се казва Агда — каза високата, — а това е Мела.

— Здравейте, Агда, здравейте, Мела — каза Форд.

— А вие говорите ли изобщо? — обърна се Мела към Артър.

— Изобщо да — каза Артър с усмивка, — но не колкото Форд.

— Това е хубаво.

Настъпи кратка пауза.

— Какво искахте да кажете — попита Агда — с това, че имаме само два милиона години? Нищо не разбрах от приказките ви.

— А, това ли — отвърна Форд, — вече няма значение.

— Просто планетата ще бъде разрушена, за да направи място на нов суперкосмически обиколен път — поясни Артър, като сви рамене. — Но това става след два милиона години. Пък и какво друго можеш да очакваш от едни вогони. Вогоните са си вогони.

— Вогони ли? — попита Мела.

— Да, но не вярвам да сте чували за тях.

— Откъде ви дойде това наум?

— Наистина е без значение. Нещо като сън от миналото. Или от бъдещето — Артър се усмихна и извърна поглед.

— Не ви ли безпокои това, че приказките ви нямат никакъв смисъл? — попита Агда.

— Вижте какво, забравете го — каза Форд. — Всичко забравете. Това са глупости. Погледнете какъв хубав ден е, нека му се порадваме. Слънце, зелени хълмове, река в долината… горящи дървета.

— Но дори и да е само сън, звучи доста кошмарно — каза Мела. — Да разрушат един цял свят заради някакъв обиколен път!

— О, чувал съм и по-страшни работи — каза Форд. — Четох веднъж за една планета в седмото измерение, която използвали като топка за билярд. По време на една игра попаднала право в една черна дупка. Загинали десет милиарда души.

— Но това е абсурдно — каза Мела.

— Да, при това донесла само трийсет точки.

Агда и Мела размениха погледи.

— Вижте — каза Агда, — довечера след заседанието ще има забава. Ако искате, елате а вие.

— Окей — каза Форд.

— С най-голямо удоволствие — каза Артър.

Много часове по-късно Артър и Мела седяха и наблюдаваха изгрева на луната над червеното зарево от догарящите дървета.

— Това, дето го разправяхте, че светът ще бъде разрушен… — започна Мела.

— Да, след два милиона години.

— Казвате го тъй, сякаш наистина вярвате, че е истина.

— Да, мисля, че е истина. Мисля, че бях там.

Тя поклати глава озадачено.

— Вие сте много странен човек — каза тя.

— Не, аз съм най-обикновен човек — каза Артър — Но ми се случиха някои много странни неща. Може да се каже, че не аз се отличавам от другите, а другите се отличават от мене.

— А онзи, другият свят, за който разправяше вашият приятел, дето уж попаднал в черна дупка?

— А, за него не бях чувал. Сигурно го е прочел в книгата.

— Каква книга?

Няколко секунди Артър нищо не отговори.

— ПЪТЕВОДИТЕЛ НА ГАЛАКТИЧЕСКИЯ СТОПАДЖИЯ — каза той накрая.

— Какво е пък това?

— О, просто нещо, което хвърлих в реката тази вечер. Не вярвам да имам нужда от нея отсега нататък — каза Артър Дент.

Книга трета

Животът, Вселената и всичко останало

Глава I

Рано сутрин редовно се разнасяше ужасеният вик на Артър Дент, който се събуждаше и внезапно се опомняше къде се намира.

Не че пещерата беше студена, не че беше влажна и смърдеше. Просто тя се намираше насред Айлингтън и превоз не се очакваше в близките два милиона години.

Времето е така да се каже най-лошото място, където човек може да се загуби, както Артър Дент би потвърдил, тъй като се бе залутал безнадеждно както в него, така и в пространството. Загубването в пространството поне не те оставя да скучаеш.

Той акостира на Земята в праисторическата епоха в резултат от сложна поредица събития, включваща това, че го вбесиха, а след това и обидиха на такива идиотски места от Галактиката, каквито не бе и сънувал, че могат да съществуват, и въпреки, че животът сега бе много, много, много спокоен, него все още го тресеше.

Не бяха го вбесявали от пет години насам.

Откакто почти не беше мяркал жива душа, след като се разделиха с Форд Префект преди четири години, не го бяха и обиждали през цялото това време.

Освен само веднъж.

Случи се една пролетна вечер около две години по-рано.

Тъкмо се връщаше в пещерата си малко след здрачаване, когато забеляза внушителното проблясване на светлини през облаците. Обърна се и се загледа с надежда. Спасение. Избавление. Невъзможната мечта на всеки корабокрушенец — кораб.

И докато гледаше, докато се беше вторачил с изумление и възторг в небето, един дълъг сребрист кораб се спускаше в топлия вечерен въздух бавно и безшумно, разгъвайки дългите си крака плавно в технологична балетна стъпка.

Корабът се приземи леко и малкото шум, който издаде, замря, като че ли приспан от вечерното спокойствие.

Показа се стълба.

От кораба заструи светлина.

В люка се появи силуетът на висока фигура. Тя слезе по стълбата и застана пред Артър.

— Ти си смотаняк, Дент — простичко каза фигурата. Тя беше извънземна, много извънземна. Беше странно извънземно висока, със странна извънземно сплескана глава, странни цепнати малки извънземни очи, екстравагантно нагънати златни мантии с подчертано извънземен фасон на яката и бледа сиво-зелена извънземна кожа, лъщяща с онзи гланциран блясък, който повечето сиво-зелени лица могат да придобият само след дълги упражнения и с цената на много скъп сапун.

Артър гледаше замаяно фигурата.

Тя го наблюдаваше равнодушно.

Трепетът и надеждата, които Артър изпита първоначално, бяха тутакси изместени от удивление. В този момент най-разнообразни мисли се бореха в главата му за контрол над гласните струни.

— Хъъ? — успя да произнесе той.

— …Бъхъъъъ… — добави после.

— Рърауакой? — каза най-накрая и изпадна в яростно мълчание. Изпитваше последиците от това, че доколкото си спомняше, не беше разменил и една дума с някого.

Извънземното направи гримаса и погледна за справка в нещо като бележник, който държеше в тънките си вретеновидни извънземни ръце.

— Артър Дент? — попита то.

Артър безпомощно кимна с глава.

— Артър Филип Дент? — излая извънземното.

— …Ъъъъдаъъъъ… — потвърди Артър.

— Ти си смотаняк — повтори извънземното. — Абсолютен гъз.

— Ъъ…

Съществото кимна на себе си, отметна нещо по странен извънземен начин в бележника и се обърна рязко към кораба.

— Ъъ — извика отчаяно Артър — Ъъ…

— Не ми пробутвай тия — изквича извънземното. То се изкачи по стълбата, мина през люка и изчезна в кораба си. Корабът се затвори и започна да издава ниски боботещи звуци.

— Ъъ, хей! — изкрещя Артър и се затича безпомощно към него. — Чакай малко! — викаше той — Какво е това? Какво? Чакай малко!

Корабът се издигна сякаш изхлузваше тежестта си като наметка върху земята и за малко се задържа колебливо във въздуха. Той се понесе странно към вечерното небе. Премина през облаците, осветявайки ги за кратко време и после изчезна, оставяйки Артър самичък сред необятните простори да танцува безпомощно миниатюрен малък танц.

— Какво? — пищеше той — Какво? Какво? Хей, какво? Върни се и ми кажи!

Той скачаше и танцуваше докато краката му се разтрепериха и крещеше докато дробовете му засвириха. Нямаше отговор от никого. Нямаше кой да го чуе или да го заговори.

Извънземният кораб навлизаше вече с грохот в горните слоеве на атмосферата, по своя път към ужасяващата пустота, която разделя твърде малкото неща във Вселената.

Неговият обитател, извънземният със скъпия тен, се отпусна в единичното си кресло. Неговото име бе Уоубегър Безкрайно Удължения. Той беше човек с цел в живота. Не много добра цел, както той пръв би се съгласил, но все пак някаква цел и все пак го държеше в движение.

Уоубегър Безкрайно Удължения беше — всъщност е — един от много малкото на брой безсмъртни същества във Вселената.

Онези, които са родени безсмъртни, инстинктивно знаят как да се съобразяват с това, но Уоубегър не беше от тях. В действителност го беше намразил това бреме от безметежни копелета. Безсмъртието се бе стоварило върху му в резултат от недоглеждане при нещастен случай с ирационален ускорител на частици, течен обяд и чифт гумени връзки. Детайлите в случая са без значение, понеже никой никога така и не успя да възпроизведе точните обстоятелства, при които всичко това протече, а много хора завършиха опитите си, придобивайки или много глупав, или много мъртъв вид, или и двете заедно.

Уоубегър притвори очи със суров и уморен вид, пусна малко лек джаз по корабното стерео и се замисли, че той би могъл да го е създал, ако не бяха неделните следобеди — наистина би могъл да го направи.

В началото всичко беше майтап. Той се забавляваше като водеше опасен живот, поемаше всякакви рискове и си докарваше добри пари от доходоносни дългосрочни инвестиции, при това просто надживяваше всекиго.

В крайна сметка най-трудното нещо, с което така и не можа да се оправи, се оказаха неделните следобеди, както и онази ужасна апатия, която те обхваща към 2:55, когато разбираш, че вече си взел разумния брой бани през този ден, че колкото и усилено да втренчваш поглед в която и да е статия във вестниците, така и няма да можеш да я прочетеш никога, нито пък да използваш революционния нов метод за подкастряне, описан в нея, и че както си се загледал в часовника, стрелките му неумолимо ще се придвижат до четири часа и ще настъпи дългото и мрачно време за чай на душата.

Така всичко започна да му писва. Веселите усмивки, които раздаваше на погребенията на другите хора, започнаха да избледняват. Започна да презира Вселената като цяло и всекиго в частност.

Това беше моментът, когато откри своята цел в живота, онова нещо, което му даваше сили, и доколкото самият той можеше да прецени, вечно щеше да му ги дава. Ето какво беше то.

Да обижда Вселената.

Тоест, да обижда всекиго в нея. Индивидуално, персонално, един по един и (с това в действителност реши да се захване) по азбучен ред.

Когато хората възразяваха — което понякога се случваше да направят — че планът му е не само погрешен, но и направо невъзможен поради броя на хората, които се раждат и умират всеки момент, Уоубегър просто ги сковаваше със стоманен поглед и казваше: „Човек може и да си помечтае, нали?“.

И така той започна. Намери космически кораб, направен така, че да трае вечно и го оборудва с компютър, който можеше да обработва данните, необходими да се следи цялото население на Вселената, и да изработва ужасно, сложните маршрути.

Корабът на Уоубегър пресичаше вътрешните орбити на Слънчевата система и се приготвяше да бъде ускорен от слънцето и изстрелян в междузвуздното пространство.

— Компютър — проговори Уоубегър.

— Тук — метално се отзова компютърът.

— Сега накъде?

— Това изчислявам.

Уоубегър се загледа за миг във фантастичния накит на нощта, милиардите малки диамантени светове, разпръскващи светлина в безкрайния мрак. Всеки един, абсолютно всеки един от тях, фигурираше в маршрута му. Повечето щеше да преброди милиони пъти.

Представи си за момент, как маршрутът му свързва всички обекти в небето като номерирани точки от детска главоблъсканица. Надяваше се, че от някое подходящо място във Вселената би могло да се види как в резултат от свързването се изписва една твърде, твърде грубиянска дума.

Компютърът избипка, за да покаже, че е приключил със сметките.

— Фолфанга. — каза той и избипка.

— Четвъртото населено място от системата Фолфанга — продължи той и отново избипка.

— Определеното времетраене на пътуването, три седмици — продължи по-нататък и отново избипка.

— Среща с малък гол охлюв — избипка компютърът — от рода А-Рт-Ър-Фил-Ипдену.

— Смятам — добави след кратка пауза, през която бипкаше — че си решил да го наречеш безмозъчен задник.

Уоубегър изгрухтя. Известно време наблюдаваше величието на всемира през прозореца си.

— Мисля, че ще подремна малко. — каза накрая и добави — В обсега на кои телевизионни мрежи ще се движим през следващите няколко часа?

Компютърът избипка.

— Космовид, Мислопикс и Домашна мозъчна кутия — изброи той и избипка.

— Да има някакви филми, които не съм гледал вече тридесет хиляди пъти?

— Не.

— Ъх.

— Има един „Тревога в Космоса“. Гледал си го само тридесет и три хиляди петстотин и седемнадесет пъти.

— Събуди ме за втората част.

Компютърът избипка.

— Приятни сънища.

Корабът продължи да лети в нощта.

В това време на Земята започна да вали като из ведро, а Артър Дент седеше в своята пещера и прекарваше една от най-скапаните вечери в целия си живот. Той мислеше за нещата, които можеше да каже на извънземния и биеше мухите, които също имаха скапана вечер.

На следващия ден Артър си направи торбичка от заешка кожа, понеже си помисли, че ще е добре да може да си държи разни неща в нея.

Глава II

Две години по-късно, една сладка и благоуханна сутрин, Артър се измъкна от пещерата, която наричаше дом, докато й измислеше по-подходящо име или си намереше по-хубава бърлога.

Въпреки че гърлото му отново беше пресипнало от ужасения вик рано сутринта, той внезапно се почувства в страхотно добро настроение. Уви се в разнищения си халат и се усмихна на ясната сутрин.

Въздухът бе чист и ароматен, вятърът пробягваше леко във високата трева около пещерата, птиците чуруликаха, пеперудите красиво пърхаха наоколо и цялата природа сякаш тайно бе решила да бъде възможно най-прелестна.

Все пак, не само пасторалната идилия караше Артър да се чувства в толкова приповдигнато настроение. Току-що му беше дошла прекрасна идея, как да се справи с ужасно самотната си изолация, кошмарите, непрекъснатите провали в градинарството, острата безбъдещност и пустота на живота си в праисторическата епоха на Земята — а именно да полудее.

Той се усмихна отново и си гризна от заешкия крак, останал от вечерята. Подъвка щастливо известно време и реши да обяви формално решението си.

Артър се изправи и погледна света право в полята и хълмовете. За да придаде тежест на думите си, мушна заешкия кокал в косата си. Разпери широко ръце.

— Аз ще полудея! — обяви той.

— Добра идея. — каза Форд Префект, слизайки от скалата, където беше седял.

Мозъкът на Артър се преобърна. Челюстите му се задвижиха нагоре-надолу.

— Бях полудял за известно време. — продължи Форд — Не ми донесе нищо добро.

Очите на Артър заприличаха на колела от каруца.

— Виж — каза му Форд.

— Къде беше изчезнал? — прекъсна го Артър, след като главата му свърши разгрявката.

— Наоколо — отговори Форд. — Наоколо и около. — По собствената си тънка преценка той се ухили вбесяващо. — Просто освободих съзнанието си от всякакви грижи и предположих, че ако светът има остра нужда от мен, ще ме повика обратно. Както стана.

Той извади Суб-Ета-Сенс-О-Матика от вече ужасно кърпената си и разпарцаливена кожена чанта.

— Поне — продължи той, — така си мисля. Това нещо е преувеличило малко — Той го разклати. — Ако беше фалшива тревога щях да полудея — каза Форд — отново.

Артър поклати глава и седна. Погледна нагоре.

— Мислех, че си умрял — каза простичко той.

— Аз също, за известно време — отвърна Форд, — а после няколко седмици смятах, че съм лимон. През това време се забавлявах, като скачах в един джин с тоник и изскачах обратно.

Артър прочисти гърлото си и после го направи пак.

— Къде — попита той — си?

— Намерил джин с тоник? — довърши Форд досетливо. — Намерих малко езеро, което си мислеше, че е джин с тоник и скачах в него, а после изскачах. Поне си мисля, че то си мислеше, че е джин с тоник.

— Може — добави той с усмивка, която би накарала човек със здрав разсъдък да се втурне да катери дърветата — да съм си го въобразявал.

Той зачака Артър да реагира, но Артър не беше вчерашен.

— Давай нататък — каза той равнодушно.

— Виж сега, мисълта ми е — продължи Форд, — че няма смисъл да откачаш от зор, като се опитваш да не откачиш. Със същия успех би могъл да зарежеш тая работа и да запазиш разсъдъка си за по-късно.

— И това си ти отново в нормално състояние, така ли? — попита Артър. — Питам просто за информация.

— Аз заминах за Африка — каза Форд.

— Да?

— Да.

— Как беше?

— И това ли е твоята пещера? — попита Форд.

— Ъ, да — каза Артър. Чувстваше се много особено. След близо четири години пълно усамотение беше толкова радостен и доволен да види Форд, че малко му оставаше да заплаче. От друга страна, Форд можеше да вбеси човек почти веднага.

— Прекрасно — каза Форд за пещерата на Артър. — Сигурно я мразиш.

Артър не си направи труда да отговори.

— Африка беше много интересна — продължи Форд. — Там се държах доста особено.

Той се загледа замислено в далечината.

— Уплътнявах си времето като се отнасях жестоко с животните — поясни той безгрижно. — Но само — добави после — като хоби.

— О, да — каза Артър уморено.

— Да — увери го Форд. — Няма да те безпокоя с подробностите, защото те биха те…

— Какво?

— Обезпокоили. Но може да ти се стори интересно да узнаеш, че аз собственоръчно съм отговорен за формата на едно животно, което вие наричате жираф. Освен това пробвах да се науча да летя. Вярваш ли ми?

— Кажи ми — попита Артър.

— После ще ти кажа. Ще спомена само, че според Пътеводителя…

— Според?

— Пътеводителя. Пътеводителя на галактическия стопаджия. Не си ли спомняш?

— Да. Спомням си, че го хвърлих в реката.

— Да — каза Форд, — обаче аз си го излових.

— Не си ми споменавал.

— Не исках да го хвърлиш пак.

— Така си е — съгласи се Артър. — Според него?

— Какво?

— Според Пътеводителя?

— Според Пътеводителя има чалъм в летенето — обясни Форд, — или по-скоро се иска умение. Умението се състои в това, да се научиш да се хвърляш на земята и да я пропускаш. — Той леко се усмихна. Показа колената на панталоните си и вдигна ръце, за да покаже лактите си. Бяха целите изподрани и протрити.

— Не съм много добър засега — поясни Форд. После протегна ръка. — Много се радвам да те видя отново, Артър — добави той.

Артър замаяно поклати глава във внезапен пристъп на чувства.

— От години не съм виждал жива душа — проговори той, — ама жива душа. Едвам си спомням как се говори. Непрекъснато забравям думи. Знаеш ли, аз се упражнявам. Упражнявам се, като говоря на говоря на как бяха тия неща, дето като им говориш, хората си мислят, че си смахнат? Като Джордж III.

— Крале? — предположи Форд.

— Не, не — продължи Артър. — Тия неща, на които той е говорил. Абе, заобиколени сме от тях, за Бога. Засаждал съм ги със стотици. Всичките измираха. Дървета! Упражнявам се, като говоря на дърветата. Това за какво ми е?

Форд все още държеше ръката си протегната. Артър я погледна неразбиращо.

— Стисни я — подсети го Форд.

Артър я стисна, отначало нервно, все едно се боеше, че може да се окаже риба. После я грабна с две ръце в завладяващ прилив на облекчение. Той я стискаше и стискаше.

След известно време Форд почувства необходимост да се освободи. Те се покатериха върху една скала наблизо и обходиха с поглед гледката, която им се разкри.

— Какво стана с Голгафринчаните? — попита Форд. Артър сви рамене.

— Много от тях не можаха да изкарат зимата преди три години — отговори той, — а малкото, които оцеляха до пролетта заявиха, че се нуждаели от почивка и отплаваха върху един сал. Според Историята, трябва да са преживели.

— Хм — каза Форд, — добре, добре. — Той лепна ръце на бедрата си и огледа пак пустия свят наоколо. Внезапно се изпълни с енергия и целеустременост.

— Тръгваме — каза той въодушевено, потръпвайки от прилив на енергия.

— Къде? Как? — извика Артър.

— Не знам — отвърна Форд, — но просто чувствам, че тъкмо сега му е времето. Ще стават разни работи. Ние потегляме.

Той снижи гласа си до шепот.

— Открих — каза той — смущения в изпирането. Той впери остър поглед в далечината и изглеждаше, като че ли би искал в този момент вятърът да развее драматично косата му, но вятърът си играеше наблизо с някакви листа и точно сега беше зает.

Артър го помоли да повтори това, което каза, понеже не бе успял да го проумее напълно. Форд го повтори.

— Изпирането? — попита Артър.

— Пространствено-временното изпиране — отвърна Форд и тъй като в този момент вятърът подухна кратко покрай тях, той му се озъби.

Артър кимна и прочисти гърлото си.

— Става дума — попита предпазливо той — за някакъв вид вогонски пералномат или какво?

— Вихър е — поясни Форд — в пространствено-временния континуум.

— Аха — закима Артър. — Бедният той! Бедният той! — пъхна ръце в джобовете на халата си и се загледа разбиращо в далечината.

— Какво? — попита Форд.

— Ъъ, кой — осведоми се Артър — всъщност е изобщо този Вихър?

Форд го погледна сърдито.

— Ти слушаш ли ме като ти говоря? — изскърца той.

— Слушах — каза Артър, — но не съм сигурен, че това ми помогна.

Форд го сграбчи за реверите на халата и заговори толкова бавно, членоразделно и търпеливо, като че ли беше служител от счетоводния отдел на телефонна компания.

— Изглежда — каза той, — че съществуват някакви — каза той, — области на нестабилност — каза той — в структурата… — каза той.

Артър гледаше тъпо халата там, където Форд го държеше. Форд вметна останалото преди Артър да успее да превърне тъпия си поглед в тъпа забележка.

— …в структурата на пространство-времето. — довърши той.

— Аа, така ли — каза Артър.

— Да, така — потвърди Форд.

Те стояха там, сами на един хълм в праисторическата епоха на Земята, впили решителен поглед един в друг.

— И какво е направило това нещо? — попита Артър.

— Това нещо — каза Форд — е породило области на нестабилност.

— Наистина ли? — очите на Артър не трепваха и за секунда.

— Наистина — отвърна Форд с подобна степен на окулярна неподвижност.

— Добре — каза Артър.

— Виждаш ли? — каза Форд.

— Не — каза Артър. Последва тиха пауза.

— Проблемът с този разговор е — каза Артър, след като на лицето му бавно пропълзя замислен израз, подобно на планинар, преодоляващ трудна височина, — че е много по-различен от повечето разговори, които съм водил напоследък. А както ти обясних, водил съм ги главно с дървета. Тези разговори не бяха такива. Освен може би някои от разговорите ми с брястовете, които понякога малко затъват.

— Артър — обади се Форд.

— Ало? Да? — отвърна Артър.

— Просто вярвай на това, което ти казвам и всичко ще бъде много, много просто.

— Е, не съм сигурен, че вярвам на това.

Те седнаха да си подредят мислите.

Форд извади Суб-Ета-Сенс-О-Матика. Той издаваше слаби бръмчащи звуци и една малка лампичка премигваше леко.

— Изтощена батерия? — попита Артър.

— Не — каза Форд, — има движещо се смущение в пространствено-временната структурата, вихър, област на нестабилност, при това се намира някъде в близката околност.

— Къде?

Форд задвижи уреда бавно в леко разкривен полукръг. Изведнъж лампичката блесна.

— Там! — извика Форд, протегнал ръка. — Там, зад онзи диван!

Артър погледна. За голяма негова изненада, в полето пред тях имаше кадифен честърфийлдски диван. Артър го зяпна интелигентно. В ума му изникнаха проницателни въпроси.

— Защо — попита той — има диван в полето?

— Казах ти! — извика Форд, скачайки на крака. — Вихър в пространствено-временния континуум!

— И това е неговият диван, така ли? — Артър се мъчеше да се изправи, надявайки се, макар и без особен оптимизъм, да дойде на себе си.

— Артър! — викна му Форд. — Този диван е тук заради пространствено-временните нестабилности, което през цялото време се опитвам да втълпя на размекнатия ти мозък. Той е изпран от континуума, той е пространствено-временен баласт, той няма значение какво е, но трябва да го хванем, той е единственото ни спасение!

Форд се изтърколи бързо надолу по хълма и отпраши през полето.

— Да го хванем? — измърмори Артър и сбърчи шашнато вежди, когато видя честърфийлдския диван да се люлее и да се носи над тревата.

С възглас на неочаквано задоволство Артър скочи от скалата и се хвърли трескаво да догони Форд Префект и ирационалната мебел.

Те препуснаха бясно през поляната, скачайки, смеейки се и подавайки си един на друг инструкции как да преградят пътя на дивана. Слънцето мързеливо огряваше полюшващата се трева, малки полски животинчета се стрелкаха лудешки в нея.

Артър се почувства щастлив. Беше ужасно доволен, че най-накрая този ден нещата започнаха до голяма степен да се подреждат. Само преди двадесет минути беше решил, че ще полудее, а ето че сега преследваше един честърфийлдски диван през полята на Земята от праисторическата епоха.

Диванът се люшкаше ту насам, ту натам и изглеждаше хем солиден като дърветата, когато се носеше покрай някои от тях, хем неясно мъглив като вълнуващ сън, когато преминаваше като призрак през други.

Форд и Артър се тътреха хаотично след него, но диванът се извърташе и промушваше, сякаш следвайки някаква своя сложна математическа топография, както си и беше. Въпреки това, те го преследваха, въпреки това той танцуваше и се въртеше, но после внезапно се обърна и снижи, сякаш пресякъл някакви катастрофални очертания и те се озоваха на практика върху най-горната му част. Задъхани скочиха с крясък на седалката, слънцето угасна, те пропаднаха в нищото, от което ти се повдига и изскочиха неочаквано насред централната част от игрището за крикет Лордс Крикет Граунд, Сейнт Джонс Ууд, Лондон, някъде към края на последния мач от австралийската верига през 198- година, когато на Англия й трябваха само двадесет и осем точки за да спечели.

Глава III

Важни факти от Историята на Галактиката, номер едно:

(Взето от Ежедневен Звезден Справочник на Популярна История на Галактиката.)

Нощното небе над планетата Криккит е най-малко интересната гледка в цялата Вселена.

Глава IV

Форд и Артър изпаднаха случайно от пространствено-временната аномалия насред Лордс в един прекрасен и очарователен ден и се фраснаха доста яко в безупречно поддържаната трева.

Аплодисментите на тълпата бяха грандиозни.

Те не бяха за тях, но, така или иначе, Форд и Артър инстинктивно се поклониха, което беше луд късмет, понеже малката червена тежка топка, която всъщност тълпата аплодираше, профуча някакви си милиметри над главата на Артър. В тълпата един човек припадна.

Те се хвърлиха на земята, която им се струваше, че се върти около тях.

— Какво беше това? — изсъска Артър.

— Нещо червено — изсъска в отговор Форд.

— Къде сме?

— Ъъ, някъде на зелено.

— Форми — измърмори Артър — Трябват ми форми.

Аплодисментите бързо бяха последвани от удивени възгласи и идиотското подхилване на стотици хора, неспособни да решат все още, дали да вярват на очите си или не.

— Т’ва ваш диван ли е? — попита един глас.

— Какво беше това? — прошепна Форд.

Артър погледна нагоре.

— Нещо синьо — каза той.

— Форма?

Артър погледна отново.

— Има форма — изсъска той с дивашки сбърчени вежди — на полицай.

Известно време те останаха присвити на земята, като се мръщеха яростно. Синьото нещо с формата на полицай ги потупа по рамената.

— Хайде, вие двамата! — каза формата. — Ще ви отведем.

Тези думи подействаха на Артър като електрически шок. Той скочи на крака подобно на писател, който чува телефона да звъни и изстреля поредица от стреснати погледи в панорамата около него, която внезапно се бе превърнала в нещо потресаващо обикновено.

— Откъде намери това? — изкрещя той на полицейската форма.

— Какво каза? — попита стреснато фигурата.

— Това е игрището за крикет Лордс, нали? — изтърси Артър. — Къде го намери, как го докара тук? Мисля — добави, притискайки с ръка веждата си, — че е по-добре да се успокоя. — Той рязко клекна пред Форд.

— Полицай е — каза Артър. — Какво ще правим?

Форд сви рамене.

— Какво искаме да правим? — попита той.

— Аз искам ти — отвърна Артър — да ми кажеш, че съм сънувал през последните пет години.

Форд отново сви рамене и услужливо каза:

— Сънувал си през последните пет години.

Артър се изправи.

— Всичко е наред, старши — каза той. — Сънувал съм през последните пет години. Питайте него — добави, сочейки Форд, — той беше вътре.

След като каза това, Артър небрежно се запъти към края на игрището, изръсвайки халата си на земята. После забеляза халата и спря. Втренчи поглед в него. Хвърли се към полицая.

— Тогава откъде съм взел тия дрехи? — изпищя той.

Припадна и остана да лежи на тревата, нервно потръпвайки.

Форд поклати глава.

— Изкарал е лоши два милиона години — обясни той на полицая и двамата заедно вдигнаха Артър, сложиха го на дивана и го отнесоха от игрището, като за малко бяха затруднени от внезапното изчезване на дивана по пътя.

Тълпата реагира по много и различни начини. Повечето от хората не можаха да издържат гледката и вместо това слушаха по радиото какво става.

— Ами, това е интересен случай, Брайън — обърна се един радиокоментатор към друг. — Мисля, че не е имало друг случай на мистериозна материализация върху терена след, ъъ след, е мисля, че не е имало, нали така, доколкото аз си спомням?

— Еджбастън, 1932?

— Аха, и какво е станало тогава?

— Ами, Питър, мисля, че тогава Кантър беше застанал срещу Уилкокс, който идваше, за да стреля откъм края с павилионите, когато внезапно един зрител се втурна право през терена.

Последва пауза, през която първият коментатор помисли върху казаното.

— Д-а-а — каза той, — да, но всъщност няма нищо кой знае колко мистериозно в това, нали? Всъщност той не се е материализирал, нали? Просто е изтичал.

— Не, това е така, но той се кълнеше, че е видял нещо да се материализира върху терена.

— Аха, така ли?

— Да. Някакъв вид алигатор, струва ми се.

— Аха. А някой друг видял ли го е?

— Очевидно не. Също така никой не успя да получи подробно описание от човека, тъй че беше проведено само най-повърхностно разследване.

— И какво стана с този човек?

— Ами, мисля, че някой му предложи да го отведе и да му купи нещо за хапване, но човекът обясни, че вече добре се е натъпкал, така че работата отпадна и Уоруикшър продължиха, за да спечелят след три попадения.

— Значи, не е съвсем като сегашния случай. За тези от вас, които сега включват радиоапаратите си, може би ще бъде интересно да узнаят, че ъъ двама души, двама доста странно облечени мъже и един диван — честърфийлдски, струва ми се?

— Да, честърфийлдски.

— Току що се материализираха тук, в средата на игрището за крикет Лордс. Но аз не мисля, че те са замисляли нещо лошо, засега се държат много добродушно и…

— Извинявай, мога ли да те прекъсна за момент, Питър, и да кажа, че току що диванът изчезна.

— Наистина. Е, вече имаме една мистерия по-малко! Въпреки това, тя определено би влязла в книгата на Гинес, струва ми се, особено в този драматичен момент от играта, когато на Англия й трябват само двадесет и осем точки, за да спечели веригата. Двамата мъже сега напускат терена в компанията на полицейски служител и, струва ми се, всички заемат отново местата си и играта може да продължи.

— Сега, сър — каза полицаят след като си проправиха път през любопитната тълпа и положиха смиреното тяло на Артър върху едно одеало — може би ще си направите труда да ми кажете кои сте вие, откъде идвате и каква беше тази малка сцена?

Форд погледна за момент към земята като че ли събираше сили за нещо, после се изправи и впери поглед в полицая, като го блъсна със силата на всеки инч на шестте светлинни години разстояние между Земята и родината си близо до Бетелгиус.

— Добре — каза Форд много тихо, — ще ти кажа.

— Да, добре, няма да е необходимо — забързано се отметна полицаят — само не го повтаряйте, каквото и да беше това. — Полицаят се обърна и закрачи търсейки някой, който да не е от Бетелгиус. За щастие, земята изобилстваше с такива.

Съзнанието на Артър неохотно наближи тялото му, сякаш от голямо разстояние. То беше преживяло в него тежки времена. Бавно и нервно то прекрачи и зае обичайното си положение.

Артър седна.

— Къде съм? — попита той.

— Игрището за крикет Лордс — отвърна Форд.

— Прекрасно — каза Артър и съзнанието му изскочи отново за кратка почивка. Тялото му кльопна обратно на тревата.

Десет минути по-късно, над чаша чай в палатката за разхладителни напитки, изпитото му лице започна да си възвръща цвета.

— Как се чувстваш? — попита Форд.

— У дома съм — пресипнало каза Артър. Той затвори очи и жадно вдъхна парата на чая, като че ли това беше — е, колкото до Артър, като че ли това беше чай, както си и беше.

— У дома съм — повтори той, — у дома. Това е Англия, сега сме днес, кошмарът свърши. — Отвори очи отново и се усмихна безгрижно. — Там съм, където ми е мястото — разчувствано прошепна той.

— Има две неща, които чувствам, че би трябвало да ти кажа — обади се Форд, подхвърляйки му един брой на Гардиан върху масата.

— Аз съм у дома — каза Артър.

— Да — продължи Форд. — Едното нещо е — той посочи датата в горния край на вестника, — че Земята ще бъде унищожена след два дена.

— Аз съм у дома — повтаряше Артър. — Чай — продължи той, — крикет — добави с удоволствие, — подстригана трева, дървени пейки, бели ленени сака, бира в кутии.

Бавно той започна да фокусира вестника. Килна глава на една страна с лека гримаса.

— Виждал съм го преди — каза той. Погледът му бавно се плъзна нагоре към датата, върху която Форд напразно потупваше с пръст. Лицето му замръзна за една-две секунди, след което се пропука бавно, като арктически лед през пролетта.

— А другото нещо — каза Форд — е, че май имаш кокал в брадата. — Той гаврътна чая си.

Навън слънцето огряваше щастливата тълпа. То грееше върху бели шапки и червени лица. Грееше върху сладоледа и го топеше. Грееше върху сълзите на малките деца, чиито сладолед току-що се бе разтопил и паднал от пръчката. Грееше върху дърветата, проблясваше над въртящите се бухалки за крикет, отразяваше се от съвсем необикновения предмет, паркиран зад зрителските пейки, който никой не забелязваше. Сияеше върху Форд и Артър, когато те се появиха мигащи от палатката за освежителни напитки и се огледаха наоколо.

Артър трепереше.

— Може би — каза той — трябва.

— Не — прекъсна го остро Форд.

— Какво?

— Не се опитвай да се обадиш на себе си в къщи.

— Откъде знаеше?

Форд сви рамене.

— А защо не? — попита Артър.

— Хората, които разговарят със себе си по телефона — обясни Форд, — никога нямат полза от това.

— …Но…

— Гледай сега — каза Форд. Той вдигна слушалката на въображаем телефон и избра въображаем номер.

— Ало? — обади се той във въображаемата слушалка. — Артър Дент ли е? Аа, здравей, да. Обажда се Артър Дент. Не затваряй!

Той погледна разочаровано въображаемия телефон.

— Затвори — каза той, сви рамене и чинно постави въображаемата слушалка върху въображаемата вилка.

— Това не ми е първата темпорална аномалия — добави той.

Още по-мрачно изражение замести вече мрачното изражение върху лицето на Артър Дент.

— Значи, не сме у дома и на сухо — каза той.

— Дори не може да се каже — отвърна Форд — че сме у дома и се трием енергично с хавлия.

Играта продължаваше. Баулърът[8] приближи вратата с подскоци, в тръс и накрая препускайки. Изведнъж той избухна в ураган от ръце и крака, от който излетя топка. Батсманът[9] замахна и я запрати зад себе си над пейките. Форд проследи траекторията и моментално се отдръпна. Той я погледна пак как лети и очите му премигаха.

— Това не е моята хавлия — обади се Артър, който ровичкаше в торбата си от заешка кожа.

— Шшт! — каза му Форд. Той присви очи концентрирайки се.

— Аз имах голгафринчанска хавлия за джогинг — продължаваше Артър, — беше синя с жълти звездички. Тази не е същата.

— Шшт! — каза Форд отново. Закри едното си око и погледна с другото.

— Тази е розова — не млъкваше Артър, — нали не е твоята?

— Бих искал да млъкнеш с твоята хавлия — каза Форд.

— Не е моята — настояваше Артър, — нали точно това искам да ти…

— И то искам да млъкнеш — изръмжа Форд — веднага.

— Добре, де — Артър започна да натъпква хавлията обратно в примитивно ушитата торба от заешка кожа. — Разбирам, че в космически мащаб вероятно е без значение, но е идиотско, там е работата. Внезапно розова хавлия вместо синя с жълти звездички.

Форд започна да се държи доста странно, или по-точно не странно, а по начин, който беше странно различен от другите странни начини, по които се държеше най-често. Той правеше следното. Без да обръща внимание на удивените погледи, които предизвикваше у съседите си в тълпата около игрището, той размахваше ръце с остри движения пред лицето си, приклякваше зад някои хора, изскачаше зад други, после заставаше мирно и дълго мигаше. След известно време започна бавно да се прокрадва напред съсредоточено и с озадачен вид, като леопард, който се чуди, дали току-що не е видял на половин миля пред себе си в горещата и прашна равнина полупразна консерва от котешка храна.

— Нито пък тази торба е моята — внезапно изтърси Артър.

Магията на Форд за съсредоточаване се развали. Той се обърна гневно към Артър.

— Не говорех за хавлията си — обясни Артър. — Вече изяснихме, че не е моята. Обаче и торбата, в която пъхах хавлията, която не е моя, също не е моя, въпреки че изключително много си приличат. Лично аз мисля, че това е извънредно странно, особено като се има предвид, че торбата съм я правил собственоръчно в праисторическата епоха на Земята. Също така тези камъни не са мои — добави той, вадейки няколко плоски сиви камъка от торбата. — Аз събирах интересни камъни, а тези определено са много тъпи.

Въодушевен рев премина през тълпата и заглуши онова, което Форд каза в отговор на новината. Топката за крикет, предизвикала тази реакция, падна от небето и ловко се мушна в мистериозната торба от заешка кожа на Артър.

— Бих казал, че това също беше твърде любопитно събитие — каза Артър и бързо затвори торбата, като се престори, че търси топката на земята.

— Не мисля, че е тук — обърна се той към малките момченца, които моментално го наобиколиха, за да се присъединят в търсенето, — Вероятно се е изтърколила нанякъде. Май натам. — Той, посочи неясно в посоката, в която му се щеше да ги отпрати. Едно от момчетата го погледна с насмешка.

— Добре ли си? — попита момчето.

— Не — отговори Артър.

— Тогава защо имаш кокал в брадата си? — попита момчето.

— Тренирам го да свиква да му харесва, където и да го сложа. — Артър се почувства горд от себе си, че каза това. Според него, то трябваше да има забавляващо и стимулиращо действие върху младите умове.

— Аа — каза малкото момче и килна глава на една страна, за да си помисли. — Как се казваш?

— Дент — отвърна Артър, — Артър Дент.

— Ти си смотаняк, Дент — каза момчето, — абсолютен гъзг. — То се загледа в нещо друго зад Артър, за да покаже, че не бързаше особено много да избяга и се отдалечи, почесвайки носа си. Изведнъж Артър си спомни, че Земята отново ще бъде разрушена след два дена и само този път не му призля при тази мисъл.

Играта продължи с нова топка, слънцето продължи да грее, а Форд продължи да подскача нагоре-надолу, като тръскаше глава и мигаше.

— Май нещо си намислил, а? — попита Артър.

— Мисля — каза Форд с такъв тон, който Артър познаваше и знаеше, че предвещава нещо абсолютно непонятно, — че там има НДП.

Той посочи. Любопитно беше, че посоката, в която сочеше, не беше тази, в която гледаше. Артър погледна в едната посока, към пейките, и после в другата, към терена за игра. Кимна и сви рамене. Пак сви рамене.

— Има какво?

— Има НДП.

— Има Н…?

— …ДП.

— И какво е това?

— Нечий Друг Проблем — обясни Форд.

— Аа, добре — каза Артър и си отдъхна. Нямаше никаква представа за какво беше всичко това, но поне изглеждаше, че бе свършило. Не беше.

— Ей там — каза Форд, сочейки отново пейките и гледайки към игрището.

— Къде? — попита Артър.

— Там! — извика Форд.

— Виждам — каза Артър, който не разбираше нищо.

— Наистина ли? — попита Форд.

— Какво? — отвърна Артър.

— Можеш ли да видиш — попита Форд търпеливо — НДП-то?

— Мислех, че каза, че това е нечий друг проблем.

— Така е.

Артър кимна бавно, боязливо и с невероятно глупашки вид.

— И те питам — продължи Форд, — дали го виждаш.

— Ти ли?

— Да.

— Как — попита Артър — изглежда то?

— Абе, откъде да знам, глупако? — изкрещя Форд. — Ако можеш да го видиш, кажи ми.

Артър усети тъпа, пулсираща болка в слепоочията си, която беше резултат от дългия му разговор с Форд. Мозъкът му се спотаи като изплашено кученце в колибката си. Форд го хвана за ръката.

— НДП — обясни той — е нещо, което не можем да видим, или не виждаме, или мозъкът не ни позволява да видим, защото е нечий друг проблем. Това означава НДП. Нечий Друг Проблем. Мозъкът просто го пренебрегва, то е като бяло петно. Ако го погледнеш направо, няма да го видиш, освен ако не знаеш точно какво представлява. Единственият ти шанс е да го изненадаш иззад ъгъла на окото си.

— Аа — каза Артър, — значи затова…

— Да — прекъсна го Форд, който знаеше какво иска да каже Артър.

— … подскачаше нагоре…

— Да.

— … надолу и мигаше…

— Да.

— … и…

— Мисля, че си разбрал.

— Виждам го — каза Артър, — космически кораб е.

За момент реакцията, която предизвика това откровение, го зашемети. От тълпата изригна рев, отвсякъде тичаха хора, крещяха, пищяха, бутаха се един друг в суматохата. Той отстъпи изумено и изплашено се огледа. После се огледа пак още по-изумено.

— Вълнуващо, нали? — каза един призрак. Призракът се поклащаше пред очите на Артър, макар в действителност по-вероятно да беше, че очите на Артър се поклащаха пред привидението. Устата му също така се поклащаше.

— К…к…к…к — каза устата му.

— Мисля, че вашият отбор току-що спечели — каза призракът.

— К…к…к…к — повтори Артър, отбелязвайки всяко поклащане с потупване по гърба на Форд Префект. Форд се беше вторачил, треперейки в суматохата.

— Ти си англичанин, нали? — попита призракът.

— К…к…к…к… да — отвърна Артър.

— Е, вашият отбор, както казах, току-що спечели срещата. Това означава, че те си запазват Пепелта. Трябва да си много доволен. Да си призная, доста си падам по крикета, въпреки, че не бих искал никой извън тази планета да ме чуе, че го казвам. О, драги, наистина.

Призракът грейна в пакостлива усмивка, поне така можеше да си помисли човек. Всъщност, беше трудно да се прецени, защото слънцето, което се намираше точно зад него, създаваше ослепителен ореол около главата му и осветяваше сребристата му коса и брада по един внушителен, драматичен и трудно съвместим с пакостливи усмивки начин.

— Все пак — каза той — всичко ще свърши след няколко дена, нали? Въпреки, че както ти казах, когато се видяхме за последен път, аз много съжалявах за това. Все пак, каквото ще е станало, ще е станало.

Артър се опита да проговори, но остави неравната борба. Той потупа отново Форд.

— Помислих, че се е случило нещо ужасно — каза Форд, — а то просто играта е свършила. Трябва да се измъкнем. О, здравей Слартибартфаст, какво правиш тук?

— О, моткам се, моткам се — отвърна мрачно старецът.

— Твоят кораб ли е това? Можеш ли да ни откараш до някъде?

— Търпение, търпение — призова старецът.

— Добре, де — каза Форд. — Просто тая планета ще я разрушат съвсем скоро.

— Знам това — каза Слартибартфаст.

— Ами, е, просто исках да изясня тази работа — довърши Форд.

— Работата е ясна.

— Ами, ако смяташ, че наистина искаш да висиш на едно игрище за крикет в този момент…

— Смятам.

— Е, корабът си е твой.

— Мой е.

— Предполагам — Форд рязко се обърна.

— Здравей, Слартибартфаст — каза Артър най-накрая.

— Здравей, Землянино — отвърна Слартибартфаст.

— В края на краищата — обади се Форд — веднъж се мре.

Старецът не му обърна внимание. Той се взираше проницателно в игрището. Очите му изразяваха неща, които нямаха видима връзка с това, което ставаше там. Това, което ставаше, беше, че тълпата се събираше в широк кръг около центъра на игрището. Какво виждаше Слартибартфаст си знаеше само той.

Форд си тананикаше нещо. Беше само една нота, повтаряна на интервали. Надяваше се, че някой ще го попита какво си тананика, но никой не го направи. Ако някой го беше попитал, щеше да отговори, че си тананика непрекъснато първия ред на една песен на Ноел Кауърд — „Луд по Момчето“. Тогава щяха да му възразят, че пее само една нота, на което той щеше да отговори, че поради обясними причини пропуска „по момчето“. Беше недоволен, че никой не го питаше.

— Само че — избухна той най-накрая, — ако не тръгнем скоро, пак ще ни хванат по търлъци. А няма нещо, което да ме подтиска повече от гледката на разрушавана планета. Освен може би да съм на нея, когато я разрушават. Или — добави той полугласно — да вися на мачовете по крикет.

— Търпение — каза отново Слартибартфаст. — Задават се големи работи.

— Това каза последния път, когато се видяхме — припомни Артър.

— Така беше — отвърна Слартибартфаст.

— Да, наистина — съгласи се Артър.

Изглежда, обаче, се задаваше само някаква церемония. Тя се подготвяше главно за телевизията, така че от мястото, където бяха застанали, успяваха да разберат само това, което се чуваше от едно радио наблизо. Форд беше агресивно незаинтересуван.

Той се разяри, когато чу да обясняват, че Пепелта ще бъде връчена на капитана на английския отбор; побесня, когато казаха, че това е, защото я печелят за n-ти пореден път; решително изджавка, когато обясниха, че Пепелта представлява остатъците от един кол за крикет и по-нататък, когато го помолиха да преглътне и факта, че въпросният кол е бил изгорен в Мелбърн, Австралия през 1882 година, за да се ознаменува „смъртта на английския крикет“, той се обърна към Слартибартфаст, пое дълбоко въздух, но не успя да каже нищо, защото старецът не беше там. Той крачеше към игрището с някакъв ужасен замисъл в походката, а косата, брадата и одеждите му се развяваха зад него. Изглеждаше, както би изглеждал Мойсей, ако Синай беше добре окосена ливада, а не, както обикновено бива представен, една страховито димяща планина.

— Каза да го чакаме при кораба му — обади се Артър.

— В името на зарканите фардуорки, какво прави тоя дъртак? — избухна Форд.

— Ще ни чака при кораба си след две минути — каза Артър с потрепване, изразяващо пълна абдикация на мисълта. Те се отправиха към кораба. Странни звуци долитаха до ушите им. Опитаха се да не им обръщат внимание, но не можеха да не чуят, как Слартибартфаст раздразнено настояваше сребърната урна с Пепелта да бъде връчена на него, тъй като, обясняваше той, тя била „жизнено важна за миналото, настоящето и бъдещето на Галактиката“. Това предизвикваше диво веселие в тълпата. Артър и Форд решиха да не обръщат внимание.

Последвалите събития, обаче, не можеха да бъдат пренебрегнати. Стоманенобял космически кораб се самозароди, сякаш от нищото, издавайки звук, като че ли стотици хиляди хора бяха казали „уоп“. Той се появи във въздуха точно над игрището за крикет и увисна там, безкрайно заплашителен и тихо боботеше.

Известно време не правеше нищо, като че ли очакваше всеки да продължи да си гледа работата и да го остави да си виси там.

После направи нещо твърде необичайно. Или по-скоро се отвори и пусна нещо твърде необичайно да излезе от него — единадесет на брой твърде необичайни неща.

Това бяха роботи, бели роботи.

Най-необичайното в тях беше, че се оказаха подходящо облечени за случая. Не само че бяха в бяло, но се оказа че имаха и бухалки за крикет. И не само това, ами се оказа, че носеха и топки за крикет. И не само това, ами се оказа, че са си сложили бели наколенки на долната част на краката. Наколенките бяха необичайни, защото се оказа, че вътре има реактивни двигатели, позволяващи на тези странно цивилизовани роботи да се спуснат от висящия си кораб и да започнат да убиват хора, защото това правеха те.

— Ей — каза Артър, — май нещо става.

— Бягай към кораба — изкрещя Форд. — Не искам да знам, просто бягай към кораба. — Той побягна. — Не искам да знам, не искам да знам, не искам да чувам — пискаше той докато тичаше — това не е моята планета, не съм си избирал да съм тук, не искам да се набърквам, само ме пуснете да се махна и да отида на купон с хора, с които мога да общувам!

Пушек и дим се надигнаха от игрището.

— Е, изглежда днес свръхестествен отряд се е появил тук със значително подкрепление — щастливо гъргореше радиото на себе си.

— Имам нужда — крещеше Форд, като поясняваше предишните си забележки — от силно питие и отряд благородници с пики. — Той продължаваше да бяга. Спря само за миг, колкото да сграбчи Артър за ръката и да го повлече след себе си. Артър бе заел обичайната си кризисна поза, а именно, да стои с широко отворена уста, която безпрепятствено го подмокряше.

— Те играят крикет — мърмореше Артър, тътрейки се след Форд. — Кълна се, те играят крикет. Не знам защо го правят, но го правят. Не само убиват хората, ами и ги качват горе — извика той. — Форд, качват ги горе!

Би било трудно човек да не повярва на това, без да знае доста повече от Историята на Галактиката в сравнение с малкото, което Артър бе успял да понаучи досега по време на пътешествията си. Призрачните, свирепи фигури, които се движеха в димната завеса, сякаш изпълняваха серия от причудливи подобия на удари с бухалка. Разликата се състоеше в това, че всяка топка, която удряха с бухалките си, експлодираше там, където се приземяваше. Първият такъв удар разсея първоначалното подозрение на Артър, че цялата тази работа е рекламен трик на австралийските производители на маргарин.

И тогава, също толкова внезапно, колкото и започна, всичко свърши. Единадесетте бели робота се издигнаха над стелещия се облак в стегната редица и с няколко финални огнени проблясквания изчезнаха в недрата на висящия си кораб. Издавайки звук, като че ли стотици хиляди хора бяха казали „фууп“, корабът бързо изчезна в разредения въздух, откъдето се беше изуопкал.

За миг се възцари оглушителна тишина и от стелещия се пушек изникна бледата фигура на Слартибартфаст. Той приличаше още повече на Мойсей, защото въпреки че планината все така отсъстваше, сега беше налице поне пламтяща и пушеща добре подкастрена ливада, през която той крачеше.

Той отчаяно се оглеждаше, докато не видя забързаните фигури на Артър Дент и Форд Префект да си пробиват път през уплашената тълпа, чието занимание в момента беше да бяга панически в обратна посока. Ясно беше, че тълпата се чудеше, що за необикновен ден излезе този, без да знае самата тя откъде да излезе, ако това въобще беше възможно.

Слартибартфаст настойчиво жестикулираше и викаше към Форд и Артър, докато тримата бавно приближаваха кораба, всеки под различен ъгъл. Корабът все още беше паркиран зад пейките и очевидно все още не беше забелязан от тълпата, бягаща панически покрай него, която и без друго си имаше достатъчно грижи, за да се занимава и с него.

— Те взеха фалш марш палш! — крещеше Слартибартфаст с тънък треперещ глас.

— Какво вика тоя? — задъхано попита Форд, докато си проправяше път с лакти.

Артър поклати глава.

— „Те взеха“ нещо си — отвърна той.

— Те взеха фалш марш палш! — извика отново Слартибартфаст.

Артър и Форд поклатиха глави един към друг.

— Изглежда нещо спешно — каза Артър. Той спря и извика.

— Какво?

— Те взеха фалш марш пепел! — изкрещя Слартибартфаст, все още махайки към тях.

— Той казва — каза Артър — че те са взели Пепелта. Това е, което мисля че казва. — Те продължиха да бягат.

— Пе…? — попита Форд.

— Пепелта — стегнато каза Артър. — Изгорелите останки от един кол за крикет. Това е трофей. Очевидно — той се задъхваше — това е, за което са дошли и са го взели. — Той тръсна глава съвсем леко, като че ли правеше опит да намести мозъка си малко по-ниско в черепа.

— Странно нещо иска да ни каже — изстреля Форд.

— Странно нещо да вземат.

— Странен кораб.

Те бяха стигнали до него. Другото най-странно нещо в кораба беше НДП полето в действие. Сега те ясно можаха да видят кораба такъв, какъвто беше, просто защото знаеха, че той е там. Беше съвсем очевидно, обаче, че никой друг не можеше да го види. Не защото беше невидим в действителност или нещо друго хиперневъзможно от този род. Технологията на превръщането на каквото и да било в невидим обект е толкова безкрайно сложна, че деветстотин деветдесет и девет хиляди милиона, деветстотин деветдесет и девет милиона, деветстотин деветдесет и девет хиляди, деветстотин деветдесет и девет трилиона пъти по-лесно и по-ефективно е просто обектът да се разкара и да се мине и без него. Ултрамодерният наукомагьосник Ефрафакс от Уъг заложил веднъж живота си, че за една година ще направи мегапланината Маграмал абсолютно невидима.

След като си играл по-голямата част от годината с огромни Лукс-О-Помпи и Рефракто-Занулители и Спектро-Байпас-О-Матици, накрая, с девет часа на разположение, разбрал, че няма да успее.

И така, той и негови приятели, и приятели на приятелите, и приятели на приятелите на приятелите, и приятели на приятелите на приятелите на приятелите, и някои по-малко добри техни приятели, които случайно притежавали голяма космическа товарителна компания, изкарали, по всеобщо признание днес, най-тежката нощна бригада в историята. В резултат, естествено, на следващия ден Маграмал не била вече видима. Ефрафакс изгубил баса — а следователно и живота си — само защото някакъв педантичен служител на правосъдието забелязал: (а) че когато се поразходил из мястото, където трябвало да бъде Маграмал, в нищо не се спънал или ударил носа си, и (б) една подозрително изглеждаща луна в повече.

НДП полето е много по-просто и по-ефективно, още повече, че може да изкара над сто години само на една батерийка за фенерче. Това е така, защото се разчита на естественото предразположение на хората да не виждат нищо, което не искат да видят, не очакват или не могат да обяснят. Ако Ефрафакс беше боядисал планината в розово и беше издигнал едно евтино и просто НДП поле върху нея, то хората щяха да минават покрай, около и дори върху нея и никога да не забележат, че тя е там.

Точно това ставаше и с кораба на Слартибартфаст. Той не беше розов, но ако би бил, това щеше да е най-малкият му видим недостатък и хората нямаше да го забелязват, както всичко останало.

Най-необичайното нещо в кораба беше, че той изглеждаше само отчасти като космически кораб с ракетните си двигатели, стабилизаторите, спасителните люкове и така нататък. Доста по-голяма беше приликата му с издължено малко италианско бистро.

Форд и Артър изгледаха кораба с недоумение и накърнени чувства.

— Да, знам — каза Слартибартфаст, който в това време бързаше запъхтян и развълнуван към тях — но има причина. Хайде, трябва да тръгваме. Древният кошмар отново настъпи. Съдбата ни пресрещна. Трябва веднага да се махаме.

— Предполагам, на някое слънчево място — каза Форд. Форд и Артър последваха Слартибартфаст в кораба.

Това, което видяха вътре толкова ги потресе, че изобщо забравиха за последвалите навън събития.

Още един космически кораб, още един, сребрист и гладък, се спусна от небето върху игрището тихо и безшумно, разгъвайки дългите си крака плавно в технологична балетна стъпка.

Той се приземи леко. Показа се къса стълба. Появи се висока сиво-зелена фигура и бодро се отправи към малката купчина хора, събрани в центъра на игрището, грижещи се за ранените в неотдавнашната странна касапница. Фигурата леко разбутваше хората настрани със скрита авторитетност. Най-накрая стигна до един човек, който лежеше в отчайващо голяма локва кръв, очевидно вече отвъд възможностите на която и да било земна медицина да бъде спасен, тежко дишащ, кашлящ със сетни сили. Фигурата коленичи тихо край него.

— Артър Филип Деодат? — попита Фигурата. Човекът едва кимна с ужасен поглед.

— Ти си един скапан тъп никаквец — прошепна съществото. — Мисля, че трябва да го знаеш преди да си идеш.

Глава V

Важни факти от историята на Галактиката, номер две:

(Взето от Ежедневен Звезден Справочник на Популярна История на Галактиката.)

Откакто съществува Галактиката, многобройни цивилизации са се издигали и рухвали, издигали и рухвали, издигали и рухвали толкова често, че човек лесно би се изкушил да помисли, че животът в Галактиката трябва да е:

(а) нещо сродно с морската болест — пространствена болест, временна болест, историческа болест или нещо такова, и

(б) глупав.

Глава VI

На Артър му се струваше, че цялото небе внезапно се отдръпна и ги пропусна.

Струваше му се, че атомите в мозъка му се преплитат с атомите в космоса.

Струваше му се, че се носи с вятъра на Вселената и че вятърът е той самият.

Струваше му се, че е една от мислите на Вселената и че Вселената е негова мисъл.

Струваше им се на хората от игрището Лордс Крикет Граунд, че, както това често се случва, току-що се бе появил и изчезнал поредният ресторант в северен Лондон и също така, че това е Нечий Друг Проблем.

— Какво стана? — със страхопочитание прошепна Артър.

— Изстреляхме се — каза Слартибартфаст.

Шашнат, Артър лежеше вцепенено в креслото за ускорение. Не беше сигурен дали току-що прихвана космическа болест или някаква религия.

— Приличен двигател — каза Форд в неуспешен опит да замаскира силното впечатление, което му направи корабът на Слартибартфаст — срамота е такова обзавеждане?

За момент старецът не отговори. Беше се вторачил в уредите с вид на човек, който се опитва да превърне градус Фаренхайт в градус Целзий наум, докато къщата му изгаря. После веждите на стареца се изправиха и той се вгледа за секунда в панорамния екран пред себе си, където звездите с объркваща сложност се спускаха около кораба като сребристи нишки.

Устните му се размърдаха, като че ли искаше да каже нещо. Изведнъж погледът му се стрелна тревожно към уредите, но после отново възвърна спокойствието си и Слартибартфаст втренчено сбърчи вежди. Той погледна пак екрана. Усети собствения си пулс. За момент веждите му се сбърчиха още повече и после той се отпусна.

— Голяма грешка е, че се опитвам да разбера машините — каза той — те само ме тревожат. Какво каза?

— Обзавеждането — повтори Форд. — Жалко за него.

— Дълбоко в сърцевината на разума и Вселената — каза Слартибартфаст — има смисъл.

Форд хвърли остър поглед около себе си. Очевидно вече гледаше оптимистично на нещата.

Корабната палуба отвътре бе тъмно зелена, тъмно червена, тъмно кафява, прихлупена и мрачно осветена. Необяснимо как, приликата с малко италианско бистро беше избледняла и свършваше с отвора на люка. В малките кръгове светлина се очертаваха сандъци с цветя, полирани плочи и най-различни видове малки медни неща с неопределено предназначение.

От сенките страховито надничаха бутилки, обвити в палмови листа.

Приборите, които бяха погълнали вниманието на Слартибартфаст, сякаш бяха качени за дъното на бетонирани бутилки.

Форд се протегна и ги докосна.

Фалшив бетон. Пластмаса. Фалшиви бутилки с фалшив бетон.

„Сърцевината на разума и Вселената може да си гледа работата“, помисли си той, „това е боклук“. От друга страна, не можеше да се отрече, че в сравнение с начина, по който корабът се движеше, „Златно сърце“ приличаше на електрическа плоскодънка.

Форд скочи от креслото. Изръси се на пода. Погледна Артър, който тихичко си тананикаше. Погледна екрана и не разпозна нищо. Погледна Слартибартфаст.

— Колко сме пропътували? — попита той.

— Около — каза Слартибартфаст, — около две трети от пътя през Галактическия диск, бих казал. Да, грубо две трети, мисля.

— Странна работа — каза Артър тихичко, — колкото по-далече и по-бързо пътуваш през Вселената, толкова повече мястото ти в нея изглежда в значителна степен по-нематериално и се изпълваш с проникновен, или по-точно се изпразваш от…

— Да, много странно — каза Форд. — На път закъде сме?

— На път сме — каза Слартибартфаст — да се сблъскаме с един древен кошмар на Вселената.

— И къде смяташ да ни оставиш?

— Ще имам нужда от вашата помощ.

— Тъпо. Гледай сега, има едно място, където можеш да ни закараш и където можем да си гледаме кефа. Опитвам се да се сетя за него, ще можем да се насвиркаме и евентуално да послушаме малко извънредно бедствена музика. Чакай малко, сега ще го издиря. — Той изрови своя екземпляр на Пътеводителя на Галактическия Стопаджия и прегледа набързо онази част от указателя, която се отнасяше главно за секс и наркотици, и рокендрол.

— Проклятие се задава от мъглата на времето — каза Слартибартфаст.

— Да, предполагам — каза Форд. — Хей — неочаквано се натъкна той на едно от заглавията, — Ексцентриция Галъмбитс, срещали ли сте я някога? Тригърдата курва от Еротикон Шест. Някои твърдят, че ерогенните й зони започват на около четири мили от истинското й тяло. Колкото до мене, аз отричам, твърдя, че са пет.

— Проклятие — продължаваше Слартибартфаст, — което ще погълне Галактиката в огнена разруха и вероятно ще доведе Вселената до преждевременна гибел. Говоря сериозно — добави той.

— Звучи кофти — каза Форд. — С малко късмет се надявам да бъда достатъчно фиркан, за да не го забележа. Ето, — посочи той с пръст екрана на Пътеводителя — едно порочно местенце, което смятам, че би трябвало да посетим. Какво ще кажеш, Артър? Престани да си мърмориш мантри и внимавай тук. Изпускаш важни работи.

Артър стана от креслото си и поклати глава.

— Къде отиваме? — попита той.

— Да се сблъскаме с един древен кош…

— По-накратко — каза Форд — Артър, отиваме да се позабавляваме в Галактиката. Можеш ли да смелиш това?

— Какво кара Слартибартфаст да гледа така загрижено? — попита Артър.

— Нищо — каза Форд.

— Гибелта — каза Слартибартфаст. — Настъпва — добави той с внезапно авторитетен глас. — Има много неща, които трябва да ви покажа и обясня.

Той се отправи към една спираловидна зелена стълба от ковано желязо, поставена непонятно защо в средата на корабната палуба и се заизкачва. Артър го последва намръщено.

Форд метна Пътеводителя мрачно в торбата си.

— Моят лекар твърди, че имам нарушено кретенотделяне на общественодълговата жлеза и природна недостатъчност на моралната тъкан — мърмореше той на себе си — и следователно съм освободен от спасяване на Вселената.

Въпреки това, той затътри крака по стълбата след останалите.

Това, което откриха горе, беше просто глупаво, или поне така изглеждаше. Форд поклати глава, зарови лице в ръцете си и залитна към една саксия, която падна към стената и се счупи.

— Това е централната изчислителна зала — каза Слартибартфаст невъзмутимо, — тук се извършват всички сметки, свързани по някакъв начин с кораба. Да, знам на какво прилича, но всъщност това е сложна четириизмерна топографска карта на ред свръхсложни математически функции.

— Прилича на шегичка — каза Артър.

— Знам на какво прилича — каза Слартибартфаст и влезе.

В този момент Артър беше осенен от внезапен смътен проблясък какво може да означава това, но отказа да повярва. „Вселената не можеше да действа така, мислеше той, сигурно не може. Това, помисли си той, би било толкова абсурдно, толкова абсурдно, колкото“. Артър прекъсна тази нишка на мисълта си. Повече от действително абсурдните неща, които му идваха наум, вече се бяха случили.

И това беше едно от тях.

Беше голяма стъклена клетка или кутия — всъщност стая.

В нея имаше маса, дълга маса, около която бяха наредени почти дузина столове. На масата имаше покривка — мръсна, на червени и бели квадратчета, белязана от цигарени обгаряния, оставени, по всяка вероятност, на прецизно изчислени математически места.

А на покривката имаше около дузина наполовина изядени италиански блюда, обградени с наполовина изядени хлебчета и наполовина изпити чаши вино, с които апатично си играеха роботи.

Всичко беше напълно изкуствено. Роботите посетители бяха обслужвани от сервитьор робот, робот виночерпец и робот maitre d’. Мебелировката беше изкуствена, покривката изкуствена и всяка отделна част от храната беше в състояние да демонстрира механичните характеристики на, да речем, едно pollo sorpreso[10], без в действителност да представлява това.

Всички участваха заедно в един малък танц — сложно изпълнение, което включваше използването на менюта, кочани със сметки, портфейли, чекови книжки, кредитни карти, часовници, моливи и книжни салфетки, които сякаш непрестанно се носеха на ръба на насилието, но така и не стигаха доникъде.

Слартибартфаст се забърза навътре и май реши да прекара остатъка от деня безгрижно с maitre d’, когато един от роботите посетители бавно се смъкна под масата, споменавайки какво смятал да направи някакъв тип с някакво момиче.

Слартибартфаст зае освободеното място и хвърли проницателен поглед към менюто. Темпото на изпълнението около масата някак недоловимо се забърза. Избухнаха спорове, клиентите се опитваха да докажат разни неща върху салфетките. Ожесточено ръкомахаха и се опитваха да си надничат в остатъците от пилето. Ръката на сервитьора започна да се движи върху кочана със сметки по-бързо, отколкото би могла да го направи човешка ръка, а след това и по-бързо, отколкото би могло да я проследи човешко око. Темпото растеше. Скоро необичайна и настоятелна учтивост завладя групата. Секунди по-късно изглеждаше, че за известно време се постигна разбирателство. Нова вибрация прониза кораба.

Слартибартфаст изникна от стъклената стая.

— Бистроматика — каза той. — Най-мощната изчислителна сила, позната на паранауката. Елате в Стаята за Информационни Илюзии.

Той се понесе и ги помъкна слисани зад себе си.

Глава VII

Бистромашинното Задвижване е прекрасен нов метод за прекосяване на огромни междузвездни пространства без всичкото онова опасно моткане с Невероятностните Фактори.

Самата Бистроматика е просто един революционен нов начин да се опознае поведението на числата. Както Айнщайн е забелязал, че времето не е абсолютна величина, а зависи от положението на наблюдателя в пространството и пространството не е абсолютна величина, а зависи от положението на наблюдателя във времето, така днес е известно, че числата не са абсолютна величина, а зависят от положението на наблюдателя в ресторанта.

Първото неабсолютно число е броят на хората, за които е резервирана масата. То варира по време на първите три телефонни обаждания в ресторанта и няма пряка връзка с броя на хората, които се появяват в действителност или с броя на хората, които се присъединяват впоследствие след шоу/мач/парти/купона, нито пък с броя на хората, които си тръгват, щом видят кой е дошъл.

Второто неабсолютно число е даденото време на пристигане. Днес то се смята за една от най-странните математически концепции, за реципрекасексклузия, за число, чието съществуване може да се дефинира само ако се брои за всичко останало, но не и за самото него. С други думи, даденото време на пристигане е онзи момент от времето, в който пристигането на който и да било член от тайфата е невъзможно. Реципрекасексклузиите имат жизненоважно значение за много дялове от математиката, като статистиката и счетоводството, а също така дават основните уравнения, използвани за построяването на НДП полето.

Третият и най-мистериозен случай на неабсолютност се наблюдава във връзката между броя на поръчките според сметката, цената на всяка една от тях, броя на хората и това, което те се готвят да платят. (Броят на хората, които изобщо имат пари е само частен случай в това поле.)

Объркващите противоречия, които възникват тук, останали неизследвани столетия наред, просто, защото никой не ги взимал на сериозно. Те били приписвани на такива неща, като учтивост, грубост, подлост, избухливост, отпадналост, възбуденост или късния час и били напълно забравяни на следващата сутрин. Разбира се, те никога не били изследвани в лабораторни условия, защото никога не се случвали в лабораториите — поне не и във водещите.

И така, чак с напредъка в развитието на джобните компютри станало възможно откриването на шокиращата истина и тя била следната:

Числата от ресторантските сметки, написани в границите на ресторанта, не се подчиняват на същите математически правила, както числата върху всеки друг къс хартия във всяка друга част от Вселената.

Само този факт бил достатъчен, за да се превземе с щурм научния свят. Той го революционизирал напълно. Толкова много математически конференции се провели в толкова добри ресторанти, че много от най-изтънчените умове на едно цяло поколение загинали от затлъстяване и инфаркт, а науката математика изостанала назад с години.

Все пак, макар и бавно, приложенията на тази идея започнали да се осъзнават. В началото било прекалено кретенско, прекалено откачено, прекалено напомнящо за човека от улицата, който казва: „О, да, ами това и аз можех да ти го кажа“. После били изобретени някои фрази, като например „Интерактивна Субективностна Мрежа“, с което нещата се изяснили и всички си отдъхнали.

Малките групички от монаси, които висели непрестанно около главните изследователски институти и изпълнявали необичайни песнопения за възможността Вселената да представлява плод на собственото си въображение, най-накрая получили грамота за улично театрално изпълнение и си отишли.

Глава VIII

— Виждате ли, при космическите пътувания — каза Слартибартфаст, докато ръчкаше някакви уреди в Стаята за Информационни Илюзии — при космическите пътувания…

Той спря и се огледа.

След визуалната чудовищност на централната изчислителна зала, стаята за Информационни Илюзии представляваше добре дошло облекчение. В нея нямаше нищо. Никаква информация, никакви илюзии, само те тримата, бели стени и няколко малки уреда, изглежда направени да се включват в нещо, което Слартибартфаст не можеше да намери.

— Да? — подкани го Артър. Той беше схванал притеснението на Слартибартфаст, но не знаеше какво да прави с него.

— Да какво? — каза старецът.

— Искаше да кажеш?

Слартибартфаст го погледна остро.

— Числата — каза той — са отвратителни. — Той се захвана пак да търси.

Артър мъдро закима. След известно време осъзна, че това няма да го доведе до никъде и реши да каже поне едно „какво?“, ако не друго.

— При космическите пътувания — повтори Слартибартфаст — всички числа са отвратителни.

Артър кимна пак и потърси Форд за помощ, но Форд се упражняваше да бъде мрачен и явно добре напредваше.

— Аз само — каза Слартибартфаст с въздишка — се опитвам да ви спестя въпроса, защо всички корабни изчисления бяха извършени върху сервитьорския кочан със сметки.

Артър се намръщи.

— Защо — попита той — всички корабни сметки бяха извършени върху сер…

Той млъкна.

Слартибартфаст каза:

— Защото при космическите пътувания всички числа са ужасни.

Можеше да се обзаложи, че не срещаше разбиране отсреща.

— Чуйте сега — заобяснява той. — Върху сервитьорския кочан със сметки числата играят. Трябва да сте се сблъсквали с това явление.

— … Ами…

— Върху сервитьорския кочан със сметки — каза Слартибартфаст — реалност и нереалност се сблъскват на такова фундаментално ниво, че едното се превръща в другото и всичко става възможно в рамките на определени параметри.

— Какви параметри?

— Невъзможно е да се каже — каза Слартибартфаст. — Това е едно от тях. Странно, но вярно. Поне аз мисля, че е странно — добави той — и съм убеден, че е вярно.

В този миг той намери мястото, което търсеше и включи там уреда, който държеше в ръцете си.

— Не се тревожете — каза той, но после сам внезапно хвърли тревожен поглед към стената и отскочи назад — то… е…

Не чуха какво казва, защото в този момент корабът престана да съществува за тях, а един боен кораб с размера на малък мидландски[11] промишлен град изскочи в нощта срещу тях със запалени космически лазери.

Кошмарен ураган от ожесточени светлини нахлу през чернотата и отнесе порядъчна част от планетата зад тях.

Те зяпнаха с ококорени очи и не бяха в състояние да изпищят.

Глава IX

Друг свят, друг ден, друго зазоряване.

Най-тънката сребриста светлина на ранното утро бавно се появи.

Няколко милиарда трилиона тона свръхгорещи взривяващи се водородни ядра бавно се издигаха над хоризонта, като успяваха да изглеждат малки, студени и леко влажни.

Във всяко зазоряване има миг, когато светлината бавно се разлива и настъпва магията на утрото. Светът затаява дъх.

Мигът отмина, както това се случваше всяка сутрин на Скорншелъс Зета.

Мъглата се беше вкопчила за повърхността на тресавищата. Блатните растения бяха посивели, високите тръстики губеха очертанията си. Изпаренията висяха неподвижно като затаен дъх.

Нищо не помръдваше.

Беше тихо.

Слънцето се бореше немощно с мъглата, опитваше се да дари малко топлина тук, да разпръсне малко светлина там, но ясно беше, че и през днешния ден щеше дълго да се влачи в небето.

Нищо не помръдваше.

Отново тишина.

Нищо не помръдваше.

Тишина.

Нищо не помръдваше.

На Скорншелъс Зета твърде често цели дни минаваха по такъв начин и този щеше наистина да бъде един от тях.

Четиринадесет часа по-късно слънцето залезе безнадеждно зад отсрещния хоризонт с усещането за напълно пропилени усилия.

А няколко часа след това то отново се появи, отърси рамене и се заизкачва в небето.

Този път, обаче, нещо ставаше. Един дюшек беше срещнал робот.

— Здрасти, робот — каза дюшекът.

— Беее — каза роботът и продължи да върши това, което правеше, а именно да се разхожда наоколо много бавно в много тесен кръг.

— Щастлив ли си? — попита дюшекът.

Роботът спря и погледна дюшека. Гледаше го подигравателно. Очевидно беше много тъп дюшек. Той отвърна на погледа му с широко отворени очи.

След като отмери с точност до няколко десетични знака една пауза с дължина, достатъчна, за да разкрие общо презрение към всякакви дюшечести неща, роботът продължи да се разхожда в сбити кръгове.

— Може да си поприказваме — каза дюшекът, — искаш ли?

Беше голям дюшек и вероятно от много високо качество. Малко неща се произвеждат в днешно време, защото в една безкрайно голяма Вселена, каквато е например тази, в която живеем, повечето неща, които човек може да си представи, а и много други, които по-добре да не си представя, все растат някъде. Наскоро беше открита гора, в която голяма част от дърветата дават кръстати отвертки вместо плодове. Жизненият цикъл на кръстатата отвертка-плод е твърде интересен. Веднъж откъснат, на него му трябва тъмно, прашно чекмедже, в което може да си лежи необезпокояван години наред. После една нощ той внезапно се излюпва, съблича външната си кожа, която изсъхва на прах, и остава като абсолютно неопределен малък метален обект с накрайници от двете страни и нещо като ребро, и нещо като дупка за винт. Веднъж намерен, обикновено бива захвърлен. Никой не знае, каква му е ползата от това. Природата, в безкрайната си мъдрост, вероятно работи по въпроса.

Също така, никой не знае каква полза имат от живота си и дюшеците. Те са големи, приятелски настроени, джобноразсадни създания, които живеят тихо частния си живот в блатата на Скорншелъс Зета. Много от тях биват залавяни, умъртвявани, изсушавани, откарвани на кораби и използвани за спане. На никой от тях изглежда не му пука от това и всички те се наричат Зем.

— Не — каза Марвин.

— Казвам се — каза дюшекът — Зем. Може да обсъдим малко времето.

Марвин отново направи пауза в умореното си кръгово блуждаене.

— Росата — отбеляза той — очевидно е паднала тази сутрин с подчертано отвратително тупване.

Той поднови разходката си, сякаш извисен от този разговорен изблик до нови висоти в унинието и подтиснатостта. Марвин упорито се тътреше. Ако имаше зъби, в този миг щеше да заскърца с тях. Нямаше. Не заскърца. Голото тътрене изразяваше всичко.

Дюшекът се плуткаше около него. Това е нещо, което само живи дюшеци в блатата могат да правят, ето защо думата е излязла вече от обща употреба. Той се плуткаше съчувствено, раздвижвайки прилично количество вода. После очарователно пусна няколко балончета въздух под водата. Сините му и бели райета проблеснаха кратко в един промъкнал се неочаквано през мъглата крехък слънчев лъч, който накара създанието да изпита моментна наслада.

Марвин се тътреше.

— Мисля, че си си наумил нещо — каза дюшекът флупаво.

— Повече, отколкото вероятно можеш да си представиш — измрачня Марвин. — Капацитетът ми за мозъчна активност от всякакъв род е толкова безграничен, колкото самите необятни простори на космоса. Освен, разбира се, капацитетът ми за щастие.

Шляп, шляп, ходеше той.

— Капацитетът ми за щастие — добави той — можеш да го побереш в кутия кибрит, без да вадиш клечките предварително.

Дюшекът глобираше. Това е звукът, издаван от живи, обитаващи блатата дюшеци, дълбоко трогнати от историята на една лична трагедия. Според Ултра-Пълния Максимегалонски Речник на Всеки Един Език Някога думата означава също звука, издаван от Всевишния Санвалвуаг от Холоп, който открива, че за втора поредна година забравя рождения ден на жена си. Тъй като е имало само вечно един Всевишен Санвалвуаг от Холоп и той никога не се е женил, думата се използва само вечно в отрицателен или спекулативен смисъл. Съществува вечно-растяща вълна от убеждение, че Ултра-Пълния Максимегалонски Речник на Всеки Един Език Някога не струва и флотилията от платформи, необходима за разнасянето на микроскладираното му издание. Наистина странно е, че речникът изпуска думата „флулавр“, което просто означава „по флупен начин“.

Дюшекът глобира отново.

— Усещам дълбока депримираност в диодите ти — волюна той (за значението на думата „волюна“, купете си Скорншелски Блатен Разговорник от която и да е антикварна книжарница или, алтернативно, купете Ултра-Пълния Максимегалонски Речник, тъй като Университетът ще бъде много доволен да се отърве от него и да си възвърне няколко ценни места за паркиране) — и това ме натъжава. Трябва да си по-дюшекоподобен. Ние живеем тих улегнал живот в блатата, където ни стига да се плуткаме и да волюваме и гледаме на влажността по съвсем флупав начин. Убиват някои от нас, но ние всички се наричаме Зем, така че никога не разбираме, кого точно. Така глобирането се свежда до минимум. Защо се разхождаш в кръг?

— Защото кракът ми е затънал — отвърна просто Марвин.

— Изглежда ми — каза дюшекът, очвайки го съчувствено — като един доста нещастен крак.

— Прав си — каза Марвин, — така си е.

— Вуун — каза дюшекът.

— Предполагам — отвърна Марвин — а също така предполагам, че намираш идеята за робот с изкуствен крак за доста забавна. Трябва да разкажеш на твоите приятели Зем и Зем, като се видите по-късно; те сигурно ще се посмеят, ако ги познавам добре, което разбира се не е така — освен дотолкова, доколкото познавам всички органични форми на живот, а то е доста по-добре, отколкото бих искал. Ха, моят живот е всичко останало, но не и кутия с червячни трансмисии.

Той отново зашляпа в малки кръгчета около тънкия си стоманен крак, който се въртеше в калищата, но иначе изглеждаше затънал.

— Но защо непрекъснато се въртиш и въртиш? — попита дюшекът.

— Просто да не загубя форма — каза Марвин и продължи да се върти и върти.

— Смятай, че я имаш, скъпи приятелю — изфлърбори дюшекът, — смятай, че я имаш.

— Просто още един милион години — каза Марвин, — просто още един бърз милион. После може да опитам в другата посока. Просто за разнообразие, разбираш ли.

Дълбоко в най-вътрешните си пружинени джобове дюшекът почувства, че роботът изгаряше от желание да бъде попитан, от колко време се тътрузи по този безполезен и безплоден начин. С още едно тихо изфлърборване той така и направи.

— О, малко над пет милиона, малко над — безгрижно каза Марвин. — Питай ме, дали някога ми е омръзнало, айде, питай ме.

Дюшекът го попита.

Марвин пропусна въпроса, само се затътри с подчертано усърдие.

— Веднъж държах реч — каза внезапно той и видимо несвързано. — Може и да не разбереш веднага, защо подхващам тази тема, но това е, защото мозъкът ми работи толкова феноменално бързо и защото аз съм по груба преценка тридесет милиарда пъти по-интелигентен от тебе. Ще ти дам пример. Намисли си число, каквото и да е.

— Ъъ, пет — каза дюшекът.

— Не е вярно — каза Марвин. — Виждаш ли?

Дюшекът беше силно впечатлен и осъзна, че се намира в присъствието на не незабележителен ум. Той се уиломира по цялата си дължина, разпращайки малки вълнички по повърхността на плитката, обрасла с водорасли локва.

Той гупна.

— Кажи ми — настоя Дюшекът — за речта, която веднъж си държал, копнея да я чуя.

— Беше посрещната много лошо — каза Марвин — по ред причини. Изнесох я — добави той, като направи странно разчепатено подобие на жест с не съвсем добрата си ръка, която обаче беше по-добре от другата, печално запоена към лявата му страна — ей там, на около миля разстояние.

Той сочеше толкова добре, колкото можеше и очевидно искаше да бъде съвсем ясно, че го правеше толкова добре, колкото можеше — през мъглата, над тръстиките, към част от блатото, която изглеждаше точно така, както и всяка друга част от блатото.

— Там — повтори той. — Аз бях нещо като знаменитост на времето.

Вълнение обхвана дюшека. Той никога не беше чувал на Скорншелъс Зета да са държани речи, определено не и от знаменитости. Вода запръска от него, когато по гърба му проглърира тръпка.

Той направи нещо, което дюшеците рядко си правят труда да направят. Като събра всички сили, той изправи продълговатото си тяло във въздуха и го задържа така няколко секунди, треперейки, докато надничаше през мъглата над тръстиките към онова място от блатото, което Марвин бе посочил. Дюшекът без разочарование установи, че мястото беше съвсем същото, като всяко друго място в блатото. Усилието беше прекалено голямо за него и той се фдоджна обратно в локвата си, заливайки Марвин с воняща кал, торф и буреняци.

— Аз бях знаменитост — безжизнено и тъжно се обади роботът — за кратко време. Беше резултат от чудното ми спасение от една гибел почти толкова прекрасна, колкото и смъртта в сърцето на пламтящо слънце, за което горчиво съжалявам. Можеш да се досетиш по състоянието ми — добави той, — как съм се разминал на косъм. Бях спасен от търговец на метални отпадъци, представи си само! Ето ме сега тук — мозък с размерите на… няма значение.

Известно време той се тътреше яростно.

— Той ме поправи и ме уреди с този крак. Омразен е, нали? Той ме продаде на една Мозъчна зоологическа градина. Бях космически експонат. Трябваше да седя на един сандък и да разказвам историята си, докато посетителите ми казваха да не падам духом и да мисля оптимистично. „’Айде, усмихни се, малко роботче“ — викаха ми те — „’айде, дай ни една усмивчица.“ Аз им обяснявах, че да ме накараш да се усмихна, значи да прекараш няколко часа в една работилница с гаечен ключ и това вървеше добре.

— Речта — подкани го дюшекът. — Копнея да чуя речта ти в блатата.

— Имаше мост, построен над блатата. Киберструктурен хипермост, дълъг стотици мили, за да минават йонните бъгита и камиони през блатото.

— Мост? — куърна дюшекът. — Тук в блатото?

— Мост — потвърди Марвин, — тук в блатото. Трябваше да съживи икономиката на Скорншелската Система. Изтощиха цялата икономика на Скорншелската Система, за да го построят. Помолиха ме да го открия. Бедните глупаци.

Започна леко да вали, фини капчици се промъкваха през мъглата.

— Стоях на платформата. На стотици мили пред мен и на стотици мили зад мен се простираше мостът.

— Блестеше ли? — ентузна дюшекът.

— Блестеше.

— Царствено ли се простираше?

— Царствено се простираше.

— Като сребриста нишка ли се беше проточил надалеч в невидимата мъгла?

— Да — каза Марвин. — Искаш ли да чуеш тази история?

— Искам да чуя речта ти — отвърна дюшекът.

— Ето какво казах. Аз казах: „Бих искал да кажа, че за мен е голямо удоволствие, чест и привилегия да открия този мост, но не мога, защото всичките ми лъжливи вериги са неизправни. Мразя ви и ви презирам всичките. А сега обявявам тази нещастна киберструктура за открита за лекомислена злоупотреба от всеки, който реши да я прекоси.“ И се включих в откриващите кръгове.

Марвин спря, припомняйки си момента.

Дюшекът се развълрира и глърира. Той се плуткаше, гупваше и уиломваше, правейки последното по особено флупав начин.

— Вуун — уърфна той най-накрая. — А беше ли величествен повод?

— Оправдано величествен. Целият дълъг хиляда метра мост спонтанно сгъна блестящата си снага и потъна, плачейки в блатото, като повлече след себе си всички присъстващи.

На това място от разговора настъпи тъжна и ужасна пауза, през която сякаш стотици хиляди гласове казаха с изненада „уоп“, а отбор бели роботи се спуснаха от небето подобно на семена от глухарче, носени от вятъра в стегната бойна част. В един насилствен и неочакван момент те всички бяха там, в блатото, отвивайки с гаечен ключ изкуствения крак на Марвин, а после отново изчезнаха в кораба си, който издаде едно „фууп“.

— Виждаш ли с какви работи трябва да се боря? — каза Марвин на гобещия дюшек.

Изведнъж, секунди по-късно, роботите отново се върнаха за още едно насилие и този път, след като си тръгнаха, дюшекът остана сам в блатото. Той се плуткаше с удивление и тревога. Едва ли не лърголеше от страх. Изправи се да погледне над тръстиките, но нищо не се виждаше, нито робот, нито бляскащ мост, нито кораб, само още тръстики. Дюшекът се ослуша, но вятърът не носеше друг звук, освен вече познатия звук на полу-откачени етимолози, подвикващи си в далечината през мрачното блато един на друг.

Глава X

Тялото на Артър Дент се протегна.

Вселената се разчупваше около него на милиони святкащи фрагменти. Всяко отделно парченце се въртеше безмълвно в пустотата, отразявайки върху сребристата си повърхност всепоглъщащо унищожение от огън и разруха.

После чернотата зад Вселената избухна и всяко отделно парче чернота представляваше неистовия пушек на ада.

Нищото зад чернотата зад Вселената избухна също, а най-накрая зад нищото зад чернотата зад разчупената Вселена беше тъмната фигура на страхотно огромен мъж, говорещ страхотни думи.

— Това бяха — каза фигурата, говорейки от страхотно удобен стол — Криккитските войни, най-огромното опустошение, сполитало някога нашата Галактика. Това, което изпитахте…

Слартибартфаст превъртя напред, махайки с ръка.

— Това е документален запис — извика той. Откъсът не е този, който ми трябва. Ужасно съжалявам, опитвам се да намеря пренавиващото.

— …е това, което милиарди и милиарди невинни…

— Не се — извика Слартибартфаст, превъртайки пак напред и човъркайки яростно устройството, което беше включил в стената на Стаята за Информационни Илюзии и което всъщност още стоеше включено там — съгласявайте да купувате нищо с такъв жак.

— …хора, създания, вашите себеподобни…

Музиката се засили. Страхотна музика, страхотни акорди. От страхотно завихрената мъгла зад мъжа бавно изплуваха три високи колони[12].

— …изпитали, оживяха — или, най-често, не успяваха да оживеят. Помислете за това, приятели мои. И нека не забравяме — а само след миг ще мога да ви предложа начин, който ще ни помогне винаги да помним, — че преди Криккитските войни, Галактиката беше едно рядко срещано и прекрасно нещо, една щастлива Галактика!

На това място музиката страхотно гърмеше и трещеше.

— Една Щастлива Галактика, приятели мои, както това се представя от символа на Вратата Уиккит[13]!

Сега трите колони се виждаха ясно. Върху тях напречно бяха разположени две греди по начин, изумително познат за объркания мозък на Артър.

— Трите колони — прогърмя мъжът. — Стоманената колона, въплъщаваща Силата и Мощта на Галактиката!

Премигаха прожектори и затанцуваха лудешки танц нагоре-надолу по колоната от ляво, която, очевидно, беше направена от стомана или нещо много подобно. Музиката прокънтя глухо и загърмя.

— Перспексовата Колона — обяви мъжът, — въплъщаваща силата на Науката и Разума в Галактиката!

Други прожектори заиграха екзотично нагоре-надолу по дясната, прозрачна колона, създавайки ослепителни образи във вътрешността й, които събудиха в стомаха на Артър Дент необясним страстен копнеж по сладолед.

— И — продължи гръмкият глас — Дървената Колона, въплъщаваща — тук гласът му стана съвсем леко дрезгав и се изпълни с прекрасни сентименти — силата на Природата и Духовността.

Прожекторите обхванаха централната колона. Музиката смело достигна напълно непоносими височини.

— Между тях подкрепяни — гласът се извиси до своята кулминация — Златната Греда на Успеха и Сребърната Греда на Мира!

Сега цялото съоръжение беше залято от ослепителни светлини, а музиката, за щастие, беше надхвърлила далеч прага на чувствителността. Двете брилянтно пробляскващи греди бяха поставени върху трите колони. Изглежда върху тях седяха момичета или, както можеше да се предположи, това трябваше да бъдат ангели. Все пак, ангелите обикновено биват представяни с повече одеания, отколкото в случая.

Изведнъж настъпи драматично мълчание в нещото, замислено вероятно да представлява Космоса, и светлините избледняха.

— Няма свят — потрепваше обиграният глас на мъжа — няма цивилизован свят в Галактиката, където този символ да не се тачи дори и днес. Дори в примитивните светове той се е съхранил в родовата памет. Именно него унищожиха силите на Криккит и именно той сега държи заключен техния свят до края на вечността!

Със замах мъжът извади от ръцете си модел на Вратата Уиккит. В този необиковен спектакъл беше страшно трудно да се определи мащаба, но моделът изглеждаше висок около три фута.

— Разбира се, това не е оригиналният ключ. Той, както на всички е известно, беше засмукан от вечно-въртящите се в пространствено-временния континуум вихри и загубен завинаги. Това е забележително копие, ръчна изработка на сръчни занаятчии, използвали древните тайни на занаята. То е сглобено с любов, за да бъде превърнато в реликва, която е чест да притежавате, реликва в памет на загиналите защитници на Галактиката — нашата Галактика!

В този момент Слартибартфаст отново превъртя напред.

— Намерих го — каза той. — Можем да разкараме тия глупости. Само не клюмайте, това е всичко.

— Сега, нека наведем глави в признателност — напевно произнесе гласът и после повтори всичко отново, много по-бързо и отзад напред.

Прожектори ту грейваха, ту угасваха, колоните изчезнаха, мъжът задрънка обратно в нищото, Вселената чевръсто се събра наново около тях.

— Разбирате ли? — попита Слартибартфаст.

— Удивен съм — каза Артър — и объркан.

— Аз бях задрямал — каза Форд, който се надигна в този момент. — Изтървах ли нещо?

Те се озоваха, люшкани силно, на ръба на мъчително висока скала. Вятърът се отскубваше от лицата им и се впускаше напред през една теснина. В края на теснината енергично се самозапалваха за живот останките на една от най-великите и най-мощни космически бойни флотилии в Галактиката. Небето беше мрачно розово и помръкваше, преминавайки през твърде странен синкав цвят до черно малко по-нагоре. То бълваше пушек с невероятна скорост.

Събитията ги застигаха прекалено бързо, за да могат да бъдат разграничени и едва когато след известно време огромен боен кораб профуча край тях, сякаш някой каза „буу“, те разпознаха мястото, на което бяха влезли в началото.

Но сега нещата бяха твърде забързани, една видео-сензорна цапаница, която ги подмяташе и лашкаше през векове от Историята на Галактиката, като ги обръщаше, извърташе и караше да затреперят. Звукът беше чисто и просто тънък пронизващ крясък.

От време на време в безпорядъка от събития те получаваха усещането за страшни катастрофи, дълбоки ужаси и катаклизмични шокове, всичко това винаги свързано с определени повтарящи се образи, които неизменно изпъкваха ясно в лавината на преобръщащата се история: врата с уикет, малка твърда червена топка, твърди бели роботи и още нещо с по-неясни очертания, нещо тъмно и замъглено.

Но имаше и друго усещане, което бе ясно, че идваше от разбушувания отрязък на времето.

Така, както в бавна поредица от щраквания при забързване не може вече да се разграничи всяко отделно щракване и поредицата постепенно преминава в непрекъснат и покачващ се тон, така и тук поредица индивидуални впечатления премина в едно непрекъсващо чувство — и все пак не и чувство. Ако беше чувство, то бе абсолютно безчувствено. То беше омраза, непримирима омраза. Студено, но не както е студен ледът, а както е студена една стена. Неперсонално, но не както случайно насоченият в тълпата юмрук е неперсонален, а както събираните от компютър такси за паркиране са неперсонални. И беше смъртоносно — не както са смъртоносни куршумът или ножът, а както е смъртоносна тухлена стена, изградена напряко на магистрала.

И както покачващият се тон променя характера си и става по-хармоничен, така и това безчувствено чувство сякаш се извиси до непоносим писък, който изведнъж премина във вой, изпълнен с усещане за вина и провал.

После той внезапно секна.

Те стояха на върха на тих хълм в една спокойна вечер.

Слънцето залязваше.

Около тях леко хълмиста местност се разстилаше нежно към далечината. Птичките пееха какво мислят по въпроса за всичко това и като че ли преобладаващото мнение беше добро. Малко по-нататък можеше да се чуе шумът от играещи деца, още малко по-нататък, в смрачаващата се вечер се виждаха контурите на малък град.

Градът изглежда се състоеше предимно от доста ниски сгради, направени от бял камък. Очертанията имаха приятната форма на заоблени криви.

Слънцето почти беше залязло.

Отнякъде засвири музика. Слартибартфаст натисна едно копче и тя замлъкна.

Обади се някакъв глас: „Това“. Слартибартфаст натисна едно копче и той замлъкна.

— Аз ще ви разкажа за това — тихо каза той.

Мястото беше миротворно. Артър се почувства щастлив. Дори Форд изглеждаше ободрен. Те повървяха малко по посока на града и Информационната Илюзия на тревата под тях беше приятна и пролетна, а Информационната Илюзия на цветята миришеше свежо и ароматно.

Само Слартибартфаст изглеждаше изпълнен с предчувствия и без настроение.

Той спря и погледна нагоре.

Внезапно на Артър му се стори, че докато това ставаше в края, или така да се каже в началото на ужаса, който току-що смътно бяха изпитали, всеки момент трябваше да се случи нещо отвратително. Беше разстроен от мисълта, че нещо отвратително би могло да се случи някъде, където цареше такава идилия. Той също погледна нагоре. В небето нямаше нищо.

— Няма да атакуват тук, нали? — попита той. Осъзнаваше, че се разхожда просто в един запис, но въпреки това се чувстваше обезпокоен.

— Тук няма опасност от атака — каза Слартибартфаст и гласът му неочаквано потрепна от обзелите го чувства. — Тук започва всичко. Това е самото място. Това е Криккит.

Той се вгледа в небето.

Небето, от единия до другия си край, от изток до запад, от север до юг, беше изцяло и абсолютно черно.

Глава XI

Шляп, шляп.

Хърр.

— Радвам се да Ви услужа.

— Млъквай.

— Благодаря.

Шляп, шляп, шляп, шляп, шляп.

Хърр.

— Благодаря, че ощастливихте една проста врата.

— Надявам се диодите ти да изгният.

— Благодаря. Приятен ден.

Шляп, шляп, шляп, шляп.

Хърр.

— За мен е удоволствие да Ви отворя…

— Раззаркай се.

— …и задоволство да се затворя отново със съзнанието за добре свършена работа.

— Казах ти раззаркай се!

— Благодаря, че чухте това съобщение.

Шляп, шляп, шляп, шляп.

— Уоп.

Зейфод престана да шляпа. Той шляпаше из „Златно сърце“ дни наред и досега нито една врата не му беше казвала „уоп“. Беше съвсем сигурен, че и сега не врата му беше казала това „уоп“. Вратите не казваха неща от този сорт. Беше прекалено кратко. Още повече, нямаше достатъчно врати. А то прозвуча, като че ли стотици хиляди хора бяха казали „уоп“, което го озадачи, защото беше сам на кораба.

Беше тъмно. Повечето от несъществените системи на кораба бяха спрени. „Златно сърце“ се носеше безметежно в една отдалечена област от Галактиката, дълбоко в мастилената чернота на космоса. Така че, кои бяха тези стотици хиляди хора, които би срещнал на това място и които биха казали съвсем неочаквано „уоп“?

Зейфод се огледа наоколо, нагоре и надолу по коридора. Всичко беше потънало в дълбока сянка. Виждаха се само много смътните розовеникави контури на вратите, които меко грееха в мрака и пулсираха, когато заговореха, макар той да бе опитвал всички начини, които можеше да измисли, за да ги накара да млъкнат.

Светлините бяха изгасени, така че главите му да не могат да се гледат една друга, защото нито една от тях напоследък не представляваше привлекателна гледка, нито пък беше представлявала, откакто той допусна грешката да погледне в душата си.

Беше грешка наистина.

Беше късно една нощ — разбира се.

Беше твърде лош ден — разбира се.

По корабната озвучителна система беше пусната бездушна музика — разбира се.

И той, разбира се, беше леко пиян.

С други думи, налице бяха всички обичайни условия, благоприятстващи пристъпите на душеровичкане, но въпреки това си беше чиста грешка.

Докато сега стоеше, безмълвен и сам в тъмния коридор, той си припомни онзи момент и потрепера. Едната му глава погледна нагоре по коридора, а другата надолу. Всяка реши, че трябва да тръгне в обратна посока.

Той се ослуша, но не можа да чуе нищо.

Имаше само едно „уоп“.

Пътят изглеждаше ужасно дълъг, за да бъдат доведени толкова ужасно много на брой хора, само за да кажат една дума.

Зейфод нервно се запъти по посока на моста. Там поне би чувствал нещата под контрол. Той отново спря. Струваше му се, че би било ужасно добре самият той да бъде под контрол.

Първият шок в онзи момент, припомни си той, беше откритието, че всъщност има душа.

В действителност, винаги беше предполагал в една или друга степен, че си има душа, както имаше и пълен набор от всичко останало. Наистина някои неща се дублираха. Но внезапният сблъсък с онова там, дълбоко в него, му донесе първото сериозно сътресение.

А после откритието (това беше вторият шок), че душата му не е онзи прекрасен предмет, който той смяташе, че се полага по природа на човек в неговото положение, го разтърси отново.

Тогава той се замисли, какво всъщност беше неговото положение и новият шок за малко не го накара да си разлее питието. Бързо го пресуши до дъно да не му се случи нещо друго преди това. После си наля още една бърза доза, която да последва първата и да провери, дали всичко е в ред.

— Свобода — каза той високо.

В онзи момент Трилиън се появи на моста и каза няколко ентусиазирани работи на тема свободата.

— Не мога да се оправя с това — каза той мрачно и изпрати трето питие надолу да види, защо второто още не е дало отчет за състоянието на първото. Той несигурно погледна двете Трилиън и предпочете тази отдясно.

Изля четвърто питие в другото си гърло с идеята, че то ще настигне предишното преди хранопровода и двете заедно с обединени сили ще накарат второто да се вземе в ръце. После и трите ще се впуснат в търсене на първото, ще си поприказват с него, а може и да си попеят малко.

Не беше сигурен дали четвъртото питие успя да разбере всичко това, така че изпрати и пето да разясни идеята по-пълно и шесто за морална подкрепа.

— Пиеш прекалено много — каза Трилиън.

Главите му се сблъскаха, опитвайки се да обединят четирите Трилиън, които сега виждаше, в една цялостна личност. Отказа се и погледна навигаторския екран, където с удивление откри твърде значителен брой звезди.

— Вълнение и приключение и истински дивотии — измърмори той.

— Виж какво — каза тя със съчувствена нотка в гласа и седна до него — съвсем разбираемо е, че за известно време ще се чувстваш малко безполезен.

Той я изгледа подозрително. Никога досега не беше виждал някой да седи в собствения си скут.

— Уоу — каза той. — Сипа си още едно.

— Ти приключи мисията си, която изпълняваше години наред.

— Не съм я изпълнявал. Опитвах се да избегна да я изпълнявам.

— Все пак ти я приключи.

Зейфод изгрухтя. Изглежда в стомаха му течеше луд купон.

— Мисля, че тя ме приключи — каза той. — Ето ме, Зейфод Бийбълброкс, мога да отида където си искам и да направя каквото си искам. Имам най-великия кораб в познатите небеса, момиче, с което нещата изглежда да вървят съвсем добре.

— Наистина ли?

— До толкова, до колкото мога да преценя. Не съм експерт по личните връзки.

Трилиън повдигна вежди.

— Аз съм — добави той — печен тип, мога да правя каквото си искам, само дето нямам и най-малка представа какво.

Той направи кратка пауза.

— Изведнъж едно нещо — добави по-нататък — престана да влече след себе си друго нещо. — обратно на това твърдение, той удари още едно и тромаво се смъкна от стола.

Докато къртеше, Трилиън направи малка справка в Пътеводителя на Галактическия Стопаджия. Там се предлагаха няколко съвета по въпроса за пиянството.

— Дерзайте — казваше се там — и наслука.

Имаше препратки в указателя за размера на Вселената и как да се оправиш с него.

После тя попадна в указателя на Хан Уейвъл, екзотичната планета за отпуски и едно от чудесата на Галактиката.

Хан Уейвъл е свят, състоящ се предимно от легендарни ултралуксозни хотели и казина, които всички до един са се сформирали в резултат на природната ерозия на вятъра и дъжда.

Шансовете това да се случи са едно към безкрайност. Малко се знае за процесите, довели до този резултат, защото нито един от копнеещите да ги изследват геофизици, вероятностни статистици, метеороаналитици или страннолози не е в състояние да си позволи да отседне там.

„Страхотно“, помисли си Трилиън, и след няколко часа великият бял кецообразен кораб бавно се спускаше в небето под едно горещо искрящо слънце към ярко оцветен пясъчен космопорт. Очевидно долу корабът предизвикваше сензация и Трилиън се забавляваше. Тя чу Зейфод да се движи наоколо и да си подсвирква някъде в кораба.

— Как си? — попита тя по корабния интерком.

— Чудесно — отвърна той умно, — ужасно добре.

— Къде си?

— В банята.

— Какво правиш?

— Стоя си там.

След час-два стана ясно, че е имал предвид точно това и корабът се обърна отново към небето, без да е отворил люка си нито веднъж.

— Хей-хо — каза Еди Компютърът.

Трилиън търпеливо кимна, забарабани с пръсти няколко пъти и включи пак корабния интерком.

— Мисля, че засиленият купонен режим вероятно не е това, от което се нуждаеш в този момент.

— Вероятно не — отвърна Зейфод, оттам където се намираше.

— Мисля, че малка доза физическо предизвикателство ще ти помогне да излезеш от кожата си.

— Каквото и да си мислиш, мисля — каза Зейфод.

„ВЪЗСТАНОВИТЕЛНИ НЕВЪЗМОЖНОСТИ“ беше заглавието, което привлече погледа на Трилиън, когато малко по-късно тя седна отново да прелисти Пътеводителя. Докато „Златно Сърце“ се носеше с невероятна скорост в неопределена посока тя посръбваше от една чаша нещо неставащо за пиене, приготвено от Нутриматичния шейкър и четеше как се лети.

Ето какво казва Пътеводителят на Галактическия Стопаджия по въпроса за летенето.

Има чалъм, казва той, в летенето, или по-скоро се иска умение.

Умението се състои в това, да се научите да се хвърляте на земята и да не я уцелвате.

Изберете си един хубав ден, предлага той, и опитайте. Първата част е лесна.

Всичко, което се иска в нея, е просто да се хвърлите напред с цялата си тежест и да не Ви пука, че ще Ви заболи.

Тоест, ще Ви заболи, ако не-успеете да пропуснете земята.

Повечето хора не успяват да я пропуснат. И дори действително да полагат необходимото старание, почти сигурно е, че твърдо няма да я пропуснат.

Очевидно именно тази втора част, пропускането, създава трудности.

Единият проблем е, че земята трябва да се пропусне случайно. Няма никакъв смисъл от опитите за съзнателно пропускане, по простата причина, че това няма да стане. Трябва по средата на пътя вниманието Ви внезапно да бъде отвлечено от нещо друго, така че повече да не си мислите за падането, или за земята, или колко много ще Ви заболи ако не успеете да я пропуснете.

Забележително трудно е да отклоните вниманието си от тези три неща през онази част от секундата, която имате на разположение. От тук идват и неуспехите на повечето хора, а също и крахът на илюзиите им относно този весел и зрелищен спорт.

Ако, все пак, сте достатъчно късметлия да разсеете вниманието си в критичния миг, да речем, с някой пищен чифт крака (пипала, псевдоноги, според филността и/или личните предпочитания) или с някоя бомба, която се взривява наблизо, или ако внезапно съзрете някой екземпляр от изключително рядък вид буболечки да пълзи върху близкия клон, в този случай за свое учудване няма изобщо да уцелите земята, а ще се полюшвате на няколко инча над нея с леко глуповат вид.

Това е моментът за превъзходна и несъзнателна концентрация.

Полюшвайте се и плавайте, плавайте и се полюшвайте.

Зарежете всякакви разсъждения относно тежестта си и просто се оставете да се понесете по-нависоко.

Не слушайте никого какво ще Ви каже в този момент, защото няма да може да Ви каже нищо полезно.

Най-вероятно е да Ви кажат нещо от сорта „Мили Боже, не можеш да летиш!“

Жизнено важно е да не им вярвате или внезапно те ще се окажат прави.

Носете се все по-нависоко и по-нависоко.

Пробвайте няколко пикирания, отначало нежно, после се понесете над върховете на дърветата, дишайки равномерно.

НЕ МАХАЙТЕ НА НИКОГО!

След като направите това няколко пъти, ще установите, че моментното разсейване се постига все по-лесно и по-лесно.

После ще научите и всичко за това, как да контролирате полета си, скоростта, маневреността си, като номерът обикновено се крие в това, да не мислите прекалено много за нещата, които искате да направите, а да ги оставите да станат от само себе си, все едно, че така или иначе ще се случат.

Ще се научите също как да се приземявате правилно, с което сигурно ще се сблъскате и то ще се сблъскате лошо, още при първите си опити.

Има и частни клубове за летене, към които може да се присъедините и което ще Ви помогне да постигнете най-важното, разсейването. Там се наемат хора с удивителни тела или идеи, които да изскачат иззад храсталаците и да ги показват и/или обясняват в критичния момент. Малко истински стопаджии могат да си позволят членството в тези клубове, но някои от тях успяват да намерят там временно работа.

Трилиън жадно прочете това, но после с неохота реши, че Зейфод не беше в подходяща умствена форма за летене, или за ходене по планините, или за наемане на Брантисвоганската Администрация за оповестяване на програмата по смяна на жителството. Това бяха останалите занимания, изброени под заглавието „Възстановителни Невъзможности“.

Вместо това тя подкара кораба към Алосиманиус Синека, царство на ледове, сняг, потресаваща мозъка красота и зашеметяващ студ. Преходът от снежните долини на Лиска до подножието на Ледено-кристалните пирамиди на Састантуа е дълъг и отвратителен, дори ако човек е с реактивни ски и синекиански снежни хрътки. Но гледката от върха, гледката, която се открива към Глетчерните долини Стин, блестящата планина Призм и далечните ефирно играещи ледени светлинки, първоначално смразява ума, а после бавно го отпуска към неизпитани досега хоризонти на красотата. Трилиън почувства, че би могла да понесе бавното отпускане на мозъка си към неизпитани досега хоризонти на красотата.

Те навлязоха в ниска орбита.

Сребристобялата красота на Алосиманиус Синека се простираше под тях.

Зейфод беше останал да лежи в леглото с едната си глава пъхната под възглавницата, а другата решаваща кръстословици до късно през нощта.

Трилиън отново търпеливо кимна, преброи до достатъчно голямо число и си каза, че сега важното е да накара Зейфод да говори.

С помощта на дезактивирането на синтоматиката на всички кухненски роботи, тя приготви най-прекрасното ядене, което можа да измисли — не много мазни меса, ароматни плодове, благоуханни сирена, изтънчени алдебарански вина.

Занесе ги на Зейфод и го попита дали е склонен да обсъдят нещата.

— Раззаркай се — каза той.

Трилиън търпеливо кимна, преброи до едно още по-голямо число, леко хвърли подноса встрани, отиде до стаята за транспортиране и просто се телепортира извън неговия живот, накъдето й видят очите.

Дори не зададе някакви координати, нямаше и най-малка представа къде отива. Просто си отиде — една редичка случайно подредени точици, носещи се из Вселената.

— Всичко друго — каза си тя, докато напускаше — е по-добре от това.

— Добрата работа също — измърмори Зейфод на себе си, обърна се и не можа да заспи.

На следващия ден той бродеше без покой из празните коридори на кораба, правейки се, че не я търси, въпреки че знаеше, че тя не е там. Пренебрегна раздразненото настояване на компютъра да разбере какво всъщност става на кораба, като вкара малка електронна тапа между два от терминалите му.

След известно време започна да гаси лампите. Нищо не се виждаше. Нищо нямаше да се случи.

Една нощ, лежейки в леглото — фактически на кораба сега непрекъснато беше нощ — той реши да се стегне и да подреди нещата в някаква перспектива. Рязко се изправи и започна да навлича дрехите си. Реши, че във Вселената все трябва да има някой, който се чувства по-гадно, нещастно и прокълнато от него и реши да се отправи да го търси.

По средата на пътя за моста му хрумна, че това може би е Марвин и се върна в леглото.

Няколко часа по-късно, докато шляпаше безутешно из затъмнените коридори, кълнейки жизнерадостните врати, той чу онова „уоп“, което му подейства твърде изнервящо.

Облегна се напрегнато на стената на коридора и се начумери като човек, който се опитва да изправи тирбушон с телекинеза. Докосна с пръсти стената и почувства необичайна вибрация. Сега вече съвсем ясно долови леки шумове и долови откъде идваха — идваха от моста.

Движейки ръката си по стената, той се натъкна на нещо, което беше радостен да открие. Тихо се придвижи малко по-нататък.

— Компютър? — изсъска той.

— Мммм? — обади се най-близкият до него терминал, също така тихо.

— Има ли някой на кораба?

— Ммммм — каза компютърът.

— Кой е той?

— Ммммм ммм ммммм — каза компютърът.

— Какво?

— Ммммм мммм мм мммммммм.

Зейфод зарови една от главите си в двете си ръце.

— О, Заркуон — измърмори той на себе си. После се вгледа нагоре по коридора към входа за моста, откъдето в мрака се чуваха още повече съвсем целенасочени шумове и където се намираха затапените терминали.

— Компютър — изсъска той отново.

— Ммммм?

— Когато те оттапя,…

— Ммммм.

— Напомни ми да се фрасна по устата.

— Ммммм ммм ммммммм?

— Която и да е. Сега само ми кажи това. Един път за да, два пъти за не. Много ли е опасно?

— Мммм.

— Наистина?

— Мммм.

— Не каза ли току-що два пъти „мммм“?

— Мммм мммм.

Сантиметър по сантиметър той запълзя нагоре по коридора, въпреки че би предпочел да тича метър след метър надолу по него.

Беше съвсем близо до вратата към моста, когато за свой ужас се сети, че тя сега ще любезничи с него. Замря на място. Не беше успял да изключи веригите с вежливия глас на вратите.

Мостът беше проектиран с вълнуващо насечени извивки, поради което рамката на вратата от вътрешната страна беше скрита от поглед и Зейфод се надяваше да влезе незабелязан.

Той унило се облегна пак на стената и каза едни работи, които другата му глава беше твърде шокирана да чуе.

Зейфод се взря в бледите розови очертания на вратата и откри, че в тъмнината почти може да различи сензорното поле, което се простираше в коридора и казваше на вратата кога има някой, за когото тя трябва да се отвори и на когото трябва да каже нещо весело и приятно.

Зейфод силно се притисна към стената и се запъти към вратата, присвивайки гръдния си кош толкова, колкото можеше, за да не попадне в много, много неясния периметър на полето. Той затаи дъх и се поздрави, задето през последните няколко дена се беше въргалял в леглото, вместо да се опитва да избие чувствата си с гръдния разтегляч в корабния гимнастически салон.

Беше настъпил моментът да заговори.

Пое серия много плитки вдишвания и каза толкова бързо, колкото можеше и толкова тихо, колкото можеше: „Врата, кажи ми много, много тихо, ако ме чуваш.“

Много, много тихо вратата измърмори: „Чувам те.“

— Добре. Сега, след малко, ще те помоля да се отвориш. Когато се отвориш, не искам да те чувам да казваш, че това ти харесва, разбра ли?

— Разбрах.

— И не искам да те чувам да казваш, че съм ощастливил една проста врата или че за теб е удоволствие да се отвориш заради мен и задоволство да се затвориш отново със съзнанието за добре свършена работа, разбра ли?

— Разбрах.

— И не искам да ми пожелаваш приятен ден, разбра ли?

— Разбрах.

— О’кей — Зейфод напрегнато се отърси — сега отвори! Вратата тихо се отвори. Зейфод тихо се изниза през нея.

Вратата тихо се затвори зад него.

— Нали така искахте, мистър Бийбълброкс? — попита вратата високо.

— Искам да си представите — каза Зейфод на групата бели роботи, които в този момент се обърнаха да го видят — че имам изключително мощен Смърт-О-Запен пистолет в ръката си.

Последва невъобразимо студена и жестока тишина. Роботите го наблюдаваха с отвратително мъртви очи. Те стояха без да помръдват. Във вида им имаше нещо силно смъртоносно, особено за Зейфод, който не ги беше виждал никога преди това, нито пък знаеше нещо за тях. Криккитските войни бяха част от древното минало на Галактиката, а той беше прекарал повечето от уроците си по ранна история, рисувайки как ще правят секс с момичето от съседния киберкуб. Накрая преподаващият компютър, който беше неотменима част от рисунката, изтри всичките си исторически схеми и си ги замени с коренно различен комплект, заради което го изхвърлиха от преподавателското му място и го пратиха в дом за Дегенерирали Кибермати. Там той беше последван от момичето, което по невнимание се беше влюбило дълбоко в нещастната машина. В резултат (а) Зейфод така и никога не се доближи до въпросната си съученичка и (б) пропусна един период от древната история, който сега щеше да има неоценима стойност за него.

Зейфод ги изгледа шокиран.

Невъзможно беше да се обясни защо, но техните гладки и лъскави бели тела въплъщаваха чистото, клинично зло. От отвратително мъртвите си очи до мощните си безжизнени крака, те бяха очевидно продукт на разум, който просто искаше да убива. Зейфод преглътна скован от ужас.

Роботите бяха демонтирали част от задната стена на моста и бяха проправили проход през някои от жизнените вътрешности на кораба. През преплетените обломки шокираният Зейфод можеше да види, че те проправяха тунел към самото сърце на кораба, сърцето с Невероятностното Задвижване, което така мистериозно бе сътворено от нищото, самото „Златно Сърце“.

Най-близкият до него робот го наблюдаваше така, че да се разбере, че преценява всяка най-малка частица от тялото, ума и възможностите на Зейфод. А когато проговори, това, което каза затвърди впечатлението. Струва си да се отбележи, че Зейфод беше първото живо органично същество, което след малко повече от десет трилиона години чу едно от тези създания да говори. Ако беше обръщал повече внимание на уроците си по древна история и по-малко на органичното си същество, може би щеше да бъде още по-впечатлен от тази чест.

Гласът на робота беше като тялото му, студен, гладък и безжизнен. Имаше почти култивирано скърцане. Звучеше толкова древно, колкото беше в действителност.

Той каза: „Ти имаш Смърт-О-Запен пистолет в ръката си“.

Зейфод не го разбра веднага, но после погледна към ръката си и с облекчение видя, че онова, което беше открил закрепено на една скоба в стената беше наистина това, което мислеше че е.

— Даа — каза той с нещо като облекчена насмешка, което твърде се удава, — е, не бих искал да обременявам въображението ти, робот. — Известно време никой не каза нищо и Зейфод разбра, че роботите очевидно не бяха дошли за да си приказват и че всичко зависеше от него.

— Не мога да не забележа, че сте паркирали кораба си — каза той с кимване на една от двете си глави в съответната посока — през моя.

Това не можеше да се отрече. Без да се съобразяват с който и да било вид пристойно дименсионално поведение, те просто бяха материализирали кораба си точно там, където искаха да бъде, което значеше, че той просто преминаваше през „Златно сърце“, все едно, че бяха просто два гребена, пъхнати един в друг.

Роботите не отвърнаха и на това и Зейфод се зачуди дали разговорът няма да потръгне, ако представи своята част от него под формата на въпроси.

— Не е ли така? — добави той.

— Да — отговори роботът.

— Ъъ, добре — каза Зейфод. — И какво правите тука, образи?

Мълчание.

— Роботи — каза Зейфод, — какво правите тука, роботи?

— Дойдохме — изскърца роботът — за Златото на Гредата.

Зейфод кимна. Той разклати оръжието си, за да ги подкани към по-нататъшно разяснение. Роботът изглежда го разбра.

— Златната Греда е част от Ключа, който търсим — продължи той, — за да освободим нашите Господари от Криккит.

Зейфод отново кимна. Той отново разклати оръжието си.

— Ключът — продължи роботът простичко — беше дезинтегриран във времето и пространството. Златната Греда е вградена в устройството, което задвижва този кораб. Тя ще бъде върната за изграждането на Ключа. Нашите Господари ще бъдат освободени. Прекрояването на Вселената ще продължи.

Зейфод кимна отново.

— Какви ги дрънкаш? — каза той.

През напълно безизразното лице на робота като че ли премина сянка на леко засегнато изражение. Сякаш разговорът му се струваше подтискащ.

— Унищожение — каза той. — Ние търсим Ключа — повтори той — вече имаме Дървената Колона, Стоманената Колона и Перспексовата Колона. След миг ще имаме и Златната Греда.

— Не, няма да я имате.

— Ще я имаме — натърти роботът.

— Не, няма. Тя движи кораба ми.

— След миг — повтори роботът търпеливо — ще имаме Златната Греда.

— Няма да имате Златната Греда — каза Зейфод.

— И после ще трябва да отидем — каза роботът с цялата си сериозност — на един купон.

— О, — каза Зейфод удивено. — Мога ли да дойда?

— Не — каза роботът. — Ще те застреляме.

— О, нима — каза Зейфод, клатейки оръжието си.

— Да — каза роботът и го застреля.

Зейфод беше толкова изненадан, че трябваше да го застрелят отново преди да се строполи.

Глава XII

— Шшшт — каза Слартибартфаст. — Слушайте и гледайте.

Нощта се беше спуснала над древната Криккит. Небето беше тъмно и празно. Единствената светлина идваше от близкия град, откъдето оживени празнични звуци се носеха тихо във вечерния бриз. От дървото, под което стояха, се разнасяха опияняващи благоухания. Артър клекна и докосна Информационната Илюзия на почвата и тревата. Пропусна я между пръстите си. Почвата изглеждаше тежка и богата, тревата силна. Беше трудно да се подтисне впечатлението, че мястото беше очарователно във всички възможни аспекти.

Небето, обаче, беше изключително пусто и на Артър му се струваше, че то хвърля известна студенина върху иначе идиличния, макар и невидим в момента, пейзаж. И все пак, предположи той, въпрос на навик.

Усети потупване по рамото и вдигна поглед. Слартибартфаст сочеше към нещо долу от другата страна на хълма. Артър погледна и успя да види само някакви бледи светлинки, които танцуваха и се полюшкваха, придвижвайки се бавно към тях.

Когато наближиха, започнаха да се долавят и звуци. Скоро неясните светлини и звуци очертаха малка група от хора, които на път за в къщи вървяха през хълма към града.

Те минаха съвсем близо до наблюдателите под дървото, поклащайки фенерите си, чиито светлинки проблясваха меко и лудешки между дърветата и тревата. Хората бъбреха със задоволство и пееха за това, колко ужасно хубаво е всичко, колко са щастливи, колко им харесва да работят във фермата и колко приятно е да се връщаш в къщи да видиш жената и децата си. Веселият хор пееше за цветята, които ухаели особено хубаво през това време на годината, и за това, колко жалко, че кучето умряло, като се има предвид, че харесвало толкова много цветята. Артър почти можеше да си представи как Пол Маккартни седи вечерта с крака върху камината, тананика това на Линда и се чуди какво да купи с приходите от песента, вероятно имайки предвид Есекс[14].

— Господарите на Криккит — пророни Слартибартфаст с погребален тон.

Настигайки изневиделица собствените му мисли за Есекс, тази забележка предизвика за миг объркване у Артър. После логиката на ситуацията се наложи над разпокъсания му разум и той откри, че все още не може да разбере какво иска да каже старецът.

— Какво? — каза той.

— Господарите на Криккит — каза Слартибартфаст отново и ако преди гласът му беше погребален, този път звучеше като че ли някой с бронхит говори в Хадес[15].

Артър се вгледа в групата и се опита да придаде здрав смисъл на малкото, което знаеше до момента.

Очевидно хората в групата бяха извънземни, дори само защото изглеждаха малко високи, тънки, ъгловати и почти толкова бледи, колкото, ако бяха бели. Иначе имаха забележително приятна външност, може би малко причудлива. Във всеки случай човек не би искал непременно да пътува дълго на една седалка с някой от тях. Бяха прекалено мили, за да ги помисли човек за добри и прями хора. Така че, какво толкова дереше дробовете си Слартибартфаст като че ли участваше в радиореклама на един от онези гнусни филми за специалисти по бензинови дърворезачки, които си носят свършената работа в къщи?

И после, тая работа с Криккит също беше доста мътна. Артър още не беше вникнал добре във връзката между това, което той познаваше като крикет и това.

Слартибартфаст прекъсна разсъжденията му, като че ли усещаше, какво му минава през акъла.

— Играта, която познаваш като крикет — каза той и гласът му все още изглеждаше, че се скита залутан из разни подземни коридори — е просто една от онези прищевки на родовата памет, които могат да съхранят живи образи епохи след като тяхното истинско значение се е изгубило в мъглите на времето. От всички раси в Галактиката, вероятно само английската е могла да съживи паметта за най-ужасяващите войни, разединили някога Вселената и да я превърне в това, което, боя се, обикновено се смята за невъобразимо скучна и безсмислена игра.

— На мен лично ми допада — добави той — но в очите на повечето хора, вие сте непоправимо виновни заради проявата си на отвратително лош вкус. Най-отвратителна е онази подробност, когато малката червена топка уцелва уикета.

— Хмм — каза Артър със замислена гримаса, идеща да покаже, че познавателните му нервни клетки правят каквото могат — Хмм.

— И тези — каза Слартибартфаст, връщайки се към гробовния си глас и сочейки групата от хора, които вече ги бяха подминали — са започнали всичко това, което в действителност ще започне довечера. Елате, ще ги последваме и ще видим защо.

Те се изнизаха изпод дървото и тръгнаха след веселата компания по тъмната пътека. Естественият им инстинкт ги караше да се промъкват тихо, като че ли преследват плячка, макар че, тъй като вървяха през запис на Информационни илюзии, със същия успех можеха да вдигат шум до небесата или да вървят съвсем открито.

Артър забеляза, че част от членовете на компанията сега пееха друга песен. Тя достигаше до тях, полюшвайки се в мекия нощен въздух и представляваше сладка романтична балада, която би вързала на Маккартни в кърпа Кент и Съсекс и би му позволила да направи солидна оферта за Хемпшър[16].

— Сигурно трябва да знаеш — обърна се Слартибартфаст към Форд — какво е това, което сега ще се случи?

— Аз? — каза Форд. — Не.

— Като малък не си ли учил Древна история на Галактиката?

— В училище седях в киберкуба зад Зейфод — каза Форд — и това беше много разсейващо. Което не значи, че не научих разни зашеметяващи работи.

В този момент Артър забеляза любопитни пасажи в песента, която компанията пееше. Осминковият преход в средата, който би ударил Маккартни в земята, беше удивително лиричен. Авторът на песента описваше среща с момиче не „под луната“ или „под звездите“, а „над тревата“, което се стори на Артър, малко прозаично. Озадачен, той погледна отново черното небе и почувства съвсем ясно, че тук има нещо важно, стига да можеше да го разгадае. Обзе го чувството, че е сам във Вселената и той сподели това.

— Не — каза Слартибартфаст, леко ускорявайки крачка — хората от Криккит никога не са си помисляли „Ние сме сами във Вселената.“ Те са заобиколени от огромен Облак прах, разбираш ли, тяхното единствено слънце с неговия единствен свят, а те се намират на самия източен край на Галактиката. Заради Облака прах никога нищо не е можело да се види в небето. През нощта то е абсолютно пусто. През деня има слънце, но него не можеш да го гледаш направо, така че те не го поглеждат. Почти не забелязват небето. Все едно, че имат бяло петно, което се простира на 180 градуса от единия хоризонт до другия.

— Разбираш ли, причината никога да не си помислят „Ние сме сами във Вселената“ е, че до тази вечер те не знаят нищо за Вселената. До тази вечер.

Той вървеше напред, оставяйки думите да ехтят във въздуха зад него.

— Представи си — каза той — никога да не си и помислял „Ние сме сами“ просто, защото никога не ти е хрумвало да си помислиш, че може да бъде другояче.

Той продължи да върви напред.

— Боя се, че това би било обезкуражаващо. — добави той.

Докато говореше, високо от незримото небе над тях долетя един много тънък тръбен писък. Те погледнаха нагоре тревожно, но за миг-два не различиха нищо.

После Артър забеляза, че хората от компанията пред тях бяха чули шума, но никой от тях не знаеше какво да прави. Ужасени, те се оглеждаха, наляво, надясно, напред, назад и дори надолу. Изобщо не им хрумна да погледнат нагоре.

Човек трябваше да е там, за да усети силата на шока и ужаса им, когато, няколко секунди по-късно, мятайки се и ревейки, горящите останки на един космически кораб се появиха в небето и се разбиха на половин миля от мястото, където бяха застанали Артър и другите.

Някои говорят за „Златно сърце“ с приглушен глас, други за Космически кораб Бистроматика.

Много са тези, които говорят за легендарния и гигантски Космически кораб Титаник, величествен и луксозен пътнически лайнер, изстрелян от големия корабостроителен астероиден комплекс на Артрифактовол преди няколкостотин години и има защо.

Той бил сензационно красив, поразително грамаден и оборудван по-хубаво от който и да било друг кораб в историята, по-точно в това, което остана от нея (виж бележката по-долу за „Кампанията за Реално време“). Той, обаче, имаше нещастието да бъде построен в зората на Невероятностната Физика, много преди този труден и проклет дял на познанието да бъде изцяло или въобще разбран.

С цялата си наивност дизайнерите и инженерите решили да вградят в кораба прототип на Невероятностното поле. Може да се предположи, че това е било замислено с цел да гарантира, че би било Безкрайно Невероятно нещо в някоя част от кораба някога да се развали.

Те не са разбирали, че поради квазиреципрочната и кръгова природа на Невероятностните изчисления, това, което е Безкрайно Невероятно всъщност може да се очаква да се случи почти веднага.

Космическият кораб Титаник бил чудовищно красива гледка, вписан, подобно на Арктурански Мегапразенкит, в рисунъка на осветеното с лазери конструкционно скеле. Един брилянтен облак от игли и карфици на фона на междузвездната чернота. Но когато бил изстрелян, той не успял да довърши дори първото си радиосъобщение — 808 — преди да претърпи внезапен и безпричинен абсолютен крах в съществуванието си.

И все пак, събитието, довело до катастрофалния провал на една прохождаща наука, в същото време засвидетелствало апотеоза на друга. Било доказано по безспорен начин, че триизмерното телевизионно предаване на изстрелването било гледано от повече на брой хора, отколкото в действителност ги е имало в този момент. Днес това се признава за най-голямото постижение в науката за изследване на публиката.

Друго зрелищно събитие за медиите по онова време било избухването на звездата Ислодинс в свръхнова няколко часа по-късно. Ислодинс е звездата, около която живеят, или по-скоро живееха, повечето застрахователни агенти на Галактиката.

Но докато за тези големи кораби, а също и за други, като например Галактическата Флотилия от Бойни Кораби — ГКК Смелост, ГКК Дързост, ГКК Самоубийствена Лудост — се говори със страхопочитание, гордост, ентусиазъм, вълнение, възхищение, съжаление, завист, негодувание, всъщност с почти всички добре познати чувства, то онзи, който обикновено предизвиква най-искрено изумление е Корабът „Криккит“, първият космически кораб, построен от народа на Криккит.

Не защото е бил прекрасен кораб. Това не е бил.

Той беше смахнато парче старо желязо. Изглеждаше като че ли е бил скалъпен набързо в нечий заден двор, което си беше самата истина. Изумителното нещо в кораба беше не, че е направен добре (не беше), а че беше направен въобще. Периодът от време, който измина между момента, в който народът на Криккит откри, че има такова нещо като космос и изстрелването на техния първи кораб, беше почти една година.

Докато затягаше колана си вътре, Форд Префект беше изключително благодарен, че това е само една Информационна Илюзия и следователно той е в пълна безопасност В истинския живот никога не би припарил до такъв кораб, дори за всичкото оризово вино в Китай. „Доста афиф“ беше фразата, която първа изникна в ума му и „Ако обичате, мога ли да си изляза?“ беше втората.

— Това чудо ще литне ли? — каза Артър, гледайки мрачно свързаните тръби и жици, които красяха сгърчената вътрешност на кораба.

Слартибартфаст го увери, че ще полети, че те са в пълна безопасност и че всичко ще бъде от изключителна полза и изобщо няма да е мъчително.

Форд и Артър решиха просто да се отпуснат и да се оставят да бъдат измъчени.

— Защо да не — каза Форд — полудеем?

Пред тях седяха пилотите, разбира се, без ни най-малко да усещат присъствието им поради факта, че в действителност те не бяха там. Пилотите бяха същевременно и конструктори на кораба. През онази нощ на хълма бяха пели здрави, сгряващи сърцето песни. Техните мозъци бяха съвсем леко мръднали от близката катастрофа на чуждоземния кораб. Тези хора бяха прекарали седмици наред, отмъквайки и последната най-малка тайна от останките на изгорелия кораб, като през цялото време бяха пели весели корабоотмъкващи песнички. После построиха свой кораб и това беше той. Беше техен и сега те пееха песничка, която изразяваше двойната радост от постижението и собствеността. Припевът беше горчивичък. В него се говореше за мъката им, че тяхната работа ги е държала толкова дълго време затворени в гаража, далеч от компанията на жените и децата им, на които ужасно бяха липсвали, но които се бяха грижили за доброто им настроение, като непрекъснато им разказвали колко чудесно растат малките им бебета.

Те потеглиха.

Корабът ревеше оглушително в небето с вид на кораб, който знае съвсем точно какво прави.

— Няма начин — каза Форд, докато малко по-късно се съвземаха от шока на ускорението и излизаха от атмосферата на планетата, — няма начин — повтори той — някой да проектира и построи кораб като този за една година, независимо каква е била мотивацията му. Не вярвам. Докажете ми го и пак няма да вярвам. Той поклати глава замислено и се загледа през едно малко отверстие в борда на кораба към нищото от другата страна.

Известно време пътуваха без да се случи нищо и Слартибартфаст ги пусна на бързи обороти през това място.

В резултат на това пилотите достигнаха съвсем бързо вътрешния периметър на пустия сферичен Облак Прах, заобикалящ тяхното слънце и родна планета и изпречен на пътя за следващата орбита към Космоса.

Беше нещо повече от плавна промяна в текстурата и консистенцията на пространството. Сега тъмнината сякаш се набраздяваше с дрънчене покрай тях. Беше много студена тъмнина, много празна и тежка, беше тъмнината на нощното небе над Криккит.

От студенината, тежестта и празнотата й сърцето на Артър бавно изтръпна и той остро усети чувствата, които пилотите от Криккит изпитваха, докато висяха във въздуха като плътен статичен заряд. Те бяха на самата граница на историческото съзнание на расата си. Това беше предела, отвъд който никой никога не беше правил спекулации или дори не беше подозирал, че е възможно да се правят.

Мракът на облака се изпречваше като стена пред кораба. Зад нея беше мълчанието на историята. Историческата мисия на пилотите се състоеше в това, да разберат дали имаше нещо или неща от другата страна на небето, откъдето би могъл да дойде катастрофиралият кораб. Може би друг свят, въпреки, че тази мисъл беше чужда и неразбираема за умовете на онези, които живееха под небето на Криккит.

Историята се готвеше да нанесе още един удар.

Мракът все така дрънчеше по кораба, пустотата обхващаше мрака. Той идваше все по-близо и по-близо, ставаше все по-плътен и по-плътен, по-тежък и по-тежък. И внезапно изчезна.

Те излетяха от облака.

Видяха трепкащата украса на нощта с нейния безкраен прахоляк и страх скова ума им.

Известно време летяха неподвижни спрямо звездния свод на Галактиката, който пък беше неподвижен спрямо безкрайния свод на Вселената. И тогава обърнаха назад.

— Трябва да се разкара — казаха хората от Криккит и се запътиха към къщи.

По обратния път пееха мелодични и изпълнени с размисъл песни за мира, справедливостта, морала, културата, спорта, семейния бит и премахването на всички останали форми на живот.

Глава XIII

— Е, виждате — каза Слартибартфаст, докато бавно бъркаше изкуствено направеното кафе. При това се образуваха водовъртежните интерфейси между реалните и нереални числа и между интерактивните възприятия на разума и Вселената, което пък генерираше реструктурираните матрици на имплицитно обхванатата субективност. Тя, от своя страна, позволяваше на кораба му да си възвърне самата концепция за време и пространство — как стоят нещата.

— Да — каза Артър.

— Да — каза Форд.

— Какво да правя — каза Артър — с това парче пиле? Слартибартфаст мрачно го изгледа.

— Поиграй си с него — каза той — поиграй си.

Той му показа как със собственото си парче.

Артър го повтори и почувства лекото пощипване от математическата функция, пробягваща по крака на пилето, докато бутчето се въртеше четириизмерно през това, което Слартибартфаст твърдеше, че е петизмерно пространство.

— През изтеклата нощ — каза Слартибартфаст — цялото население на Криккит беше преобразено, като от очарователни, прекрасни, интелигентни…

— …дори странни… — интерполира Артър.

— …обикновени хора… — каза Слартибартфаст, — те бяха превърнати в очарователни, прекрасни, интелигентни…

— … странни…

— …вманиачени ксенофоби. Идеята за Вселената не се вместваше в тяхната представа за света, така да се каже. Те просто не можеха да я възприемат. И така, очарователно, прекрасно, интелигентно, странно, ако щеш, те решиха да я разрушат. Какво има сега?

— Това вино не ми харесва — каза Артър, душейки го.

— Ами върни го. Всичко е част от математиката.

Артър така и направи. Не му харесваше топографията на усмивката на келнера, но така или иначе, той никога не беше харесвал графите.

— Къде отиваме? — попита Форд.

— Връщаме се в Стаята за Информационни Илюзии — каза Слартибартфаст, докато ставаше и попиваше устни с математическото представяне на книжна салфетка — за втората половина.

Глава XIV

— Народът на Криккит — каза Негово Високо Присъдно Превъзходителство Съдебният Паг, ИБМС (Изучен, Безпристрастен и Много Спокоен), Председател на Съдийския Съвет на Процеса за Военните Престъпления от Криккитската Война — е, ъ, нали знаете, той е просто компания от наистина свежи момчета, нали, на които просто много им се приискало да убиват всекиго. Мътните го взели, понякога сутрин аз самият се чувствам така. Мамка му.

— Е, добре — продължи той, метна крака върху скамейката пред себе си и спря за момент, за да махне едно конче от Церемониалните си Морски Мокасини — и така, вие не бихте желали непременно да делите Галактиката с тези момчета.

Това беше така.

Атаката на Криккит върху Галактиката беше зашеметяваща. Хиляди и хиляди огромни военни кораби от Криккит бяха изскочили внезапно от хиперпространството и бяха нападнали едновременно хиляди и хиляди главни населени планети, като първо превземаха жизнено важни материални блага, необходими за приготвянето на следващата вълна от нападение, а после хладнокръвно зазапваха тези планети.

Галактиката, междувременно изживяваше период на необичайно спокойствие и напредък и се разклати подобно на човек, шамаросан изневиделица насред полето.

— Имам предвид — продължи Съдебният Паг, оглеждайки ултрамодерната (това се случи преди десет трилиона години, когато „ултрамодерен“ означаваше много неръждаема стомана и лят бетон) и огромна съдебна зала, — че тези момчета са просто преследвани.

Това също беше вярно и е единственото обяснение, намерено досега, за невъобразимата скорост, с която народът на Криккит преследваше новата си и абсолютна цел — унищожението на всичко, което не беше Криккит.

То е също и единственото обяснение за внезапното овладяване на цялата хипертехнология, използвана за построяването на хилядите им кораби и милионите им смъртоносни бели роботи.

Последните действително хвърляха в панически ужас всеки, който се сблъскваше с тях — в повечето случаи, обаче, ужасът беше изключително краткотраен, както и животът на изпитващата го личност. Роботите бяха яростни и целеустремени летящи бойни машини. Те боравеха с грозни полифункционални бойни бухалки, които размахани по един начин събаряха сгради, а размахани по друг изстрелваха обгарящи Омни-Деструкто Запни лъчи, и размахани по трети начин изстрелваха отвратителен арсенал от гранати, като се започне от мини-запалителните и се стигне до Макси-Слорта Хиперядрените устройства, които бяха в състояние да унищожат едно голямо слънце. Леко почукване по гранатите с бойните бухалки ги запалваше, като същевременно ги изстрелваше с феноменална точност на разстояния, стигащи от някакви си метри до стотици хиляди мили.

— Е, добре — каза Съдебният Паг отново, — и така, ние спечелихме. — Той направи кратка пауза, през която подъвка малко дъвка. — Ние спечелихме — повтори той, — но това не е кой знае какво. Имам предвид една галактика със средни размери срещу една малка планета, и колко време ни отне това? Съдебен Писар?

— Милуд? — каза строгото малко човече в черно, ставайки.

— Колко време, дечко?

— Доста е трудно, милуд, да бъдеш прецизен по тези въпроси. Времето и отдалечеността…

— Отпусни се, момче, бъди по-неясен.

— Едва ли бих искал да бъда по-неясен, милуд, що се отнася… до…

— Стисни зъби и бъди.

Съдебният писар премига. Беше ясно, че той, както и повечето от Галактическите юридически лица, намираше Съдебния Паг (или Зипо Биброк 5 х 10^8, както по необясними причини беше известен в частния си живот) за доста плачевна фигура. Без съмнение той беше мръсник и грубиянин. Въобразяваше си, че като притежава най-точния открит досега юридически мозък, може да се държи ама съвсем както си иска, но за съжаление, изглежда беше прав.

— Ъ, добре, милуд, съвсем приблизително, две хиляди години — измърмори нещастно Писарят.

— И колко момчета са зилчнати?

— Два трилиона, милуд. — Писарят седна. Една хидрозрима снимка в този момент би показала, че той леко изпаряваше.

Съдебният Паг огледа още веднъж залата, в която бяха събрани стотици най-висши официални представители на Галактическата Администрация, дошли в церемониалните си униформи или тела — в зависимост от метаболизма и обичая си. Зад една стена от Зап-Устойчив Кристал стоеше представителната група на народа на Криккит. Те гледаха всички тези чужденци, събрали се да ги осъдят, със спокойно и учтиво омерзение. Това беше най-значителният случай в историята на правосъдието и Съдебният Паг го знаеше.

Той извади дъвката си и я лепна под стола.

— Тая работа мирише ’ного на труп — каза тихо той.

Суровото мълчание в залата изглежда подкрепи становището му.

— Та, както казах, това е компания от наистина свежи момчета, но вие не бихте искали да делите Галактиката с тях, не и ако те продължават да се държат така, не и ако не ’земат да си дадат малко почивка. Искам да кажа, че би било доста изнервящо, нали така? Пуф, пуф, пуф, кога е нашият ред? Я някой да ми донесе вода, благодаря.

Той седна и отпи замислено.

— Добре де — каза той, — чуйте ме, чуйте ме. Изглежда тези момчета, нали, имат право на собствен поглед върху Вселената. А според техния поглед, който Вселената им е натрапила, нали, те са действали правилно. Малко е откачено, но мисля, че ще се съгласите. Те вярват в…

Той погледна за справка в някакви бумаги, които откри в задния джоб на Съдебните си джинси.

— Те вярват в „мира, справедливостта, морала, културата, спорта, семейния живот и заличаването на всички останали форми на живот“.

Той сви рамене.

— Чувал съм и по-лоши работи — каза той.

Замислено почеса чатала си.

— Своооу — каза той. Отпи още малко от водата, после я вдигна и разгледа на светлината. Намръщи се и се обърна назад.

— Хей, в тая вода да няма нещо? — попита той.

— Ъ, не, милуд — каза доста нервно Съдебният Портиер, който я беше донесъл.

— Тогава я махни — изстреля Съдебният Паг — и сложи нещо в нея. Имам една идея.

Той бутна чашата настрани и се наведе напред.

— Чуйте ме, чуйте ме — каза той.

Разрешението на проблема беше брилянтно, ето какво гласеше то:

Планетата Криккит да бъде затворена за вечни времена, като се постави в пакет от Удъл-Време, където животът ще продължава почти безкрайно бавно. Всякаква светлина ще се отразява от опаковката, така че планетата ще бъде абсолютно невидима и непроницаема. Бягството от нея ще е невъзможно, освен ако не бъде отключена отвън.

Когато останалата част от Вселената доживее своя край, когато Всемира достигне предсмъртния си час (всичко това, разбира се, се е случило в дните преди да стане ясно, че краят на Вселената ще представлява развлекателно зрелище), а животът и материята престанат да съществуват, тогава планетата Криккит и нейното слънце ще изплуват от опаковката от Удъл-Време и ще продължа уединеното си съществувание, толкова страстно жадувано, в здрача на Вселенската пустота.

Ключът ще се намира на един астероид, който обикаля в орбита около опакованата планета.

Ключът ще е символът на Галактиката — Вратата Уиккит.

Докато аплодисментите в залата стихваха, Съдебният Паг вече се намираше под Сенс-О-Душа с един доста хубавичък съдебен заседател, на когото беше пуснал бележка в ръката преди половин час.

Глава XV

Два месеца по-късно, Зипо Биброк 5 х 10^8 беше съдрал дъното на Галактическите си Държавни джинси и прахосваше част от огромните доходи, които му докарваха неговите присъди, на един скъпоценен бряг, а онзи твърде хубавичък съдебен заседател втриваше в гърба му Куалактинска Есенция. Съдебният заседател всъщност беше едно Сулфинианско момиче от отвъд Мъглявите планети на Яга. Имаше лимонено копринена кожа и се интересуваше твърде много от съдийски тела.

— Чу ли новините? — попита тя.

— Уиииилааааах — каза Зипо Биброк 5 х 10^8, и човек трябваше да е там, за да разбере защо каза това. Тези събития не са записани на Информационни Илюзии и разказът за тях се базира на непотвърдени слухове.

— Не — добави той, когато онова, което го накара да каже „Уиииилааааах“ престана да бъде извършвано. Той леко размърда тялото си, за да хване първите лъчи на третото и най-голямо от трите слънца на първобитната Вод, което сега изпълзяваше над нелепо красивия хоризонт. Небето беше изпълнено с една от най-мощните познати някога тенообразуващи сили.

Ароматен бриз се носеше откъм тихото море, проследяваше линията на брега и се отдръпваше отново в морето, чудейки се къде да отиде после. В пристъп на лудост тръгваше пак към брега. После се дърпаше пак към морето.

— Надявам се новините да не са добри — измърмори Зипо Биброк 5 х 10^8 — щото мисля, че няма да мога да ги понеса.

— Твоята присъда над Криккит била изпълнена днес — разкошно го осведоми момичето. Нямаше нужда да го осведомява разкошно за едно толкова явно нещо, но тя така или иначе го направи, защото денят беше тъкмо такъв. — Чух го по радиото — добави тя, — когато се върнах на кораба за маслото.

— Ъхъх — измърмори Зипо и отпусна глава на скъпоценния пясък.

— Нещо е станало — каза тя.

— Мммм?

— Точно след като опаковката от Удъл-Време била заключена — поясни тя и спря за момент да втрива Куалактинска Есенция — един Криккитски боен кораб, който липсвал и който се предполагало, че е разрушен, се оказало, че само е липсвал. Той се появил и се опитал да вземе Ключа.

Зипо рязко се изправи.

— Хей, какво? — каза той.

— Всичко е наред — каза тя с глас, който би успокоил Големия Взрив. — Очевидно е имало кратка битка. Ключът и бойният кораб били дезинтегрирани и запокитени в пространствено-временния континуум. Очевидно те са изгубени завинаги.

Тя се усмихна и отля още малко Куалактинска Есенция върху пръстите си. Зипо Биброк 5 х 10^8 се отпусна и легна пак.

— Направи, каквото направи преди няколко минути — измърмори той.

— Това ли? — каза тя.

— Не, не — каза той — това.

Тя опита още един път.

— Това ли? — попита тя.

— Уииииилаааааах!

Наистина, човек трябваше да е там.

Ароматният бриз се носеше пак откъм морето.

Един магьосник се разхождаше по брега, но никой нямаше нужда от него.

Глава XVI

— Нищо не се губи завинаги — каза Слартибартфаст, а лицето му мъждукаше червеникаво в светлината на свещта, която сервитьорът робот се мъчеше да отнесе — освен Катедралата в Халезм.

— Освен какво? — стреснато попита Артър.

— Катедралата в Халезм — повтори Слартибартфаст. Беше е по времето на моите изследвания в Кампанията за Реално Време, когато аз…

— Освен какво? — отново попита Артър.

Старецът спря за момент и събра мислите си за една последна битка в тази история, или поне така се надяваше. Сервитьорът робот се движеше през пространствено-временните матрици като зрелищно комбинираше неприветливото с раболепното. Посегна към свещта и успя да я хване. Те си бяха платили сметката, бяха спорили убедено кой е ял канелони и колко бутилки вино са изпили. При това, както Артър смътно усети, бяха извели кораба успешно от субективното пространство в паркираща орбита около една странна планета. Сервитьорът сега бързаше да свърши своя дял от играта и да почисти бистрото.

— Всичко ще стане ясно — каза Слартибартфаст.

— Кога?

— След минута. Слушайте. В момента временните потоци са много замърсени. В тях плува страшно много помия и отпадъци, които все повече и повече се ребарбутират във физическия свят. Вихри в пространствено-временния континуум, разбирате ли.

— Така съм чувал — каза Артър.

— Виж какво, къде всъщност отиваме? — каза Форд, бутайки стола от масата нетърпеливо. — Защото ужасно искам да стигна там.

— Отиваме — каза Слартибартфаст с бавен, отмерен глас — да се опитаме да попречим на бойните роботи на Криккит да си възвърнат целия Ключ, който им трябва, за да отключат планетата Криккит от опаковката на Удъл-Времето и да освободят останалата част от армията си и техните откачени Господари.

— Просто — каза Форд — ти спомена за купон.

— Споменах — каза Слартибартфаст и увеси глава.

Той разбра, че това е било грешка. Идеята изглежда успяваше да завладее по странен и нездрав начин ума на Форд Префект. Колкото повече Слартибартфаст разкриваше тъмната и трагична история на Криккит и народа й, толкова повече Форд Префект искаше да се натряска и да танцува с момичета.

Старецът чувстваше, че не е трябвало да споменава купона, освен в краен случай. Но станалото, станало, Форд Префект се беше хванал за това, както Арктурански Мегасюнгер се хваща за жертвата си, преди да отхапе главата й и да отпраши с кораба си.

— Кога — енергично попита Форд — ще стигнем там?

— Когато свърша да ви обяснявам, защо трябва да отидем там.

— Аз знам защо отивам — каза Форд и се облегна назад, пъхайки ръце зад главата си. Той цъфна в една от усмивките си, които караха хората нервно да потръпват.

Слартибартфаст се беше надявал да излезе в спокойна пенсия.

Планираше да се научи да играе на октавентрален хибифон — очарователно безсмислена цел, както сам си даваше сметка, защото нямаше необходимия брой усти.

Планираше също така да напише една ексцентрична и безжалостно непрецизна монография за екваториалните фиорди, за да внесе хаос в сведенията за едно-две неща, които смяташе за важни.

Вместо това, някак си успя да се остави да го уговорят да се захване с една временна работа покрай Кампанията за Реално Време. После, за пръв път в живота си, я взе съвсем на сериозно. В резултат на това ето, че сега прахосваше малкото време, което му оставаше, сражавайки се със злото, като се опитваше да спаси Галактиката.

Намираше, че това е изтощителна работа и тежко въздъхна.

— Вижте сега — каза той — при Камтим…

— Какво? — каза Артър.

— Кампанията за Реално Време, за която ще ви разкажа после. Забелязах, че пет отломъка, появили се сравнително скоро от вихъра, сякаш съответстват на петте липсващи парчета от Ключа. Успях да проследя внимателно само две от тях — Дървената Колона, която се появи на вашата планета, и Сребърната Греда. Изглежда тя се намира на някакъв купон. Трябва да отидем там и да я вземем преди роботите на Криккит да я открият или иначе кой знае какво ще се случи?

— Не — каза твърдо Форд. — Трябва да отидем на купона, за да се натряскаме и да танцуваме с момичета.

— Ама ти нищо ли не си разбрал от това, което ви…?

— Да — каза Форд с внезапна и неочаквана ярост. — Прекрасно разбрах всичко. Точно за това искам да пия, колкото мога и да танцувам с толкова момичета, с колкото това е възможно, докато все още изобщо са останали някакви. Ако всичко, което ни показа, е истина.

— Истина? Разбира се, че е истина.

— …тогава нямаме дори шанса на рапан при свръхнова.

— На какво? — остро попита Артър отново. Той упорито беше следил разговора до този момент и настояваше да не изтърве нишката му.

— Шансът на рапан при свръхнова — повтори Форд, без да губи инерция. — Ра…

— Какво общо има рапанът със свръхновата? — каза Артър.

— Няма — плоско отвърна Форд — никакъв шанс.

Той изчака да види дали сега нещата бяха изяснени.

Прясното недоумение, което изплува в погледа на Артър, му подсказа, че не са.

— Свръхновата — заобяснява Форд толкова бързо и толкова ясно, колкото можеше — е звезда, която експлодира със скорост, равна почти на половината от скоростта на светлината. Тя изгаря с яркостта на трилиони слънца, после изпада в колапс като свръхнова тежка неутронна звезда. Това е звезда, която изгаря други звезди, чат ли си? Никой и нищо нямат никакъв шанс при избухването й.

— Разбирам — каза Артър.

— …Ра…

— А защо точна рапан?

— А защо не? Няма значение.

Артър прие това обяснение и Форд продължи, гонейки, доколкото можеше, предишната си яростна инерция.

— Работата е там — каза той, — че хора като мен и вас, Слартибартфаст и Артър — особено и специално Артър — са просто едни дилетанти, ексцентрици, мотльовци, ако щете.

Слартибартфаст се начумери, отчасти с удивление, отчасти с обида. Опита се да каже нещо.

— … — успя да вметне той.

— Ние не сме преследвани от нищо, разбираш ли — настояваше Форд.

— …

— И това е решаващият фактор. Не можем да спечелим срещу преследването. На тях им пука, на нас не. Те печелят.

— На мен ми пука за много неща — каза Слартибартфаст и гласът му трепереше отчасти с раздразнение, но и отчасти с неувереност.

— Например?

— Ами — каза старецът — за живота, Вселената. Всичко останало, най-вече фиордите.

— Ще умреш ли за тях?

— За фиордите? — премига Слартибартфаст от изненада — Не.

— Ето.

— Не виждам смисъла, ако трябва да бъдем честни.

— А пък аз все пак виждам връзката — каза Артър — с рапаните.

Форд усещаше, че разговорът му се изплъзва от контрол и не искаше да се отклонява в този момент, заради каквото и да било.

— Работата е там — изсъска той, — че ние не сме преследвани или обладавани хора и нямаме никакъв шанс.

— Освен внезапното ти обладаване от рапани — вметна Артър, — което аз все още не мога да проумея.

— Ще оставиш ли, моля те, рапаните на спокойствие?

— Ще ги оставя, ако и ти ги оставиш — отвърна Артър. — Ти повдигна въпроса.

— Беше грешка — каза Форд, — забрави ги. Работата е в следното.

Той се наведе напред и облегна чело на върха на пръстите си.

— За какво говорех? — уморено попита той.

— Айде просто да отидем на купона — каза Слартибартфаст, — заради каквото и да е. — Той стана, клатейки глава.

— Мисля, че това се опитвах да кажа — каза Форд. По необясними причини, кабината за телепортиране се намираше в банята.

Глава XVII

Пътуването във времето се смята все по-често за заплаха. Историята се замърсява.

В Енциклопедия Галактика човек може да прочете много неща за теорията и практиката на пътуването във времето, повечето неразбираеми за човек, който не е прекарал поне четири живота в изучаване на висша хиперматематика. И понеже преди да се открие пътуването във времето това беше невъзможно да се направи, съществуваше известна доза объркване по въпроса за това, как изобщо се е стигнало до идеята за тези пътувания. Едно опростено решение на проблема гласи, че пътуването във времето, поради самата си същност, е било открито едновременно във всички епохи на историята, но очевидно това са пълни глупости.

Бедата е, че голяма част от историята вече също се е превърнала в пълна глупост.

Ето един пример. На някои това не им се струва толкова важно, но за други то е катастрофално. Със сигурност, обаче, е значимо поне дотолкова, доколкото беше повод за първоначалното (или последно? Зависи от кой край на събитията в историята гледаш, а това в днешно време е също въпрос, предизвикващ нарастващо безпокойство) подемане на Кампанията за Реално Време.

Има, или имаше, един поет. Неговото име бе Лалафа. Той бе написал, по всеобща преценка в цялата Галактика, най-изтънчените стихове — Песните за Дългата Страна.

Стиховете са/бяха неизказано прекрасни. С други думи, не можеш да кажеш много неща за тях, без да бъдеш обхванат от вълнение, чувство за правдивост и усещане за пълнотата и целостта на нещата до такава степен, че да не изпиташ необходимост от кратка разходка около блока, с евентуална почивка на връщане в някой бар за една бърза чаша сода. Толкова бяха добри.

Лалафа живял в горите на Дългите Земи на Ефа. Живял и писал стиховете си там. Пишел ги на страници, направени от изсушени хаброви листа, без да ползва предимствата на образованието и машинописните коректори. Пишел за светлината в гората и какво мислел за нея. Пишел за тъмнината в гората и какво мислел за нея. Пишел за момичето, което го напуснало и точно какво мислел за него.

Много време след смъртта му, стиховете били намерени и предизвикали смайване. Новините за тях се разпространили като сутрешната слънчева светлина. Векове наред те осветявали и напоявали живота на много хора, който в противен случай можел да бъде по-тъмен и по-сух.

После, малко след откриването на пътуването във времето, някои главни производители на машинописни коректори се зачудили дали стиховете нямало да бъдат още по-добри, ако Лалафа имаше достъп до някои вискокачествени машинописни коректори и дали не би могъл да бъде убеден да каже няколко думи за техния ефект.

Те тръгнали на път във времето, намерили го, обяснили му положението — с известна трудност — и действително го убедили. Всъщност, убедили го до такава степен, че той станал изключително богат за тяхна сметка, а момичето, за което иначе му било съдено да пише с толкова прецизност, така и никога не го напуснало. Вместо това те се преместили от гората в една доста хубавичка бърлога в града, а той редовно посещавал бъдещето, където водел една шоу-програма, остроумничейки блестящо в нея.

Така и не стигнал до писане на стихове, разбира се, което било проблем, но той лесно бил разрешен. Производителите на машинописни коректори просто изпратили Лалафа някъде за една седмица, заедно с екземпляр на последното издание на книгата му и купчина изсушени хаброви листа, за да препише стиховете си върху тях, правейки между другото странните нарочни грешки и поправки.

Тогава много хора възразили, че стиховете му се обезценили. Други твърдели, че са си съвсем същите както преди, така че какво се е променило всъщност? Първата група хора отвръщали, че работата не е там. Те не били съвсем убедени, в какво точно е работата, но били съвсем сигурни, че не и в това. Тогава подели Кампанията за Реално Време, за да се опитат да спрат вършенето на такива неща. Тяхната кауза била подкрепена в значителна степен от факта, че седмица, след като те подели кампанията, дошла новината за събарянето на прочутата Катедрала в Халезм. Тя не само че била съборена, за да се построи на нейно място нова йонна рафинерия, но така и никога не била построена първоначално, понеже се оказало, че изграждането на рафинерията ще отнеме толкова дълго време, че за да може йонната продукция да излезе навреме, строежът трябвало да се удължи в миналото. Внезапно пощенските картички с катедралата станали невъобразимо ценни.

Така, голяма част от историята си отишла завинаги. Реално Временниците твърдят, че както улесненото пътуване било изравнило разликите между една държава и друга и между една планета и друга, така и пътуването във времето изравнявало сега разликите между една епоха и друга. „Миналото — казват те — сега наистина прилича на една чужда държава. Там нещата се вършат по съвсем същия начин.“

Глава XVIII

Артър се материализира с обичайното залитане и хващане за гърлото, сърцето и различните си крайници, което все още си позволяваше при тези омразни и болезнени материализации, с които решително отказваше свикне.

Огледа се за другите.

Те не бяха там.

Огледа се за другите пак.

Те все още не бяха там.

Затвори очи.

Отвори ги.

Огледа се за другите.

Те упорстваха в отсъствието си.

Преди да направи това напълно излишно упражнение още един път, затвори очи отново, защото само така, със затворени очи, мозъкът му успяваше да регистрира онова, което очите му гледаха, докато бяха отворени. Озадачена гримаса пропълзя по лицето му.

Артър отвори пак очи, за да провери фактите и гримасата застина на лицето му.

Тя стана още по-красноречива и се вкопчи здраво за него. Ако това беше купон, значи беше много тъп, толкова тъп, че всички си бяха тръгнали. Артър отхвърли тази линия на разсъждения като безплодна. Очевидно това не беше купон. Беше лабиринт, или пещера, или някакъв тунел — нямаше достатъчно светлина, за да се разбере какво точно. Всичко беше потънало в мрак — влажен искрящ мрак. Ехото от собственото му дишане беше единственият шум и то звучеше обезпокоено. Артър се изкашля съвсем леко и се заслуша в тънкото призрачно ехо на кашлицата си, което пробягваше по виещи се коридори и невидими зали като, в някой огромен лабиринт и най-накрая се върна при него по същия път, сякаш за да каже „Да?“.

Така ставаше при всеки най-лек звук, който Артър издаваше и това го потискаше. Пробва да си изтананика някоя весела мелодийка, но тя се връщаше при него като куха погребална песен и той престана.

Изведнъж съзнанието му се изпълни е образите от разказа на Слартибартфаст. Почти очакваше да види как смъртоносните бели роботи изплуват тихо от сенките, за да го убият. Дъхът му секна. Те не изплуваха. Дъхът му се възвърна. Артър не знаеше какво беше очаквал.

Някой или нещо, все пак, изглежда го очакваше, тъй като в този момент страховит зелен неонов надпис светна внезапно в мрачната далечина.

Той каза мълчаливо:

ТИ СИ ОТВЛЕЧЕН.

Надписът угасна по начин, който Артър съвсем не беше сигурен, че харесва. Той угасна с нещо като презрително фръцване и Артър опита да се убеди, че това е било само идиотски номер на въображението му. Един неонов надпис или свети, или е угаснал, в зависимост от това, дали в него тече ток или не. Няма начин, убеждаваше Артър сам себе си, да мине от едното състояние в другото с презрително фръцкане. Въпреки това, Артър се сви плътно в халата си и потрепери.

В дълбините неоновият надпис загадъчно светна пак, с три точки и запетайка. Ето така:

…,

Само че в зелен неон.

След минута-две недоумяващо зяпане Артър помисли, че надписът иска да подскаже, че има още, че изречението не е довършено. Да подскаже с почти свръхчовешка педантичност, помисли си той. Или в краен случай, с нечовешка педантичност.

Тогава изречението се довърши със следните две думи:

АРТЪР ДЕНТ.

Зави му се свят. Поотърси се, за да погледне ясно още веднъж. Надписът все още гласеше АРТЪР ДЕНТ, така че отново му се зави свят.

Надписът угасна и го остави да премигва в мрака с мътния червен образ на името си, който подскачаше върху ретината му.

ДОБРЕ ДОШЪЛ.

сега пък внезапно гласеше надписът.

След момент, добави:

НЕ МИСЛЯ.

Студеният като камък страх, който витаеше около Артър през цялото време и чакаше този момент, усети, че удари неговият час и го сграбчи. Артър се опита да се пребори с него. Сви се в нещо като дебнеща поза, която беше видял един път по телевизията някой да заема, но явно някой с по-яки колена. Артър се вгледа напрегнато в мрака.

— Ъ, хей — каза той.

Прочисти гърлото си и го повтори, по-високо и без „ъ“-то. На известно разстояние надолу по коридора някой изведнъж сякаш заудря по меден барабан.

Артър се заслуша и установи, че това не са ударите на сърцето му, а че някой надолу по коридора удряше меден барабан.

Капки пот се появиха по веждите му, наедряха и закапаха. Той се опря с ръка на пода, за да подпре стойката си, която очевидно не владееше твърде добре. Надписът отново се промени. Този път той гласеше:

НЕ СЕ БЕЗПОКОЙ.

И след кратка пауза добави:

БЪДИ МНОГО, МНОГО ИЗПЛАШЕН, АРТЪР ДЕНТ.

После изгасна отново. Отново го остави в мрака. Очите на Артър като че ли се канеха да изпаднат от главата му. Артър не беше сигурен дали това се дължи на опита им да се вгледат още по-добре или в този момент те просто се канеха да напуснат.

— Хей — каза той отново, като този път се опитваше да придаде на гласа си сурова и агресивна нотка на самозащита. — Има ли някой там?

Отговор нямаше, нищо.

Това потисна Артър още повече, отколкото ако би имало. Той заотстъпва пред страшното нищо. Колкото повече отстъпваше, толкова повече се страхуваше. След известно време осъзна, че причина за това бяха онези филми, в които героят отстъпва все повече и повече пред някакъв въображаем ужас пред себе си само за да се сблъска с него отзад.

Тъкмо тогава му хрумна да се обърне с доста прилична скорост.

Нямаше нищо.

Само чернотата.

Това наистина го потисна, и той заотстъпва назад в посоката, от която беше дошъл.

След известно време, през което той отстъпваше, внезапно му хрумна, че сега е с гръб към онова, каквото и да беше то, към което стоеше с гръб в началото и той отново се обърна.

В този момент се оказа, че вторият му импулс е бил правилен, защото зад него стоеше притихнало неописуемо отвратително чудовище. Тялото на Артър дивашки се закриви, като кожата му се опитваше да скочи на една страна, а скелетът му на друга, докато мозъкът му се опитваше да разбере, през кое от ушите е най-приемливо да изпълзи.

— Басирам се, че не очакваше да ме видиш отново — каза чудовището. Артър си помисли, че това беше идиотска забележка, като се имаше предвид, че не беше срещал съществото по-рано. Беше сигурен, че не е срещал съществото по-рано по простата причина, че досега нощем успяваше да спи спокойно. То беше… то беше… то беше…

Артър замига. Чудовището стоеше притихнало. Все пак изглеждаше малко познато.

Обзе го ужасно ледено спокойствие, когато разбра, че това, към което гледаше, беше висока шест фута холограма на домашна муха.

Зачуди се, защо му показваха висока шест фута холограма на домашна муха точно сега. Чудеше се, чий глас беше чул.

Беше ужасно реалистична холограма.

Тя изчезна.

— Или може би си ме спомняш по-добре — каза внезапно гласът. Беше дълбок, кух, недоброжелателен глас и звучеше като разтопен катран, който изкипява със зли помисли от барабан — като заек.

С внезапно свистене в черния лабиринт се появи заек, огромен, противно мек и любвеобвилен. Всеки мек и любвеобвилен косъм на изображението изглеждаше като реално и самостоятелно нещо, растящо в пухкавата му козина. Артър се сепна, когато видя собственото си отражение в меките му и любвеобвилни немигащи и изключително огромни кафяви очи.

— Роден в тъмнина — гърмеше гласът, — отгледан в тъмнина. Една сутрин за пръв път подадох глава навън в яркия нов свят, за да ми я строшат с нещо, което подозрително приличаше на примитивен инструмент, направен от кремък.

— Направен от теб, Артър Дент, и използван от теб. Доста безжалостно, доколкото си спомням.

— Ти направи от кожата ми торба, за да си държиш разни интересни камъни в нея. Случайно знам това, защото в следващия си живот се възродих като муха, която ти размаза. Отново. Само че този път ме размаза с торбата, направена от предишната ми кожа.

— Артър Дент, ти си не само жесток и безсърдечен човек, ти си освен това и поразително нетактичен.

Гласът млъкна, докато Артър седеше като гръмнат.

— Виждам, че си загубил торбата — каза пак гласът. — Сигурно ти е омръзнала, нали?

Артър безпомощно поклати глава. Искаше да обясни, че всъщност много си е харесвал торбата и се е грижел добре за нея и я е носел със себе си, където и да отивал. Но необяснимо как, всеки път, когато тръгвал занякъде, накрая се озовавал там с друга торба. Дори и сега, докато седят в коридора, той тъкмо бил забелязал, че торбата, която носи в момента, изглежда направена от твърде гадна имитация на леопардова кожа и не е същата, която носел няколко минути по-рано, преди да пристигне на това място. Не била торба по вкуса му и кой знае какво има вътре, след като не е неговата торба. Той би предпочел да му върнат оригинала, само дето, разбира се, ужасно съжалявал, че така безцеремонно я е отстранил, или по-скоро не нея, а съставните й части, т.е. заешката кожа от предишния й притежател, т.е. заекът, към когото в момента има честта да се опитва напразно да се обърне.

Всичко, което в действителност успя да каже, беше „Ърп“.

— Виж саламандъра, върху когото стъпи — каза гласът.

И в коридора до Артър се появи огромен зелен люспест саламандър. Артър се обърна, изквича, отскочи назад и се озова в средата на заека. Изквича пак, но не можа да намери място, накъдето да отскочи.

— Това също бях аз — продължи гласът с ниско заплашително боботене, — като че ли не знаеше…

— Да знам? — шашардисано каза Артър. — Да знам?

— Интересното в превъплъщението — проскърца гласът — е, че повечето хора, повечето духове не съзнават, че то се случва с тях.

Последва ефектна пауза. Колкото до Артър, вече му се бяха събрали достатъчно ефектни неща.

— Аз съзнавах — изсъска гласът, — тоест, започнах да осъзнавам. Бавно. Постепенно.

Той, който и да беше това, направи пауза отново и дълбоко пое въздух.

— Едва ли имах друг избор, нали? — изрева той. — Когато едно и също нещо се повтаряше отново и отново, и отново! Във всеки живот, който съм живял, аз бях убиван от Артър Дент. Във всеки свят, всяко тяло, всяко време в което тъкмо се заселвах, ето ти насреща Артър Дент пуф, и ме убива.

— Трудна е да не го забележиш. Добро напомняне. Добър намек. Добър гнусен номер!

— „Странна работа“ — си казваше духът ми, докато махаше с крила по пътя към оня свят след поредния безплоден Дент-приключен опит да се настани в света на живите — „онзи мъж, който току-що връхлетя върху мен, докато джапах по пътя за любимата си локва, ми изглеждаше някак познат“. И постепенно вързах нещата, Дент, многократен-мой-убиецо!

Ехото на гласа му ревеше нагоре-надолу по коридорите, Артър стоеше безмълвен и вледенен, главата му с поклащаше в неверие.

— Това е моментът, Дент — изкрещя гласът, достигайки този път трескавата височина на омразата, — това е моментът, когато най-накрая разбрах!

Онова, което внезапно се откри пред Артър, беше неописуемо отвратително. Дъхът му спря и той се задави от ужас. Ето един опит да се опише колко отвратително беше то. Представляваше огромна пулсираща мокра пещера с големи, хлъзгави, груби, китоподобни същества, въртящи се из нея, които се плъзгаха по чудовищни бели надгробни камъни. Отгоре се спускаше нещо като грамаден стълб, който разделяше тъмните ниши на две други страховити пещери, които…

Артър Дент внезапно разбра, че вижда собствената си уста. Вниманието му беше привлечено от една жива стрида, пъхната безпомощно в нея.

Той се олюля с вик и отмести поглед.

Когато погледна отново, отблъскващото видение беше изчезнало. Коридорът беше тъмен и за кратко време, изпълнен с тишина. Беше сам с мислите си. Те бяха изключително неприятни и се нуждаеха от компаньонка.

Следващият шум, който се чу, беше ниският тежък тътен от събарянето на огромна част от стената, при което се откри тъмната чернота зад нея. Артър се вгледа натам подобно на мишка, която се вглежда в тъмна кучешка колиба.

Гласът отново заговори.

— Кажи ми, че е било съвпадение, Дент — каза той. — Призовавам те да ми кажеш, че е било съвпадение!

— Беше съвпадение — каза бързо Артър.

— Не беше! — дойде ответният рев.

— Беше — каза Артър — беше.

— Ако е било съвпадение, името ми — гърмеше гласът — да не е Аграджаг!!!

— Предполагам — каза Артър — че се кълнеш, че това е било името ти.

— Да! — изсъска Аграджаг със задоволство, като че ли току-що беше завършил някакъв ловък силогизъм.

— Е, боя се, че все пак беше съвпадение — каза Артър.

— Ела тук и го кажи! — изви гласът, изпадайки внезапно в апоплектичен пристъп.

Артър пристъпи и каза, че е било съвпадение, или поне почти каза, че е било съвпадение. Езикът му се лиши от опора към края на последната дума, защото се появиха светлини и откриха онова, към което беше пристъпил.

Беше Катедрала на Омразата.

Беше продукт на мозък, който беше не просто извъртян, ами направо разтеглен.

Беше огромна. Беше страхотна.

В нея имаше Статуя.

До статуята ще стигнем след малко.

Огромната, невъобразимо огромната зала изглеждаше така, като че ли беше издялана във вътрешността на някоя планина. Това се дължеше на факта, че беше издялана именно там. На Артър му се струваше, че докато стоеше и я зяпаше, залата се върти около главата му до призляване.

Беше черна.

Където не беше, ти се искаше да е, защото цветовете, с които се открояваха някои от неописуемите детайли в нея, преминаваха ужасяващо през целия спектър от невидими нюанси, от Ултра Виолент до Инфра Мъртвено, през Чернодробен Пурпур, Противно Лилаво, Материално Жълто, Изгорян Омбре и Ган Грийн.

Неописуемите детайли представляваха отвратително гнусни водоскоци, напълно в състояние да откажат Франсиз Бейкън от обяда му.

Всички те имаха лица, които гледаха навътре от стените, от колоните, от подпорите, от църковните скамейки към Статуята, до която ще стигнем след малко.

И ако водоскоците биха отказали Франсиз Бейкън от обяда му, то по лицата им се виждаше, че Статуята би ги отказала от техния обяд, ако бяха живи, което не бяха, и ако някой би се осмелил да им го сервира, което изглеждаше малко вероятно.

По монументалните стени бяха изгравирани каменни плочи в памет на загиналите от Артър Дент.

Някои от увековечените имена бяха подчертани и отбелязани със звездичка. Така например, името на една крава, която била заклана и от която се случило Артър да хапне пържоли, беше изписано най-обикновено, докато името на една риба, която Артър сам си хванал, после решил, че не му харесва и я побутнал в края на чинията, беше двойно подчертано, отбелязано с три звездички. Имаше и кървящ меч, добавен просто така, за декорация.

Най-обезпокоително от всичко, освен Статуята, до която почти стигнахме, беше много ясният извод, че всички тези хора и същества са в действителност една и съща личност.

Ясно беше, освен това, че тази личност, колкото и неоснователно, беше изключително разстроена и разярена.

Всъщност би било справедливо да се отбележи, че тя достигаше непозната до този момент във Вселената степен на ярост. Ярост с епични пропорции, изгарящ палещ пламък на ярост, която в безкрайната си обида обхващаше цялото време и пространство.

Тя намираше най-пълен израз в Статуята, която се намираше в центъра на тази чудовищност и представляваше твърде нелицеприятен образ на Артър Дент. Статуята беше висока петдесет фута и нямаше място по нея, което да не беше изцяло натъпкано с обида, а петдесет фута от такова нещо са достатъчни, за да накарат когото и да било да се почувства зле. От малката пришка встрани от носа му, до окаяния вид на халата му, нищо не беше спестено на Артър от скулптора.

Артър имаше вид на горгона, на зъл, хищен, грабещ, кървясал великан, разсичащ пътя си през невинната Вселена на едно същество.

С всяка от тридесетте ръце, с които скулпторът в пристъп на артистична фриволност го беше дарил, той или размазваше главата на заек, смазваше муха, вадеше ядеца, махаше бълха от козината, или правеше нещо, което Артър на пръв поглед не можа да разгадае.

Многото му крака в повечето случаи газеха мравки.

Артър сложи ръце на очите си, провеси глава и я заклати бавно от една страна на друга, изпаднал в мъка и ужас от тази лудост.

Когато отвори пак очите си, пред него стоеше фигурата на човека, или съществото, или каквото там беше, което уж беше преследвал през цялото това време.

— ХххххххррррррааааааХХХХХХ! — каза Аграджаг Той, или то, или каквото и да беше, изглеждаше като луд тлъст прилеп. Бавно се плъзна около Артър и се вторачи в него с присвити нокти.

— Виж! — запротестира Артър.

— ХхххххррррррааааааХХХХХХ!!! — обясни Аграджаг и Артър неохотно се съгласи, само понеже беше доста уплашен от отвратителното и странно окаяно видение.

Аграджаг беше черен, подпухнал, сбръчкан и жилав.

Крилата му на прилеп изглеждаха по-страшни така, както си бяха, патетично строшени и безпомощни, отколкото ако бяха силни и мускулести. Страшното вероятно идваше от това, че противно на всички физически шансове, той все още упорито продължаваше да съществува.

Имаше най-смайващата колекция от зъби.

Те сякаш бяха събрани от абсолютно различни животни и бяха подредени в устата му под толкова идиотски ъгли, че ти се струваше, че ако се опита някога изобщо да сдъвче нещо, ще си раздере половината лице, а вероятно и някое око.

И трите му очи бяха малки и напрегнати и се оглеждаха наоколо толкова нормално, колкото би се оглеждала риба от храсталак.

— Бях на един мач по крикет — проскърца той.

В този му вид това звучеше толкова абсурдно, че Артър се задави.

— Не в това тяло — изкрещя съществото, — не в това тяло! Това е последното ми тяло. Последният ми живот. Това е отмъстителното ми тяло. Моето Убий-Артър-Дент тяло. Последният ми шанс. Ще трябва да се боря за него.

— Но…

— Бях на — ревеше Аграджаг — един мач по крикет! Имах слабо сърце, но, казах на жена си, какво толкова може да ми се случи на един мач по крикет? Докато гледам, какво мислиш стана?

— Двама души твърде преднамерено изникнаха от нищото точно пред мен. Последното нещо, на което не можех да не обърна внимание преди бедното ми сърце да издаде багажа заради шока, беше, че единият от тях е Артър Дент, със заешки кокал в брадата си. Съвпадение?

— Да — каза Артър.

— Съвпадение? — изкряка създанието, като болезнено трошеше счупените си крила и с един особено гнусен зъб отваряше дълбока рана на дясната си буза. При по-обстойно разглеждане, каквото съществото се надяваше да избегне, Артър забеляза, че по-голямата част от лицето на Аграджаг е покрита с раздърпани лентички черен лейкопласт.

Артър нервно се отдръпна. Задърпа брадата си. Откри, че там все още се намираше заешкият кокал. Издърпа го и го захвърли.

— Виж — каза той — просто съдбата си прави лоши шегички с тебе. С мене. С нас. Това е абсолютно съвпадение.

— Какво имаш против мен, Дент? — изръмжа съществото, приближавайки към него с болезнено клатушкане.

— Нищо — настоя Артър, — честно, нищо.

Аграджаг го изгледа с блестящите си очички.

— Изглежда ми странно да се държиш така с някого, към когото нямаш нищо против, като го убиваш през цялото време. Много любопитен случай на социално взаимодействие, бих го нарекъл. Също така бих го нарекъл лъжа!

— Но виж — каза Артър. — Аз ужасно съжалявам. Станало е страхотно недоразумение. Трябва да си тръгвам. Имаш ли часовник? Трябва да помагам да се спаси Вселената. — Той се отдръпна още по-назад.

Аграджаг се доближи още повече.

— По едно време — изсъска той, — по едно време реших да се откажа. Да. Няма да се връщам. Ще си стоя на онзи свят. И какво стана?

Артър затръска глава, за да покаже, че нито има представа, нито иска да знае какво. Откри, че се обляга на студения мрачен камък, от който беше издялана, кой знае с какво херкулесово усилие чудовищната пародия на спалните му чехли. Погледна към собствения си ужасяващо пародиен образ, който се извисяваше над него. Все още се чудеше, какво беше това, което вършеше с една от ръцете си.

— Бях издърпан обратно във физическия свят — продължаваше Аграджаг, — като букет петунии. В, бих добавил, саксия. Така, на триста мили над повърхността на една особено мрачна планета започна този щастлив и кратък живот в саксията ми, която нямаше никаква опора. Човек ще рече, че не това е естественото и стабилно положение за една саксия петунии. И ще е прав. Този живот завърши твърде скоро, на триста мили по-надолу. В, бих добавил отново, пресните останки на един кит. Мой духовен брат.

Аграджаг злобно изгледа Артър в нов пристъп на омраза.

— Докато падах надолу — изръмжа той — нямаше как да не забележа един евтин на вид бял кораб. В този евтин на вид бял кораб седеше един самодоволен на вид Артър Дент и гледаше през люка. Съвпадение?!!

— Да! — излая Артър. Той погледна пак нагоре и разбра, че ръката, която го озадачаваше толкова много, капризно призоваваше към съществувание една саксия обречени петунии. Такава концепция не можеш да схванеш от пръв поглед.

— Трябва да си вървя — настоя Артър.

— Можеш да си ходиш — каза Аграджаг, — след като те убия.

— Не, от това няма да има никаква полза — заобяснява Артър, като започна да изкачва твърдата каменна плоскост на издялания си чехъл, — защото аз трябва да спася Вселената, разбираш ли. Трябва да намеря една Сребърна Греда, там е работата. Доста сложно, ако си мъртъв.

— Да спаси Вселената! — изплю се презрително Аграджаг. — Трябваше да помислиш за това преди да започнеш вендетата си спрямо мене! Какво ще кажеш за времето, когато беше на Ставромула Бета и някой…

— Никога не съм бил там — каза Артър.

— …се опита да те убие, а ти бързо се извъртя. Кого мислиш уцели куршумът? Какво каза?

— Никога не съм бил там — повтори Артър. — За какво говориш? Трябва да си ходя.

Аграджаг спря да обикаля.

— Трябва да си бил там. Ти беше отговорен за моята смърт там, както и навсякъде другаде. Невинният наблюдател! — той потръпна.

— Никога не съм чувал за това място — настоя Артър. — И със сигурност никой не се е опитвал да ме убие. Освен тебе. Може би ще отида там по-късно, как мислиш?

Аграджаг премига бавно в нещо като смразяващ логически ужас.

— Не си бил на Ставромула Бета все още! — прошепна той.

— Не — каза Артър, — не знам нищо за това място. И никога не съм бил там, и нямам никакви планове да отивам.

— О, ще отидеш като едното нищо — измърмори Аграджаг със съкрушен глас, — ще отидеш като едното нищо. О, по зарките! — Той се олюля и огледа с див поглед Катедралата си на Омразата. — Довел съм те тук прекалено рано!

Започна да пищи и да реве.

— Довел съм те тук прекалено рано, зарка му!

Изведнъж той се отърси и хвърли пагубен, изпълнен с омраза поглед към Артър.

— Ще те убия въпреки това! — изрева той. Дори ако е логически невъзможно, ще се опитам, зарка му! Смятам да взривя тази планина! — изпищя той — Да видим как ще се измъкнеш от тук, Дент!

Той се втурна с болезнено клатушкане, като накуцваше към един малък черен олтар за жертвоприношения. Крещеше вече толкова бясно, че наистина обезобразяваше лицето си. Артър скочи долу от собствения си крак и хукна да се опита да спре три-четвърти полудялото създание.

Той се хвърли върху него и стовари невероятното чудовище с грохот върху олтара.

Аграджаг изпищя отново, известно време бясно заудря и обърна бясното си око към Артър.

— Знаеш ли какво направи? — изхриптя той мъчително. — Тъкмо си тръгна и ме уби отново. Искам да кажа, какво искаш от мен, кръвопиецо?

Той заудря отново в кратък апоплектичен пристъп, потръпна и колабира, падайки върху едно голямо червено копче на олтара.

Артър, ужасен и изплашен, го втресе първо от това, което се оказа, че е извършил, а после и от гръмкия вой на сирени и звънци, който внезапно разклати въздуха, обявявайки крещяща тревога. Той се огледа с див поглед.

Единственият изход изглежда беше натам, откъдето беше дошъл. Втурна се нататък, захвърляйки отвратителната торба от имитация на леопардова кожа.

Стрелкаше се напосоки, накъдето му видеха очите през лабиринта и му се струваше, че го преследват все по-яростно и по-яростно клаксони, сирени и мигащи светлини.

Сви зад един ъгъл и внезапно пред него се показа светлина.

Тя не мигаше. Беше дневна светлина.

Глава XIX

Както вече беше споменато, единствено на Земята в цялата Галактика Криккит (или крикет) се смята подходяща за игра и по тази причина Земята е била отбягвана. Но това не се отнася за нашата Галактика, и по-специално за нашето измерение. В някои от по-големите измерения се счита, че в една или друга степен имаш право да се позабавляваш. Там играят една интересна игра, наречена Брокиански Ултра-Крикет, която трае толкова, колкото е трансдименсионалният еквивалент на трилион години.

— Откровено казано, това е гадна игра — (казва Пътеводителят на Галактическия Стопаджия) — и всеки, който е посетил някое от по-големите измерения, трябва да е наясно, че ония там горе са гадни езичници, което би трябвало да бъдат смазани и прецакани, които би било възможно, ако някой можеше да измисли начин за изстрелване на ракети под прав ъгъл на реалността.

Това е друг пример в подкрепа на факта, че Пътеводителят на Галактическия Стопаджия би наел всеки, който е готов да излезе направо на улицата и да бъде оскубан, особено ако това се случи следобеда, когато твърде малко от обичайната работна ръка е там.

Ето една характерна особеност:

Историята на Пътеводителя на Галактическия Стопаджия е история на идеализма, борбата, отчаянието, страстта, успеха, провала и страшно грамадните обедни почивки.

Най-ранните корени на Пътеводителя, както и повечето от финансовите му отчети, са понастоящем изгубени в мъглите на времето.

За други, по-любопитни теории относно мястото, където са изгубени, виж по-долу.

В повечето от съхранените варианти на историята, обаче, се споменава един основоположник, редактор на име Хърлинг Фруутмиг.

Казват, че Хърлинг Фруутмиг положил основите на Пътеводителя, въвел фундаменталните му принципи на честност и идеализъм и се разорил.

Последвали дълги години на нищета и търсене, през които той се консултирал с приятели, седял в затъмнени стаи в нелегално състояние на ума си, мислел за това-онова, бъзикал се с вдигане на тежести, докато, след една случайна среща със Светите Обядващи Монаси от Вуун-дуун (които твърдят, че както обедът е в центъра на човешкия преходен ден, а човешкият преходен ден би могъл да се разглежда като аналог на духовния му живот, така Обедът би трябвало:

(а) да се разглежда като център на човешкия духовен живот, и;

(б) да се провежда в оживени хубави ресторанти), той основал повторно Пътеводителя, заложил фундаменталните му принципи на честност и идеализъм, посочил, къде би могло да се срещнат и двете заедно и извел Пътеводителя към първия му значителен търговски успех.

Хърлинг Фруутмиг започнал, освен това, да развива и изследва ролята на редакторската обедна почивка. Впоследствие това изиграло съкрушителна роля в историята на Пътеводителя, тъй като голяма част от работата на практика се извършвала от който и да е случаен минувач, който, разхождайки се, попада в празните следобеда кантори и вижда нещо, което си заслужава да се свърши.

Малко по-късно Пътеводителят бил превзет от Мегадодо Публикейшънс от Малка Мечка Бета, с което нещата се поставили на много здрава финансова основа. Това дало възможност на четвъртия редактор, Лиг Лъри Джр, да се посвети на обедните почивки с такъв размах, в сравнение с който усилията на днешните редактори, даващи спонсорирани благотворителни обедни почивки, изглеждат просто като едни обикновени сандвичи.

Формално Лиг никога не е подавал оставка от редакторския си пост — той чисто и просто напуснал офиса си късно една сутрин и така и никога не се завърнал. Въпреки, че оттогава е изминало вече повече от едно столетие, много членове от екипа на Пътеводителя все още таят романтични илюзии, че Лиг просто е излязъл за един кроасан с шунка и ще се върне всеки момент за солидна следобедна работа.

Ето защо, всички редактори след него били назначавани като Изпълняващи Длъжността Редактор, а бюрото на Лиг се пази непокътнато, във вида, в който той го е оставил. Добавен е бил само един малък надпис „Лиг Лъри Джр, Редактор, Изчезнал, смята се за Нахранен“.

Някои твърде оскърбителни и подривни източници намекват, че Лиг всъщност е изчезнал по време на първите изключителни опити на Пътеводителя в алтернативно счетоводство, за което се знае много малко, а още по-малко се говори. Всяка планета, на която някога е откриван счетоводен отдел на Пътеводителя, малко след това е погубвана във война или природно бедствие. Който дори само забележи, да не говорим, ако си позволи да привлече вниманието на обществеността върху този интересен, но абсолютно без никакво значение и случаен факт, бива разкъсан на парчета.

Любопитен, макар и без никаква връзка е фактът, че два или три дена преди разрушаването на Земята с цел да се очисти пътя за една нова хиперпространствена магистрала, се е наблюдавал драматичен скок в броя на НЛО над планетата, не само над Лордс Крикет Граунд в Сейнт Джоунс Ууд, Лондон, но и над Гластънбъри в Съмърсет.

Гластънбъри винаги е бил свързван с митове за древни крале, магьосници и изцеляване на брадавици, а тогава бил избран и за построяването на новата финансово-отчетна кантора на Пътеводителя на Стопаджията. Действително, десет годишно богатство от финансови отчети било прехвърлено в един магически хълм в непосредствена близост с града, някакви си часове преди Вогоните да пристигнат.

Нито един от тези факти, колкото и да са странни или необясними, не е толкова странен и необясним, колкото правилата на Брокианския Ултра-Крикет, когато се играе в по-големите измерения. Пълният набор от правила е толкова сложен, че когато бил направен опит да се съберат в един единствен том, те претърпели гравитационен колапс и се превърнали в Черна Дупка.

Едно кратко резюме, все пак, гласи следното:

ПРАВИЛО НОМЕР ЕДНО: Отгледайте си поне още три крака. Няма да ви трябват, но ще забавляват тълпата.

ПРАВИЛО НОМЕР ДВЕ: Намерете си един добър играч на Брокиански Ултра-Крикет. Клонирайте[17] го няколко пъти. Това спестява огромно количество изтощителна работа по селекцията и тренирането.

ПРАВИЛО НОМЕР ТРИ: Срещнете вашия отбор с противниковия на едно широко поле, около което сте издигнали висока стена.

Така, въпреки, че играта е предимно зрелищен спорт, публиката ще се обърка от това, че на практика не може да види какво става, което пък ще я накара да си въобрази, че то е далеч по-вълнуващо, отколкото е в действителност. Тълпата, която наблюдава една скучна игра, изпитва далеч по-малко жизнеутвърждаващи емоции, отколкото тълпата, която е убедена, че току-що е изтървала най-драматичното спортно събитие в цялата история.

ПРАВИЛО НОМЕР ЧЕТИРИ: Хвърлете на играчите през стената множество атрибути на разнообразна спортна екипировка. Всичко би било подходящо за целта — бухалки за крикет, бейзкубни бухалки, пищови за тенис, ски, изобщо всичко, с което може добре да се замахне.

ПРАВИЛО НОМЕР ПЕТ: Сега играчите трябва с всички сили да размахат, каквото докопат и да започнат да раздават удари около себе си. Щом играчът направи точка от „попадението“ в друг играч, трябва моментално да избяга и да се извини от безопасно разстояние.

Извиненията трябва да са кратки, искрени и за максимална яснота, поднесени с мегафон.

ПРАВИЛО НОМЕР ШЕСТ: Печелившият отбор е този, който пръв спечели.

Любопитно е, че колкото повече играта печели популярност в по-големите измерения, толкова по-малко се играе на практика, тъй като преобладаващата част от състезаващите се отбори изпадат в състояние на непрекъсната война помежду си по повод интерпретацията на правилата. Всичко това е за добро, защото в дългосрочна перспектива една хубава солидна война е психологически по-малко разрушителна от една проточила се игра на Брокиански Ултра-Крикет.

Глава XX

Докато Артър бягаше с всички сили и задъхано надолу по склона на планината, изведнъж почувства цялата й маса да помръдва много, много леко под краката му. Чу се грохот и рев и той усети леко неясно движение, а също и горещ полъх в далечината зад и над себе си. Бягаше пощурял от страх. Почвата под краката му започна да се свлича и внезапно понятието „земно свличане“ изпъкна пред него в нова светлина. Досега той го беше възприемал просто като едно понятие. Сега, ужасен, Артър изведнъж осъзна, че свличането е идиотско и противно нещо, когато го прави почвата. Тя го правеше с Артър отгоре й. Прилоша му от страх и от втрисането. Земята се свличаше, планината неясно боботеше, той се подхлъзна, стана, подхлъзна се пак и побягна. Лавината започна.

Камъни, после парчета скала, после цели скални късове подскачаха покрай него като тромави кукли, само че много, много по-големи, много, много по-твърди и по-тежки и с почти безкрайно по-голям шанс да те убият, ако те уцелят. Очите на Артър танцуваха заедно с тях, краката му танцуваха с танцуващата земя. Той бягаше, като че ли бягането беше страхотно изпотяващо заболяване, сърцето му туптеше с ритъма на туптенето на геологическата истерия около него.

Очевидно Артър трябваше да оцелее, ако предсказаното поредно произшествие от сагата на неумишлените му убийства на Аграджаг трябваше да се сбъдне. Тази логика на ситуацията по никакъв начин не успяваше да влезе в главата му, нито пък да упражни някакво възпиращо действие върху него в този момент. Той бягаше, обхванат от смъртен страх, който витаеше в, под и над него, като караше косата му да настръхва.

Внезапно отново се спъна и беше изтласкан напред от значителната си инерция. Но тъкмо в момента, когато трябваше да се удари в земята изумително силно, той видя точно пред себе си да лежи малък тъмносин сак, който със сигурност знаеше, че е загубил на Атинското летище преди около десет години по собствената си временна скала. В учудването си той напълно пропусна да се удари в земята и изхвърча във въздуха с пеещ мозък.

Това, което правеше, беше следното: той летеше. Огледа се с изненада, но не можеше да има съмнение, че правеше точно това. Нито една негова част не докосваше земята и нито една негова част дори не я приближаваше. Просто той се носеше, а камънаците свистяха във въздуха под него.

Артър погледна надолу със силно любопитство. Между него и потръпващата земя сега имаше около тридесет фута празен въздух, празен, ако не се броят камънаците, които не оставаха за дълго в него, а се отправяха надолу в желязната хватка на закона за гравитацията. Същият закон, който така внезапно беше дал на Артър свободно.

С непогрешимостта на инстинкта за самосъхранение почти моментално му хрумна, че не бива да се опитва да мисли за това и че ако опита, то законът за гравитацията ще погледне строго към него и ще поиска да знае, какво аджеба, си въобразява той, че прави там горе, след което всичко щеше да бъде загубено.

Така че, той мислеше за лалета. Беше трудно, но го правеше. Мислеше си за прекрасната здрава заобленост на чашката на лалетата, мислеше за интересното им разнообразие от цветове и се чудеше, какъв ли е броят на лалетата, които растат, или по-скоро растяха на Земята в радиус от една миля около дадена вятърна мелница. След известно време тази нишка на мисълта го отегчи застрашително, той почувства как въздухът под него се разцепва, почувства, че се носи надолу към пътеката от подскачащи камънаци, за които толкова усърдно се мъчеше да не мисли. И така, той започна да си мисли за Атинската аерогара, което го задържа около пет минути в едно ползотворно раздразнено състояние, в края на което с изненада установи, че сега се носеше на приблизително двеста ярда над земята.

За момент се зачуди как ще слезе обратно, но тутакси срамежливо се дръпна от тази спекулативна тема и се опита да погледне хладнокръвно на положението.

Той летеше. Какво трябваше да направи в този случай? Погледна надолу към земята. Не направо. Положи всички усилия мимоходом просто да хвърли небрежен поглед. Няколко неща не можеха да убегнат от вниманието му. Едното беше, че изригването на планината изглежда вече привършваше — малко под върха зееше кратер, вероятно там, където скалата се е издигала над върха на огромната пещерна катедрала, собствената му статуя и тъжната фигура на Аграгджа, с когото се отнесоха така зле.

Другото беше сакът му, онзи, който бе изгубил на Атинското летище. Той седеше нахално върху парче чиста земя, заобиколен от изтощените отломъци, но очевидно незасегнат от тях. В момента Артър не можеше да проумее, защо това трябваше да е така. Но тъй като тази мистерия се засенчваше напълно от чудовищната невероятност, чантата да се намира там въобще, той действително не се чувстваше достатъчно подготвен за подобен сорт размисли. Сакът просто беше там. А гадната торба от имитация на леопардова кожа изглежда беше изчезнала, за щастие, ако не и за по-голяма яснота.

Артър се сблъска с факта, че ще трябва да вдигне торбата. Ето, че летеше на двеста ярда височина над повърхността на една чужда планета, чието име дори не знаеше. Не можеше да забрави жалкото състояние на онова нищожно нещо, което представляваше досега животът му, тук, на толкова светлинни години разстояние от разпрашените останки на неговия дом.

Още повече, сети се той, в чантата, ако тя все пак беше в състоянието, в което той я изгуби, се намираше единствената оцеляла във Вселената кутия гръцки зехтин.

Бавно, внимателно, инч след инч, той започна да се спуска, люшкайки се плавно насам-натам, като нервен къс хартия, падащ на земята.

Всичко вървеше добре, той се чувстваше отлично. Въздухът го подкрепяше, но го пропускаше. Две минути по-късно той увисна на някакви си два фута над чантата и се сблъска с няколко трудни проблема. Артър леко се полюшваше. Той се намръщи, но отново, толкова леко, колкото можеше.

Ако вдигне чантата, ще може ли да я носи? Няма ли допълнителната тежест да го дръпне обратно към земята?

Няма ли самият допир с нещо на земята внезапно да отхлаби мистериозната сила, каквато и да беше тя, която го държеше във въздуха?

Няма ли да е по-добре тъкмо сега да бъде по-разумен и да пристъпи от въздуха обратно към земята за миг-два?

Ако го направи, ще бъде ли в състояние някога отново да полети?

Усещането, когато си позволи да го забележи, беше един такъв тих екстаз, че мисълта да го загуби, вероятно завинаги, беше непоносима. С тази тревога на сърцето си, той се плъзна малко нагоре, просто да го усети пак — това удивително и леко движение. Плъзна се и се понесе. Пробва малък лупинг.

Лупингът беше страхотен. С ръце, разперени пред себе си, с развяващи се зад него коса и халат, той се гмурна в небето, мина по корем върху един слой въздух на около два фута от земята и се метна отново нагоре. Спря в края на превъртането и задържа. Просто задържайки. Остана така.

Беше прекрасно.

И това, осъзна той, беше начинът да вдигне чантата. Щеше да направи лупинг надолу и да я грабне в мига, когато се метне обратно. Щеше да я понесе нагоре със себе си. Вероятно щеше малко да се олюлее, но беше сигурен, че ще може да я носи.

Пробва още един-два лупинга за тренировка. Те излизаха все по-добре и по-добре. Полъхът по лицето му, подскачането и извиването на тялото му, всичко това взето заедно го караше да изпитва духовно опиянение, което не беше изпитвал от, от — е, доколкото можеше да се сети, откакто беше роден. Остави се бризът да го поеме и огледа местността, която, както забеляза, беше доста гадна. Имаше ненужен и опустошен вид. Артър реши да не я гледа повече. Просто щеше да вдигне чантата и после той не знаеше какво да прави след това. Реши, че просто ще я вдигне и после ще му мисли.

Нагласи се срещу вятъра, отблъсна се нагоре и се обърна. Понесе се с него. Не си даваше сметка, че тялото му в този момент уиломираше.

Гмурна се под въздушния поток, потопи се — и пикира.

Въздухът се разтвори покрай Артър и той се вряза в него. Земята несигурно се олюля, подреди мислите си и се надигна плавно да го посрещне, като услужливо поднасяше чантата с разкривените й пластмасови дръжки, щръкнали към него.

Внезапно, по средата на пътя надолу, в един опасен момент, той не можеше повече да вярва, че върши всичко това и за малко наистина да престане да го върши. Навреме възвърна самообладанието си, плъзна се над земята, мушна плавно ръката си в дръжките на чантата и започна да се изкачва обратно нагоре, но не можа да го направи и изведнъж пропадна, насинен, одраскан и разтреперан на каменната земя.

Моментално се изправи с треперещи колена и безнадеждно залитна, като увъртя чантата около себе си в агония от печал и разочарование.

Изведнъж краката му залепнаха здраво за земята, както винаги досега. Усещаше тялото си тромаво като чувал с картофи, който се олюлява несигурно към земята, умът му беше лек като торба олово.

Артър неуверено се заклати и залитна, главата му се замая до прилошаване. Пробва отчаяно да се затича, но краката му се оказаха прекалено слаби. Запрепъва се и зашляпа напред. В този момент си спомни, че в чантата сега носеше не само кутията гръцки зехтин, но и едно вино, купено от безмитния магазин. Приятно шокиран от това откритие, той пропусна да забележи, че поне от десет секунди вече отново лети.

Артър изкрещя с облекчение и наслада и пълно физическо задоволство. Той правеше лупинги и кръгчета, лягаше настрани и се въртеше из въздуха. Яхна дръзко едно вертикално течение и прегледа съдържанието на сака. Чувстваше се, както си представяше, че трябва да се чувства един ангел, докато изпълнява знаменития си танц на върха на една игла, а философите упорито го преброяват. Засмя се от удоволствие, когато откри, че в сака наистина има зехтин и вино, както и чифт счупени слънчеви очила, някакви пълни с пясък бански, няколко смачкани пощенски картички на Санторини, голяма и мърлява хавлия, няколко интересни камъка и най-различни хартийки с адресите на хора, за които с облекчение си помисли, че няма да види повече, макар причината да беше толкова тъжна. Той хвърли камъните, сложи си слънчевите очила и пусна късчетата хартия да се носят по вятъра.

Десет минути по-късно, носейки се безметежно през един облак, в гърба му се вряза голям и изключително непристоен купон.

Глава XXI

Най-дългият и най-разрушителен купон, правен някога, тече вече четвърто поколение, и все още никой не дава признаци да си тръгва. Наистина, веднъж някой погледнал часовника си, но оттогава са минали вече единадесет години без никакви последици.

Безредието беше изключително и трябваше да се види, за да го повярва човек, но ако нямате някаква особена причина да му вярвате, то по-добре не отивайте и не гледайте, защото няма да ви хареса.

Напоследък имаше някакви трясъци и проблясвания горе в облаците. Според една теория, това било битка между флотилиите на няколко конкурентни компании за почистване на килими, които са се надвесили горе като хищници, но не бива да се вярва на нищо, което чуете по купоните и най-вече на нищо, което чуете на този купон.

Един от проблемите, който очевидно ще се задълбочава все повече е, че всички присъстващи на купона са или деца, или внуци, или правнуци на хората, които не биха си тръгнали първи. Заради цялата тая работа със селективното размножаване и регресивните гени и така нататък, това ще рече, че сега всички присъстващи на купона са или абсолютно фанатични купонджии, или дрънкащи идиоти, или, все по-често и по-често и двете заедно.

Което и да е от двете означава, че, генетично казано, вероятността за тръгване на всяка следваща генерация, в сравнение с предшестващата я, намалява.

Така че тук се намесват други фактори, като например, кога ще се свърши пиенето.

Заради определени работи, които се случили и които на времето изглеждали добра идея (а един от проблемите на купона, който никога не спира е, че всички неща, които само изглеждат добра идея, продължават да изглеждат така, докато купонът тече), този момент изглежда все още е твърде далече.

Едно от нещата, които на времето изглеждали добра идея, било, че купонът трябва да тече — не в обикновения смисъл на думата, а да тече във въздуха.

Една нощ, преди много време, банда пияни астро-инженери от първото поколение се заизкачвали по сградата с купона, като изровили нещо, поправили друго, а трето ударили. Когато на следващата сутрин слънцето изгряло, то с удивление видяло, че осветява една сграда, пълна с щастливи пияни хора, носеща се като младо и неуверено пиле над върховете на дърветата.

Преходът от целодневен коктейл към наднично връхлитащ купон се удал лесно и допринесъл много за онзи допълнителен чар и размах на аферата, от който така остро се чувствала нуждата в този момент, поради огромния брой пъти, които оркестърът изпълнявал целия си познат репертоар.

Купонът грабел, връхлитал, пленявал цели градове, за да събере откуп под формата на пресни запаси от сирена, авокадо, хартисали ребра и вино и алкохол, които впоследствие започнал да си набавя, като ги засмуквал на борда си от плаващи танкери.

Все някой ден, обаче, проблемът със свършването на пиенето щеше да изникне ребром.

Планетата, около която купонът плава, вече не е същата, каквато била, когато всичко това започнало.

Тя е в много лоша форма.

Купонът атакувал и връхлитал върху голяма част от нея, но никой така и не успял да го отблъсне, поради умопобъркващия и непредсказуем начин, по който се шматка в небето.

Това е адски купон.

Освен това е адско да те блъсне в гърба.

Глава XXII

Артър лежеше, мятайки се от болка, върху парче откъртен и разнебитен стоманобетон. Краищата на минаващия облак го пошляпваха. Смущаваха го звуците на вяло забавление някъде зад него.

Дочу шум, който не можа да идентифицира веднага, отчасти защото не знаеше мелодията на „Оставих си крака на Джаглан Бета“ и отчасти защото оркестърът, който я свиреше, беше много изморен и някои оркестранти свиреха в три-четвърти, други в четири-четвърти, а трети в нещо като тортоподобен pr^2такт, всеки според количеството сън, успял да си навакса напоследък.

Артър лежеше и дишаше тежко във влажния въздух. Опита се да се пораздвижи, за да провери, къде е ранен. Където и да се пипнеше, го болеше. След известно време си даде сметка, че това се дължи всъщност на болката в ръката му. Изглежда си беше изкълчил китката. Гърбът също го болеше, но скоро със задоволство установи, че не е ранен тежко, а само ожулен и леко потресен, но кой ли не би бил? Артър се зачуди, какво ли търси една летяща сграда в облаците.

От друга страна, на него самия би му се сторило малко трудно да даде някакво задоволително обяснение на собственото си присъствие там, така че реши, че той и сградата ще трябва просто да се примирят един с друг. Погледна нагоре от мястото, където лежеше. Зад него се издигаше стена от избелели и омацани каменни плочи — самата сграда. Артър изглежда лежеше на нещо като бордюр или корниз, простиращ се на близо три или четири фута встрани около зданието. Това беше голямо парче земя, в което са били основите на зданието с купона и което то беше понесло със себе си, за да има какво да го крепи откъм долния му край.

Артър нервно се изправи и внезапно, докато поглеждаше от ръба, му се зави свят до прилошаване. Притисна се назад до стената, мокър от мъглата и от пот. Главата му плуваше свободен стил, а в стомаха му някой бичеше бътерфлай.

Въпреки че се беше добрал тук горе със собствени сили, не можеше да се осмели дори само да си помисли за гадната пропаст пред себе си. Нямаше намерение да си проверява късмета, скачайки долу. Нямаше намерение да се приближава и на инч по-близо до ръба.

Притисна здраво сака до себе си и се запромъква плътно по стената с надеждата да открие врата. Солидната тежест на кутията зехтин му вдъхваше увереност.

Той се запромъква към най-близкия ъгъл с надеждата, че стената от другата страна ще предложи повече възможности за влизане, отколкото отсамната, която не предлагаше нито една.

Повдигаше му се от шубе от неравномерния полет на сградата и след известно време измъкна хавлията от сака си и направи с нея нещо, което утвърди за сетен път челното й място в списъка от необходими вещи, без които си загубен, ако кръстосваш Галактиката на стоп. Той я омота около главата си, така че да не може да вижда какво става.

Краката му се промъкваха по земята. Протегнатата му ръка се плъзгаше по стената.

Най-накрая той стигна ъгъла и ръката му, докато опипваше ръба на сградата, се сблъска с нещо, което така го шокира, че той за малко не полетя надолу. Беше една друга ръка.

Двете ръце се сграбчиха.

Артър отчаяно се мъчеше да използва другата си ръка, за да смъкне хавлията от очите си, но тя държеше сака със зехтина, виното и пощенските картички от Санторини, а той хич не искаше да го остави на земята.

Артър изживя един от онези „себе“ моменти, един от онези моменти, когато внезапно се обръщаш, поглеждаш се и си казваш „Кой съм аз? Какво смятам да правя? Какво съм постигнал? Добре ли я карам?“. Той тихичко захлипа.

Опита се да освободи ръката си, но не успя. Отсрещната ръка здраво я стискаше. Нямаше друг избор, освен да продължи промъкването си към ъгъла. Претърколи тялото си около ъгъла и разклати глава, като се опитваше да смъкне хавлията. Изглежда това предизвика остър писък на неизмеримо дълбоко чувство от страна на притежателя на другата ръка.

Хавлията беше безцеремонно дръпната от главата му и той се озова очи в очи с Форд Префект. Зад него стоеше Слартибартфаст, а зад тях ясно се виждаше портал и грамадна затворена врата.

И двамата се притискаха силно към стената, с див ужас в погледа, докато се взираха в плътния непроницаем облак около себе си и се опитваха да устоят на поклащането и люшкането на сградата.

— Къде, по заркания фотон, беше изчезнал? — изсъска Форд, обзет от паника.

— Ъ, ами — заекна Артър, действително, без да знае как да резюмира нещата толкова накратко. — Тук и там. Вие какво правите тук?

Форд отново обърна подивелите си очи към Артър.

— Няма да ни пуснат вътре без бутилка — изсъска той.

Първото нещо, което Артър забеляза, когато влязоха насред купона, освен шума, задушаващата горещина, дивото изобилие на цветове, подаващо се неясно през замайващия пушек, килимите, набити със стъкла, пепел и петна от авокадо и малката група птеродактилоподобни създания, нападнали неговата лелеяна бутилка вино, грачейки „Ново удоволствие, ново удоволствие“, беше Трилиън, заговорена от един бог на Гръмотевиците.

— Не съм ли ви виждал в Милиуейс? — тъкмо казваше той.

— Вие ли бяхте онзи с чука?

— Да. Предпочитам това тук. Толкова по-неизискано, толкова по-претъпкано.

В стаята отекна крясък от някакво отвратително удоволствие, но източникът му не можеше да се види през задъханата сбирщина от щастливи, шумни същества, които изпадаха от време на време в криза и пищяха весело така, че никой не можеше да чуе какво си говори с другия.

— Изглежда забавно — каза Трилиън. — Какво каза Артър?

— Казах, как, мътните го взели, се озова тук?

— Бях една редица от точици, плаващи случайно през Вселената. Срещал ли си Тор? Той прави гръмотевици.

— Здравейте — каза Артър. — Предполагам, че това трябва да е доста интересно.

— Здрасти — каза Тор. — Така е. Имаш ли пиене?

— Ъ, всъщност не.

— Тогава защо не идеш да си вземеш?

— Ще се видим по-късно, Артър — каза Трилиън.

Нещо в мозъка на Артър се размърда и той се огледа търсещо.

— Зейфод не е тук, нали? — каза той.

— Ще се видим — натърти Трилиън — по-късно.

Тор го гледаше твърдо с черните си като въглени очи.

Брадата му настръхна и малкото светлина, която имаше в помещението, събра сили да се отрази заплашително от рогата на шлема му.

Той подхвана Трилиън за лакътя с изключително грамадната си ръка и мускулите в горната й част се запреместваха един около друг подобно на чифт паркиращи Фолксвагена.

Той я отведе.

— Едно от интересните неща, когато си безсмъртен — каза той — е…

— Едно от интересните неща относно пространството — Артър чу Слартибартфаст да обяснява на едно грамадно и обемисто същество. То имаше вид на някой, който губи битка с розов пухен дюшек и зяпаше с възхищение дълбоките очи и сребърната брада на стареца — е, колко скучно е то.

— Скучно? — озадачено попита съществото и премигна с доста сбръчканите си и кръвясали очи.

— Да — отвърна Слартибартфаст, — смайващо скучно. Умопомрачително също. Виждаш ли, има толкова много от него и толкова малко в него. Би ли искала да ти цитирам някои статистики?

— Ъ, …ами…

— Моля, бих го направил. Те също са твърде сензационно скучни.

— Ще се върна да ги чуя след миг — каза тя, потупа го по ръката, вдигна полите си като малък глисер и се отправи към задъханата тълпа.

— Мислех, че никога няма да си тръгне — изръмжа старецът. — Ела, Землянино.

— Артър.

— Трябва да намерим Сребърната Греда, тя е някъде тук.

— Не може ли малко да се поотпуснем? — попита Артър. — Имах тежък ден. Трилиън е тук, по някаква случайност, не каза каква, вероятно няма значение.

— Мисля за опасността за Вселената…

— Вселената — прекъсна го Артър — е достатъчно голяма и достатъчно стара, за да се грижи сама за себе си за половин час. Добре — добави той в отговор на засиленото жестикулиране на Слартибартфаст, — ще понаобиколя наоколо да видя, дали някой не е видял Гредата.

— Добре, добре — успокои се Слартибартфаст, — добре. — Той самият се гмурна в тълпата и всеки, покрай когото минеше му казваше да се поотпусне малко.

— Виждали ли сте някъде една греда? — попита Артър един малък човечец, който изглежда стоеше и чакаше с нетърпение някой да го заговори. — Направена е от сребро, жизнено важна е за бъдещата сигурност на Вселената и е горе-долу толкова дълга.

— Не — отговори му ентусиазирано смръщеният човечец, — но пийнете си малко и ми разкажете всичко за нея.

Форд Префект се появи, гърчейки се в дивашки, френетичен и не съвсем пристоен танц с едно създание, което изглеждаше, като че ли носеше Сидни Опера Хауз на главата си. Той водеше безсмислен разговор с нея, като се мъчеше да надвика шумотевицата.

— Харесва ми шапката — крещеше той.

— Какво?

— Казах, харесва ми шапката.

— Не нося шапка.

— Е, тогава, харесва ми главата ти.

— Какво?

— Казах, харесва ми главата ти. Интересна конструкция на черепа.

— Какво?

Форд се изхитри да свие рамене в сложната поредица от други движения, които извършваше.

— Казах, че танцуваш страхотно — извика той, — само не кимай толкова много.

— Какво?

— Просто дето всеки път кимаш — каза Форд — оу! — добави той, когато партньорът му кимна напред да каже „Какво?“ и за сетен път го фрасна яко по челото с якото си издадено напред чене.

— Една сутрин планетата ми беше взривена — обясняваше Артър, който съвсем неочаквано за себе си откри, че разказва на човечеца историята на живота си или, поне, избрани откъси от нея, — затова съм облечен така, в халата си. Планетата ми я взривиха с всичките ми дрехи на нея. Не знаех, че ще ходя на купон.

Малкият човечец ентусиазирано кимна.

— По-късно бях хвърлен на един космически кораб. Все така по халат. Не и в скафандър, както нормално би се очаквало. Малко по-късно открих, че планетата ми първоначално е била построена за едни мишки. Можеш да си представиш, как се почувствах. После по мен стреляха известно време и ме накараха да избухна. Всъщност, карали са ме да избухвам смешно често, стреляли са по мене, обиждали са ме, редовно са ме дезинтегрирали, лишавали от чай, а напоследък катастрофирах в едно блато и трябваше да изкарам пет години в някаква влажна пещера.

— Ах — възбудено се обади човечецът, — а добре ли изкара?

Артър ожесточено започна да се дави с пиенето си.

— Каква прекрасно вълнуваща кашлица — каза човечецът, доста стреснат от нея. — Имаш ли нещо против, ако се присъединя към тебе?

С тези думи той изпадна в най-невероятния и най-зрелищен пристъп на кашлица, който пък изненада Артър толкова много, че той от своя страна ожесточено започна да се дави, но откри, че вече го прави и се смути окончателно.

Заедно те изпълниха един дроборазкъсващ дует, който продължи цели две минути преди Артър да успее да се изкашля и изплюе.

— Толкова ободрително — каза човечецът задъхано и бършейки сълзите от очите си. — Колко вълнуващ живот трябва да си имал. Благодаря ти много.

Той стисна ръката на Артър горещо и се запъти към тълпата. Артър изумено поклати глава.

Доближи го един младолик човек, агресивен тип, с уста като кука, нос като фенер и неголеми малки миниатюрни скули. Той носеше черни панталони, черна копринена риза, разкопчана до там, където се предполагаше, че е пъпът му — въпреки, че Артър се беше зарекъл никога да не прави догадки относно анатомията на хората, които му се налагаше да среща напоследък — и всички видове гадни златни дрънкулки, окачени на шията му. Носеше нещо в черна чанта и очевидно искаше хората да забележат, че не иска те да я забелязват.

— Хей, ъ, не чух ли да казваш името си току-що? — попита той.

Това беше едно от многото неща, които Артър беше наприказвал на ентусиазирания човечец.

— Да, то е Артър Дент.

Човекът се подрусваше леко в някакъв ритъм, различен от всичките, които оркестърът мрачно набиваше.

— …йее, — каза той, — само че имаше един тип в една планина, дето искаше да те види.

— Срещнах го.

— …йее, само че той май доста държеше на това, знаеш.

— Да, срещнах го.

— йее, е, мисля, че е добре да знаеш това.

— Знам. Срещнах го.

Мъжът спря, за да подъвче малко дъвка. После тупна Артър по рамото.

— О’кей — каза той, — добре. Просто ти казвам, нали така? Лека нощ, успех, печели награди.

— Какво? — попита Артър, който в този момент започна сериозно да се обърква.

— Каквото и да е. Прави каквото правиш. Прави го добре. — Той издаде нещо като чаткащ звук с онова, което дъвчеше, а после направи неясен жест.

— Защо? — попита Артър.

— Прави го лошо — каза мъжът, — на кой му пука? Кой дава пет пари? — Кръвта изведнъж нахлу сърдито в лицето на мъжа и той започна да крещи.

— Що не се побъркаш? — каза той. — Разкарай се, махни ми се от очите, чуваш ли, момче. Просто чупката!!!

— О’кей, махам се — каза забързано Артър.

— Е, т’ва беше — мъжът рязко замахна и изчезна в тъпканицата.

— Какво беше това? — попита Артър едно момиче, което стоеше до него. — Защо ми каза да печеля награди?

— Просто един шоубизен разговор — сви рамене момичето. — Току-що е спечелил награда на Годишната Церемония по Връчването на Наградите на Института по Възстановителни Илюзии от Малка Мечка Алфа и се надяваше, че ще може да ти я прехвърли лесно, само че ти не я спомена, така че той не можа да го направи.

— О, каза Артър, — о, ами съжалявам, че не споменах. За какво е била?

— За Най-Безпричинната Употреба На Думата „Чукам“ В Сериозен Филм. Много е престижна.

— Разбирам — каза Артър, — да, и какво получаваш за това?

— Едно Рори. Това е просто едно малко сребърно нещо върху голяма черна поставка. Какво каза?

— Нищо не съм казал, тъкмо исках да питам това сребърно…

— О, помислих, че каза „уоп“.

— Какво съм казал?

— Уоп.

В продължение на няколко години, на купона се отбиваха разни хора — издокарани натрапници от други светове. От известно време, докато гледаха своята планета долу, с разрушените градове, опустошените ферми за авокадо и опропастените лозя, огромните пространства от новата пустиня, моретата, препълнени от бисквитени трохи и още по-ужасни неща, на купонджиите им се струваше, че някак в съвсем малка степен, почти недоловимо, техният свят вече не е толкова готин, както преди. Някои от тях започнаха да се чудят дали не биха могли да останат достатъчно дълго трезви, за да приспособят купона към летене в космоса и може би да излетят към нечии други планети, където въздухът би бил по-пресен и от него би ги боляла по-малко главата.

Малкото недохранени фермери, които все още успяваха да влачат немощно съществувание върху полумъртвата земя на повърхността на планетата с радост биха посрещнали това. Но в този ден, когато купонът се появи от облаците, вдигайки врява и докато фермерите гледаха нагоре, изнемощели от ужас при мисълта за поредната атака за набавяне на сирене и вино, стана ясно, че засега купонът нямаше да ходи никъде, че скоро той щеше да свърши. Много скоро щеше да дойде времето, когато човек си взима шапката и палтото, затътря се с мътен поглед навън да види, кое време на деня и годината е, и дали на тая изгорена и опустошена земя ще успее да хване такси за някъде.

Купонът беше парализиран в ужасна прегръдка с един странен бял космически кораб, който се беше врязал наполовина в него. Заедно те залитаха, обръщаха се и се въртяха из небето в гротескно пренебрежение на собственото си тегло.

Облаците се разкъсаха. Въздухът ехтеше и отскачаше от пътя им.

Купонът и бойният кораб на Криккит изглеждаха в своите гърчове като две патици, едната от които се опитва да направи вътре във втората трета, докато втората се опитва много усилено да обясни, че точно сега не се чувства готова за трета патица, и че не е сигурна, че изобщо би искала някаква съмнителна трета патица, направена точно от тази първа патица, във всеки случай не и докато тя, втората патица, е заета с летенето в момента.

Небето пееше и крещеше с цялата си ярост и нанасяше удари от шокови вълни върху земята.

И изведнъж с едно фууп корабът на Криккит изчезна.

Купонът залиташе безпомощно в небето, като човек, който се обляга на неочаквано отворена врата. Той се въртеше и олюляваше върху соплата си. Опита се да се изправи и вместо това клекна. Затътри се отново из небето.

Известно време тези тътрения продължаваха, но очевидно това не можеше да трае дълго. Купонът сега беше един смъртно ранен купон. Цялото му настроение се беше изпарило и това беше явно, както неудачният пирует не може да бъде прикрит.

Колкото по-дълго избягваше земята сега, толкова по-тежко щеше да бъде разбиването, когато накрая я стигнеше.

Вътре нещата също не вървяха добре. Те вървяха чудовищно зле, всъщност хората не издържаха и го казваха на висок глас. Бяха идвали Криккитските Роботи.

Те бяха взели Наградата за Най-Безпричинна Употреба На Думата „Чукам“ В Сериозен Филм и на нейно място бяха оставили картина на опустошение, от която на Артър му прилоша почти толкова много, колкото ако беше претендент за Рори.

— Ние с най-голямо удоволствие бихме останали да помогнем — крещеше Форд, проправяйки си път през обезобразените развалини — само че няма.

Купонът отново залитна, предизвиквайки трескави крясъци и степания сред димящите останки.

— Трябва да си ходим и да спасяваме Вселената, разбирате ли — каза Форд. — И ако това ви звучи като доста тъпо оправдание, може и да сте прави. Както и да е, ние си тръгваме.

Внезапно той се натъкна на неотворена бутилка, която се търкаляше, като по чудо, непокътната на пода.

— Имате ли нещо против, ако вземем това? — попита той. — Без друго няма да ви потрябва.

Той си взе и пакетче пържени картофи.

— Трилиън? — извика Артър шашнато и с омаломощен глас. В димящата бъркотия не можеше да види НИЩО.

— Землянино, трябва да тръгваме — каза нервно Слартибартфаст.

— Трилиън? — извика отново Артър.

След секунда-две Трилиън се появи с несигурна крачка, трепереща, подкрепяна от новия си приятел богът на Гръмотевиците.

— Момичето остава с мен — каза Тор. — Има страхотен купон на Валхала, ние отлитаме.

— Къде беше, когато всичко това стана? — попита Артър.

— Горе — обясни Тор. — Аз я претеглях. Летенето е мръсна работа, знаеш, трябва да се пресметне скоростта на вятъра.

— Тя идва с нас — прекъсна го Артър.

— Хей — каза Трилиън, — не ти ли…

— Не — натърти Артър, — ти идваш с нас.

Тор го изгледа с бавно разгарящ се поглед. Той намекваше нещо за божествеността, което нямаше нищо общо с приличието.

— Тя идва с мен — тихо каза той.

— Хайде, Землянино — нервно го подкани Слартибартфаст, докато дърпаше Артър за ръкава.

— Хайде, Слартибартфаст — нервно го подкани Форд докато дърпаше Слартибартфаст за ръкава. У Слартибартфаст беше устройството за телепортиране.

Купонът залиташе и се клатеше, при което всеки губеш равновесие, освен Тор и Артър, който се беше втренчил поклащайки се, в очите на бога на Гръмотевиците.

Бавно, невярващо, Артър протегна своите малки нефелни юмруци.

— Искаш ли да опиташ от това? — попита той.

— Моля за мравешкото ти извинение? — протръби Тор.

— Казах — повтори Артър, без да може да сдържи потрепването в гласа си, — искаш ли да опиташ от това? — Той размаха нелепо юмруци.

Тор го изгледа невярващо. После от ноздрите му се изви струйка дим. В нея просветваше и едно малко пламъче.

Той се хвана за пояса.

Разпери гърди, за да стане напълно ясно, че насреща ти стои един от онези мъже, които би се осмелил да доближиш само заедно с отбор шерпи.

Откачи от пояса дръжката на чука си. Повдигна го във въздуха, за да покаже масивната му желязна предна част. По този начин изчисти всички възможни недоразумения, че може би носи просто един телеграфен стълб.

— Дали аз искам — каза той, съскайки като река, която тече през стоманена мелница — да опитам това?

— Да — отвърна му Артър и внезапно гласът му отекна извънредно силно и войнствено. Той размаха отново юмруци, и този път като че ли на сериозно.

— Искаш ли да излезем за малко? — изръмжа той към Тор.

— Добре! — изрева Тор като разярен бик (или всъщност като разярен бог на Гръмотевиците, което е далеч по-впечатляващо) и така и направи.

— Е т’ва е — каза Артър, — отървахме се от него. Сларти, изкарай ни от тука.

Глава XXIII

— Добре, де — изкрещя Форд към Артър — значи съм пъзльо, но важното е, че съм все още жив. — Те се бяха върнали на борда на Космическия Кораб Бистромат, както и Слартибартфаст, както и Трилиън. Хармония и разбирателство нямаше.

— Е, обаче и аз съм жив, нали? — не се предаваше Артър, тормозен от преживяното и от гняв. Веждите му подскачаха нагоре-надолу, като че ли искаха да се фраснат взаимно.

— За едната проклета бройка да не си — избухна Форд.

Артър рязко се обърна към Слартибартфаст, който седеше в пилотското си кресло на палубата за полети, зяпайки умислено дъното на една бутилка, която му обясняваше нещо, в което той очевидно не можеше да вникне. Обърна се към Артър.

— Мислиш ли, че той разбра първата дума, която казах? — попита той, като потръпваше развълнувано.

— Не знам — отвърна Слартибартфаст малко абстрактно. — Не съм сигурен — добави и погледна нагоре съвсем за малко, — че знам. Той се вгледа в приборите с опреснен ентусиазъм и озадачение. — Ще трябва да ни го обясниш още веднъж — каза той.

— Ами…

— Но по-късно. Задават се ужасни неща.

Той забарабани по псевдостъклото на бутилката.

— Боя се, че изкарахме доста патетично на купона — каза той — и единствената ни надежда сега е, да предотвратим роботите да пъхнат Ключа в Ключалката. Как ще го направим, не знам — измърмори той. Предполагам, че просто трябва да отидем там. Не мога да кажа, че идеята ме очарова. Вероятно това ще е краят ни.

— Както и да е, къде е Трилиън? — попита Артър, внезапно обзет от непукизъм. Той се сърдеше, че Форд го наруга, задето бил изгубил ценно време с разправията около бога на Гръмотевиците, вместо да си отърват кожите още по-бързо. Артър се бе държал извънредно смело и находчиво, според собственото си мнение, което беше изложил за преценка на всеослушание.

Преобладаващото схващане беше, че мнението му не струва дори чифт зловонни бъбрека от динго. Най-много го болеше, обаче, от това, че Трилиън не беше реагирала по никакъв начин, а просто беше отпрашила нанякъде.

— И къде са ми пържените картофи? — извика Форд.

— И двете са — каза Слартибартфаст, без да вдигне глава — в Стаята за Информационни Илюзии. Мисля, че вашата приятелка, младата дама, се опитва да разнищи някои проблеми от Историята на Галактиката. Мисля, че пържените картофи й помагат.

Глава XXIV

Погрешно е да се смята, че главните проблеми могат да се решат с картофи.

Например, имало едно време една безумно агресивна раса от същества, наричани Силастичните Оръжидемони от Стритеракс. Всъщност това било името на племето им. Името на войската им било много ужасно. За щастие те живели в далечните времена, за които досега не е ставало дума — преди двадесет трилиона години — когато Галактиката била млада и свежа и всяка идея, за която си струвало да се биеш, била нова.

А Силастичните Оръжидемони от Стритеракс ги бивало най-вече да се бият и тъй като ги бивало, те го правели усърдно. Биели се с враговете си (т.е. с всички останали), биели се и помежду си. Планетата им била пълна развалина. Повърхността била пълна с изоставени градове, заобиколени от изоставени бойни машини, заобиколени от своя страна от дълбоки бункери, в които Силастичните Оръжидемони живеели и се карали помежду си.

Най-добрият начин да си навлечеш боя с някой Силастичен Оръжидемон бил просто да се родиш. Те мразели това и побеснявали. А когато някой Силастичен Оръжидемон побеснявал, обикновено някой си пател. Човек би помислил това за изтощителен начин на живот, но те изглежда имали ужасно много енергия.

Най-добрият начин да се справиш с някой Силастичен Оръжидемон, бил да го оставиш сам в някоя стая, защото така, рано или късно, той започвал да се бие сам със себе си.

Накрая станало ясно, че това положение на нещата трябва да се оправи и бил издаден закон, който постановявал, че всеки, който носи оръжие като част от работния инструментариум на обичайните Силастични професии (полицаи, охрана, начални учители и т.н.) трябва да изкарва ежедневно поне четиридесет и пет минути като налага един сак с картофи, за да се избие по този начин неговата или нейната излишна агресивност.

Известно време законът действал успешно, докато после някой се сетил, че далеч по-ефикасно и по-спестяващо време би било, ако по картофите просто се стреля.

Това довело до нова вълна ентусиазирана стрелба по най-разнообразни предмети и със седмици всички нетърпеливо очаквали тръпнейки първата голяма война.

Друго постижение на Силастичните Оръжидемони от Стритеракс е, че те са първата раса, успяла някога да шокира компютър.

Това бил гигантски, роден в космоса компютър, наречен Хактар, който и до днес е известен като един от най-мощните компютри, правени някога. Бил първият, направен по подобие на естествения мозък, в смисъл, че всяка клетка от паметта носела характеристиките му като цяло, което позволявало той да мисли по-гъвкаво и изобретателно. Освен това той бил шокиран вид.

Силастичните Оръжидемони от Стритеракс били въвлечени в една от обичайните си войни с Енергичните Гарфайтери от Стъг и не се забавлявали толкова, колкото обикновено, защото се налагало дълго да бродят из Радиационните Блата на Квулзенда и през Огнените Планини на Фразфрага, а в нито един от тези терени те не се чувствали удобно.

И така, когато Удушващите Стилетани от Джаджазикстак се включили в битката и принудили Оръжидемоните да се бият на още един фронт в Гама Пещерите на Карфакс и в Ледените Потоци на Варленгоотен, Оръжидемоните решили, че това им е предостатъчно и наредили на Хактар да им проектира Окончателното Оръжие.

— Какво искате да кажете — попитал Хактар — с това Окончателно?

На което Силастичните Оръжидемони от Стритеракс отвърнали — Прочети си в скапания речник! — и се хвърлили отново в битката.

Така, Хактар проектирал едно Окончателно Оръжие.

То било една много, много малка бомба, която представлявала съединител в хиперпространството и при активирането си съединявала едновременно вътрешността на всяко голямо слънце с вътрешността на всяко друго голямо слънце и така превръщала цялата Вселена в една гигантска хиперпространствена свръхнова.

Когато Силастичните Оръжидемони се опитали да използват Оръжието, за да взривят полевия склад с мунициите на Удушващите Силетани в една от Гама Пещерите, те били твърде изненадани, че то не подействало. Казали това на компютъра.

Хактар бил шокиран.

Той се опитал да им обясни, че бил мислил по въпроса за Окончателното Оръжие и бил стигнал до извода, че нямало как да се скрият последиците, ако бомбата не се задейства. Тези последици не можело да бъдат по-лоши от известните последици от задействането й. Затова той си бил позволил да включи малък дефект в проекта на бомбата и се надявал, че всеки, когото това засяга, при едно по-трезво обмисляне, би почувствал, че…

Силастичните Оръжидемони не се съгласили и разпрашили компютъра.

По-късно те си помислили по-хубаво и унищожили и развалената бомба.

После, след като се поспрели за малко, само за да размажат Енергичните Гарфайтери от Стъг и Удушващите Силетани от Джаджазикстак, те продължили да търсят изцяло нов начин за самовзривяване, което било голямо облекчение за всички останали в Галактиката, особено за Гарфайтерите, и Силетаните, и картофите.

Трилиън изгледа всичко това, както и историята на Криккит. Тя се появи замислена от Стаята за Информационните Илюзии, тъкмо навреме, за да открие, че са пристигнали твърде късно.

Глава XXV

Още докато Космическият Кораб Бистромат трептеше като обективна реалност на върха на една малка скала на широкия миля астероид, който обикаля самотно и вечно в орбита около пакетираната звездна система на Криккит, неговият екипаж си даде сметка, че са пристигнали навреме, само за да станат свидетели на едно непоправимо историческо събитие.

Те не знаеха, че събитията всъщност ще са две.

Стояха студени, самотни и безпомощни на края на скалата и наблюдаваха трескавата дейност долу. Само на около стотина ярда по-надолу пред тях светлинни копия описваха зловещи арки сред пустотата.

Те се вторачиха в ослепителното събитие.

Продължението на корабното поле им позволяваше да стоят там, благодарение на предразположението на разума към подвеждащи номера — проблемът с изпадането от малката маса на астероида или с невъзможността да се диша, ставаше просто Нечий Друг Проблем.

Белият боен кораб на Криккит беше паркиран между съвършено сивите скали на астероида, последователно ту блясвайки под светлинните арки, ту изчезвайки в сянка. Черните сенки, хвърляни от твърдите скали, започваха да се мятат в лудешки танц, когато светлинните арки минаваха покрай тях.

Единадесетте бели робота носеха в процесия Ключът Уиккит към средата на един кръг, образуван от трепкащите светлини.

Ключът Уиккит беше съграден отново. Неговите съставни части светеха и блестяха — Стоманената Колона (кракът на Марвин) на Силата и Мощта, Златната греда, (сърцето на Безкрайно Невероятностния Двигател) на Успеха, Перспексовата Колона (или Аргабътонния Скиптър на Правосъдието) на Науката и Разума, Сребърната Греда (или Наградата Рори за Най-Безпричинна Употреба На Думата „Чукам“ В Сериозен Филм) и вече реконструираната Дървена Колона (или Пепелта от изгорения кол, ознаменувала смъртта на английския крикет) на Природата и Духовността.

— Предполагам, че сега вече нищо не може да се направи? — попита Артър изнервено.

— Да — въздъхна Слартибартфаст.

Изразът на разочарование, който се появи на лицето на Артър, изобщо не му се удаде. Тъй като стоеше под прикритието на една сянка, Артър му позволи да премине в израз на облекчение.

— Жалко — въздъхна той.

— Нямаме никакво оръжие — каза Слартибартфаст. — Глупаво.

— Гадост — пророни Артър съвсем тихо.

Форд не казваше нищо.

Трилиън не казваше нищо, но по особено замислен и ясен начин. Тя се беше вторачила в пустотата на космоса отвъд астероида.

Астероидът се въртеше около Облака Прах, който заобикаляше опаковката от Удъл-Време. В нея беше обвитата планета, където живееше народът на Криккит, Господарите на Криккит и техните роботи убийци.

Безпомощната група нямаше как да разбере, дали роботите на Криккит бяха усетили тяхното присъствие. Можеха само да предполагат, че вероятно е така, но че, при дадените обстоятелства, роботите няма от какво да се боят. Те трябваше да изпълнят една историческа задача и можеха да си позволят да гледат на публиката си с презрение.

— Страхотно безсилно усещане, нали? — обади се Артър, но другите не му обърнаха внимание.

В центъра на осветеното пространство, което роботите наближаваха, имаше квадратна пукнатина в земята. Пукнатината се очертаваше все по-ясно и скоро се оказа, че едно парче земя, с площ около шест фута, бавно се издига.

В същото време се долови и едно друго движение, но то беше почти неосезаемо и за момент не беше съвсем ясно, какво точно се движи.

После стана ясно.

Движеше се астероидът. Движеше се бавно към Облака Прах, като че ли беше повлечен неумолимо от някакъв небесен октопод към дълбините на леговището му.

Предстоеше им в реалния живот пътешествието през Облака Прах, което вече бяха правили в Стаята за Информационните Илюзии. Стояха замръзнали в мълчание. Трилиън се мръщеше.

Стори им се, че минаха векове. Събитията сякаш се развиваха със замайваща мудност, докато водещият край на астероида премина в смътния и мек външен периметър на Облака.

Скоро те бяха погълнати от тънък и танцуващ мрак. Продължиха през него, все по-нататък и по-нататък, смътно долавяйки неясни очертания и извивки, които бяха недоловими в тъмнината, освен само с крайчеца на окото.

Прахът притъпяваше лъчите ярка светлина, които блестяха върху безбройните частички Прах.

Трилиън гледаше на промъкването им иззад собствените си смръщени мисли.

И ето, че те преминаха. Не бяха сигурни, дали това беше отнело минута или половин час, но бяха преминали и се сблъскаха с нова чернота, като че ли пространството пред тях беше изтласкано от съществувание.

Сега нещата се забързаха.

Ослепителен лъч светлина почти избухна от земния блок, който се беше издигнал на три фута височина, а от него се издигна друг по-малък Перспексов блок, който замайваше с играта на цветове в него.

Върху блока бяха направени дълбоки прорези, три нагоре и два напряко, очевидно проектирани да поемат Ключът Уиккит.

Роботите доближиха Ключалката, пъхнаха Ключа в нея и отстъпиха. Блокът се завъртя от само себе си и пространството започна да се променя.

Докато се разгъваше, пространството сякаш караше очите на наблюдателите да се усукват агонизиращо в очните им ябълки. Откриха, че се взират заслепени в разпукващо се пред тях слънце, на мястото, където допреди малко нямаше даже празно пространство. Секунда или две преди да осъзнаят достатъчно ясно какво става, те бяха закрили с длани заслепените си очи. През тези една-две секунди осъзнаха, че една малка прашинка бавно се премества на фона на слънчевия диск.

Политнаха назад и в ушите им звънна високия неочакван хор на роботите, които извикаха в унисон.

— Криккит! Криккит! Криккит! Криккит!

Този звук ги смрази. Беше жесток, беше студен, беше празен, беше механически мрачен.

Освен това, беше триумфален.

Стояха вкаменени от двата сетивни шока до такава степен, че почти пропуснаха второто историческо събитие.

Зейфод Бийбълброкс, единственият човек в историята оцелял след пряк изстрел на Криккитски робот, изскочи от Криккитския боен кораб, като размахваше една Запна пушка.

— О’кей — изкрещя той, — засега положението е изцяло под контрол.

Самотният робот, който пазеше изхода на кораба, замахна мълчаливо с бойната си бухалка и я съедини с тила на Бийбълброксовата лява глава.

— Кой, по зарките, направи това? — каза тя и отблъскващо увисна напред.

Дясната гледаше остро на средно разстояние.

— Кой направи какво? — попита тя.

Бухалката се съедини с тила на дясната глава.

Зейфод се просна на земята в странно сгърчена форма.

За секунди случаят беше приключен. Няколко изстрела на роботите бяха достатъчни, за да разрушат Ключалката завинаги. Тя се пръсна, стопи се и разпиля парчетата си наоколо. Роботите замаршируваха към своя кораб мрачно и наглед почти леко обезсърчени, след което изчезнаха с „фууп“.

Трилиан и Форд се втурнаха бясно, надолу, заобикаляйки стръмния склон, към тъмното неподвижно тяло на Зейфод Бийбълброкс.

Глава XXVI

— Не знам — каза Зейфод, както му се струваше, за тридесет и седми път. — Можеха да ме убият, но не го направиха. Вероятно просто са решили, че съм голям симпатяга или нещо подобно. Бих могъл да ги разбера.

Останалите мълчаливо отбелязаха мнението си по този въпрос.

Зейфод лежеше върху студения под на палубата за полети. Гърбът му сякаш се бореше с пода, докато болката преминаваше с тътен през тялото му и го халосваше тежко по главите.

— Мисля — прошепна той, — че нещо не е в ред с тези галванизирани приятелчета, има нещо по начало изчанчено.

— Те са програмирани да убиват всекиго — отбеляза Слартибартфаст.

— Това — изхриптя Зейфод между болезнените преминавания на болката — би могло да е така. — Не изглеждаше напълно убеден.

— Ей, бейби, — обърна се той към Трилиън с надеждата, че това ще компенсира предишното му държание.

— Добре ли си? — попита тя нежно.

— йее — отвърна той, — екстра съм.

— Хубаво — каза тя и отиде да си помисли. Вторачи се в огромния визиекран над пилотските кресла, щракна някакво копче и го включи да предава местните изображения. Едно от тях беше празнотата на Облака Прах. Другото беше слънцето на Криккит. Третото беше самата Криккит. Трилиън трескаво започна да ги превключва едно след друго.

— Е, в такъв случай, сбогом Галактика. — каза Артър, плесна се по колената и се изправи.

— Не, — обади се мрачно Слартибартфаст. — Нашият път е ясен. — Той сбърчи веждата си до степен, че в нея можеше да се засади някой от по-дребните кореноплодни зеленчуци. Изправи се и закрачи. Когато отново заговори, това, което каза го изплаши толкова много, че трябваше пак да седне.

— Трябва да слезем на Криккит — каза той. Дълбока въздишка разтърси старата му снага, а очите му почти задрънчаха в очните ябълки.

— За пореден път — добави той — се провалихме патетично. Твърде патетично.

— Това — каза тихо Форд — е, защото не ни пука достатъчно. Казах ви.

Той метна краката си върху конзолата с прибори и зачопка отривисто нещо покрай нокътя си.

— Но ако не се решим да действаме — възрази раздразнено старецът, като че ли се бореше с нещо дълбоко незаинтересовано в самата си същност, — тогава всички ние ще бъдем унищожени, ще загинем. За това сигурно ти пука?

— Не достатъчно, че да искам да ме убият заради това — отвърна Форд. Той надена на лицето си нещо като куха усмивка и я хвърли към всички, които искаха да я видят.

Слартибартфаст очевидно намираше тази гледна точка за доста примамлива и се заборичка с нея. Обърна се към Зейфод, който от болка скърцаше със зъби и се потеше обилно.

— Ти сигурно трябва да имаш някаква идея — каза той, — защо ти пощадиха живота. Изглежда ми твърде странно и необичайно.

— Май си мисля, че те самите не знаят защо — сви рамене Зейфод. — Казах ви. Цапардосаха ме възможно най-слабо, просто само изгубих съзнание, нали така? Натовариха ме на кораба си, стовариха ме в един ъгъл и ме забравиха. Като че ли се стесняваха от присъствието ми там. Ако кажех нещо, само ме фраскаха пак. Страхотно си побъбрихме. „Хей, ъх!“ „Ей ти там, здрасти, ъх!“ „Чудя се, ъх!“ Забавляваха ме с часове, знаеш. — Той отново потръпна.

Зейфод си играеше с нещо в ръцете си. Показа го.

Беше Златната Греда — Златното Сърце, сърцето на Безкрайно Невероятностния Двигател. Само това и Дървената Колона бяха оцелели при разрушаването на Ключалката.

— Чух, че корабът ти не е за изхвърляне — каза той. — Какво ще кажеш да ме хвърлиш до моя преди да…

— Няма ли да ни помогнеш? — попита Слартибартфаст.

— Ни? — обади се остро Форд. — Кои ни по-точно?

— С удоволствие бих останал да ви помагам да спасите Галактиката — натърти Зейфод, докато се повдигаше на рамената си, — но имам майка и баща на чифт глави и усещам, че се задават един куп малки главоболия. Но следващия път, когато има нужда да се спасява, аз съм насреща. Хей, Трилиън бейби?

Тя се огледа за миг.

— Да?

— Искаш ли да дойдеш? „Златно Сърце“! Вълнение и приключение и истински див купон?

— Отивам на Криккит — отсече тя.

Глава XXVII

Беше същият хълм, и все пак не беше същият.

Този път не беше Информационна Илюзия. Това беше самата Криккит и те стояха на нея. Наблизо, зад дърветата, се издигаше странният италиански ресторант, който беше довел техните истински тела на истинската планетата Криккит.

Силната трева под краката им беше истинска, богатата почва също. Опияняващите благоухания от дървото също бяха истински. Нощта беше истинска нощ.

Криккит.

Вероятно най-опасното място за пребиваване в Галактиката. Място, което не можеше да приеме съществуването на никоя друга планета и чиито очарователни, възхитителни, интелигентни обитатели биха извили от страх, жестокост и убийствена омраза при сблъсъка си с всеки, който не е един от тях.

Артър потрепери.

Слартибартфаст потрепери.

Форд, изненадващо, потрепери.

Изненадващото не беше това, че и той потрепери, а че беше там въобще. Но след като върнаха Зейфод на кораба му, Форд неочаквано се почувства засрамен от идеята си да избяга.

Сбърка, мислеше си той, сбърка, сбърка, сбърка. Притисна към себе си една от Запните пушки, с които се бяха въоръжили от арсенала на Зейфод.

Трилиън потръпна и се намръщи като погледна към небето.

През двете хиляди години Криккитски Войни и през всичко на всичко петте години, изминали тук, откакто Криккит беше запечатана в опаковката си от Удъл-Време преди десет трилиона години, пейзажът на около почти не беше мръднал. За сметка на това, небето беше драстично променено.

Бледи светлинки и тежки очертания бяха надвиснали в него.

Високо в небето, където нито един Криккитчанин никога не поглеждаше, се намираха Бойните Зони, Зоните на Роботите — огромни бойни кораби и кулообразни блокове, плаващи в Нил-О-Гравното поле далече над идиличните пасторални земни простори на повърхността на Криккит.

Трилиън се загледа натам и се замисли.

— Трилиън — прошепна към нея Форд Префект.

— Да? — каза тя.

— Какво правиш?

— Мисля.

— Винаги ли дишаш така, когато мислиш?

— Не бях забелязала, че дишам.

— Това ме тревожеше.

— Мисля, че знам — каза Трилиън.

— Шшшшт! — прекъсна я Слартибартфаст обезпокоено и тънката му трепереща ръка ги подкани да се скрият по-навътре в сянката на дървото.

Изведнъж, както тогава на записа, по пътеката се зададоха светлини, но този път танцуващите лъчи не бяха от газени лампи, а от електрически фенерчета — сама по себе си не толкова драстична промяна, но всеки детайл в нея караше сърцата им да подскачат от страх. Този път ги нямаше живите причудливи песни за цветята и фермерството и умрелите кучета. Вместо това се чуваха приглушени гласове, които настойчиво обсъждаха нещо.

Една светлинка се придвижи леко в небето. Артър беше обхванат от клаустрофобичен ужас и топлият вятър го сграбчи за гърлото.

След няколко секунди се появи и втора компания, приближаваща от другата страна на тъмния хълм. Движеха се бързо и целеустремено, фенерчетата се мяткаха и опипваха терена около тях.

Пътищата на двете групи очевидно се пресичаха, но не случайно. Те се пресичаха съвсем умишлено на мястото, където стояха Артър и останалите.

Артър чу слабото прошумяване от вдигането на Запната пушка на Форд Префект и леката скимтяща кашлица от вдигането на пушката на Слартибартфаст. Той усети студената чужда тежест на собствената си пушка и с треперещи ръце също я вдигна.

Пръстите му зашариха да напипат предпазителя и копчето за изключителна опасност, което Форд му беше показал преди това. Трепереше толкова много, че ако беше стрелял по някого в този момент, сигурно щеше да изпише името си върху него.

Само Трилиън не вдигаше пушката си. Тя вдигна вежди, отпусна ги отново, и замислено прехапа устни.

— Идвало ли ви е наум — започна тя, но никой не изгаряше от желание да обсъжда каквото и да било в този момент.

От мрака зад тях се появи светлина и те се обърнаха, за да видят зад себе си трета група Криккитчани, които ги търсеха с фенерчетата си.

Пушката на Форд Префект изщрака злобно, но огънят се върна обратно към нея и тя се строши в ръцете му.

Настъпи момент на чиста уплаха, смразяващ момент преди някой отново да стреля.

След като моментът отмина, никой не стреля.

Те бяха заобиколени от бледоликите Криккитчани и се къпеха в светлината на фенерчетата им.

Пленниците се бяха вторачили в нападателите си, а те — в пленниците.

— Здравейте — каза един от нападателите. — Извинете, но вие чужденци ли сте?

Глава XXVIII

Междувременно, на няколко милиона мили по-далече, отколкото умът може безпрепятствено да побере, Зейфод Бийбълброкс отново помпаше настроението си.

Той беше поправил кораба си — тоест беше наблюдавал с нестихващ интерес как сервизният робот го поправя вместо него. Сега корабът пак беше един от най-мощните и необикновени кораби, съществували някога. Зейфод можеше да отиде където си иска и да прави каквото си поиска. Той се зачопли в една книга, после я захвърли. Беше същата, която беше чел и преди това.

Отиде до сектора за комуникации и включи канала за спешни случаи на всички честоти.

— Някой да иска да си пийне? — каза той.

— Т’ва по спешност ли е, приятел? — изпука един глас, идващ от разстояние половината път през Галактиката.

— Имаш ли шейкър? — попита Зейфод.

— Що не се качиш на някоя комета.

— О’кей, о’кей — каза Зейфод и изключи канала.

Въздъхна и седна. Стана пак и отиде до екрана на компютъра. Натисна няколко копчета. По екрана започнаха да се гонят малки кръгчета.

— Пуф! — каза Зейфод. — Паааааа! Пум пум пум!

— Здрасти, ти там — досетливо се обади компютърът след минута такива изпълнения. — Печелиш три точки. Последният най-добър резултат е седем милиона петстотин деветдесет и седем хиляди двеста…

— О’кей, о’кей — каза Зейфод и изключи екрана.

Отново седна. Поигра си с един молив. Това също започна полека да губи чара си.

— О’кей, о’кей — каза той и въведе в компютъра своя и предишния най-добър резултат.

Корабът му превърна Вселената в размазано петно.

— Кажете ни — каза слабият бледолик Криккитчанин, който пристъпи напред от редиците на останалите и застана несигурно в осветения кръг, като държеше пушката си, все едно че някой му я беше харизал, докато отскочи до едно място и се върне след минута — знаете ли нещо за Баланса в Природата?

Отговор от пленниците не последва, поне не и нещо по-членоразделно от няколкото смутени млясвания и изгрухтявания. Светлината от фенерите продължаваше да играе върху тях. Високо в небето продължаваше мрачната дейност в Зоните на Роботите.

— То е просто — продължи със затруднение Криккитчанинът — нещо, за което сме чували, вероятно нищо съществено. Е, предполагам, че в такъв случай по-добре да ви убием.

Той погледна надолу към пушката си, като че ли се мъчеше да намери кой чарк да натисне.

— Разбира се — каза той, поглеждайки пак нагоре — освен ако не искате да си поговорим за нещо?

Телата на Слартибартфаст, Форд и Артър бяха обхванати бавно от нямо учудване. Скоро то щеше да стигне до мозъка им, който в момента беше зает главно с това, да движи ченетата им нагоре-надолу. Трилиън клатеше глава, като че ли се опитваше да довърши пиленето, мърдайки кутията вместо пилата.

— Разбирате ли, ние сме обезпокоени — каза друг мъж от тълпата — от този план за всемирно унищожение.

— Да — добави друг — и за баланса в природата. Просто ни се струва, че ако всичко останало във Вселената се унищожи, това някак си ще наруши баланса в природата. Ние държим много на екологията, разбирате ли. — Гласът му замря нещастно.

— И спорта — добави друг, на висок глас. Това предизвика одобрителни възгласи сред останалите.

— Да — съгласи се първият — и спорта — Той погледна неловко към другарите си и се зачеса отривисто по бузата. Изглежда се бореше с някакво дълбоко вътрешно смущение, като че ли това, което искаше да каже, и това, което си мислеше, бяха абсолютно различни неща, между които нямаше никаква връзка.

— Вижте — измърмори той — някои от нас — той се огледа пак за потвърждение. Другите издаваха окуражителни звуци. — Някои от нас — продължи той — държат много да имат спортни връзки с останалата част от Галактиката и въпреки, че аз разбирам аргументите им спортът да се държи настрана от политиката, мисля, че ако искаме да имаме спортни връзки с останалата част от Галактиката, което ние искаме, то тогава вероятно грешим, като я унищожаваме. И действително останалата част от Вселената — гласът му отново стихна — която, както се оказа сега е идеята за…

— Хъ — каза Слартибартфаст. — Хъ…

— Уъъъъ? — попита Артър.

— Др — каза Форд Префект.

— О’кей — каза Трилиън. — Нека поговорим за това. — тя пристъпи напред и взе бедния объркан Криккитчанин под ръка. Той изглеждаше на около двадесет и пет, което означаваше, поради странното объркване във времето, настъпило в тази област, че трябва да е бил само на двадесет, когато Криккитските войни свършили преди десет трилиона години.

Преди да заговори, Трилиън го поведе на кратка разходка под светлината на фенерчетата. Той колебливо се запрепъва зад нея. Заобикалящите ги прожектори на фенерите сега леко се снишиха, сякаш покорени от това странно тихо момиче — единственият човек в цялата мрачна и объркана Вселена, който изглежда знаеше какво прави.

Тя се обърна и погледна момчето, като го хвана леко за двете му ръце. Той беше въплъщение на самото смутено страдание.

— Разкажи ми — каза тя.

В първия момент той не каза нищо, погледът му се стрелкаше от едното й око към другото.

— Ние — поде той — ние трябва да сме сами струва ми се. — Вирна лицето си, после оброни глава напред, тръскайки я като някой, който се опитва да изтръска монета от касичката си. После погледна пак нагоре. — Сега имаме тази бомба, разбираш ли — каза той, — тя е съвсем малка.

— Знам — каза тя.

Той опули очи, като че ли Трилиън беше казала нещо много необичайно.

— Честно — каза той — тя е съвсем, съвсем малка.

— Знам — каза пак тя.

— Но казват — гласът му се провлачи, — че може да разруши всичко живо. И ние май ще трябва да направим това, разбираш ли. Ще ни направи ли самотни? Не знам. Изглежда, обаче, това е нашата роля — каза той и оброни глава отново.

— Каквото и да означава то — додаде кух глас от тълпата.

Трилиън бавно прегърна бедния объркан Криккитянски младеж и погали треперещата му глава, която беше отпусната върху рамото й.

— Всичко е наред — тихо каза тя, но все пак достатъчно ясно за да чуят всички останали от потъналата в сянка тълпа, — няма нужда да го правите.

Тя го полюля.

— Няма нужда да го правите — каза пак.

Пусна го да върви и се изправи.

— Искам да ми направите една услуга — Трилиън неочаквано се засмя.

— Искам — каза тя и се засмя отново. Сложи ръка на устата си и после довърши със сериозно лице — Искам да ме заведете при вашия предводител — и посочи към Бойните Зони в небето. Неизвестно как, тя изглежда знаеше, че той трябва да се намира там.

Смехът й сякаш разреди нещо в атмосферата. Някъде иззад тълпата един глас подхвана мелодия, която, ако беше съчинена от Пол Маккартни, би му позволила да купи целия свят.

Глава XXX

Какъвто си беше готин, Зейфод Бийбълброкс пълзеше смело в един тунел. Беше доста смутен, но така или иначе продължаваше упорито да пълзи, защото беше много смел.

Беше смутен от нещо току-що видяно, но не и на половина толкова, колкото щеше да бъде от нещо, чуто след малко, така че сега би било най-добре да обясним къде точно се намираше той.

Намираше се в Бойната Зона на Роботите, на много мили над повърхността на планетата Криккит.

Атмосферата тук беше разредена и сравнително незащитена от разните лъчения или каквото и да било, което на Космоса би му хрумнало да запрати в тази посока.

Беше паркирал „Златно Сърце“ между скупчените неясни грамадни корпуси, с които тук небето над Криккит беше фрашкано и беше влезнал, както изглеждаше, в най-голямата и най-важна сграда, въоръжен само със Запната си пушка и нещо за главоболието си.

Озова се в дълъг, широк и лошо осветен коридор, където можеше да се скрие, докато измисли какво да прави по-нататък. Скри се, защото на всеки пет минути един Криккитски робот минаваше по коридора. И въпреки, че до този момент животът му в лапите им беше един вид замайващ, същевременно беше и твърде наситен с болка, така че Зейфод нямаше намерение да подлага на изпитание онова, което с половин уста можеше да нарече добър късмет.

Беше се свил в едно помещение, водещо встрани от коридора и беше открил, че се намира в огромна и лошо осветена стая.

Всъщност тя представляваше музей с един единствен експонат — катастрофата на космически кораб. Корабът беше ужасно обгорен и размазан и сега, когато Зейфод беше наваксал малко от пропуснатото от Историята на Галактиката, заради напразните му опити да прави секс с момичето от съседния киберкуб в училище, той интелигентно отгатна, че това беше катастрофиралият кораб, преминал през Облакът Прах преди всичките тези десет трилиона години и дал началния тласък на всичко останало.

Но нещо не беше наред в кораба и това го беше смутило.

Корабът беше катастрофирал наистина. Беше наистина обгорял, но достатъчно краткия за едно набито око преглед показваше, че това не е истински космически кораб. Изглеждаше като макет едно към едно — беше солидно копие. С други думи, беше много полезна вещ, ако внезапно решиш да си направиш космически кораб, но не знаеш как. Във всеки случай не беше нещо, което би полетяло. Зейфод все още умуваше над това — всъщност, тъкмо беше почнал да умува — когато усети, че в другата част на стаята се отвори някаква врата, през която влязоха групичка Криккитски роботи с малко мрачен вид.

Зейфод не искаше да се забърква с тях и, като реши, че както дискретността е по-хубавата страна на доблестта, така и шубето е по-хубавата страна на дискретността, той доблестно се скри в един шкаф.

Оказа се, всъщност, че шкафът е горната част на шахта, която водеше надолу през един помощен отвор към широк вентилационен тунел. Зейфод се спусна в него и започна да пълзи, както и го намерихме в началото.

Не му харесваше. Беше студено, тъмно и страшно неудобно, а това го плашеше. При първа възможност — една друга шахта на стотина ярда по-надолу — той изпълзя от тунела.

Този път се озова в по-малка стая, която се оказа компютърният център. Зейфод се озова в тъмното тясно пространство между конзолата на огромен компютър и стената.

Той бързо разбра, че не е сам в стаята и тръгна пак да си ходи, когато се заслуша с интерес в разговора на присъстващите.

— Роботите, сър — каза един глас. — С тях става нещо.

— Какво по-точно?

Това бяха гласовете на двама Военнокомандващи Криккитчани. Всички Военнокомандващи живееха горе в небето в Бойната Зона на Роботите и бяха добре имунизирани против капризните съмнения и колебания, които бяха обзели техните събратя на повърхността на планетата.

— Ами, сър, мисля, че, просто така да се каже, че те не са във фаза с бойното си усърдие и че сега ще трябва да детонираме свръхновата бомба. За много краткото време, откакто ни освободиха от опаковката.

— Към същността.

— На роботите не им доставя удоволствие, сър.

— Какво?

— Войната, сър, изглежда ги потиска. Като че ли ги е налегнала умора от света, или може би би трябвало да се каже умора от Вселената.

— Ами, това е в реда на нещата, те са направени, за да ни помагат да я разрушим.

— Да, ама те намират, че това е трудна работа, сър. Те са поразени от известна доза вялост. Намират, че им е трудно да се справят със задачата. Липсва им уумф.

— Какво се опитваш да кажеш?

— Ами, мисля, че те са много потиснати от нещо, сър.

— Какви, ги дрънкаш, за Криккит?

— Ами, в няколкото малки набега, които извършиха напоследък, изглежда влизат в бой, вдигат оръжието си да стрелят и внезапно си казват: „Защо да се занимаваме с тия глупости? За какво, космически казано, е цялата тая работа?“. И също така, те просто са малко уморени и малко мрачни.

— И тогава с какво се занимават?

— Ъ, с квадратични уравнения главно, сър. Във всеки случай идиотски трудни. А после се надуват.

— Надуват се?

— Да, сър.

— Къде се е чуло и видяло някога, роботите да се надуват?

— Не знам, сър.

— Какъв беше този шум?

Беше шумът от изнизването на Зейфод, който се махаше с въртяща се глава.

Глава XXXI

Едно време, в един дълбок кладенец от тъмнина, седял един осакатен робот. Отначало той мълчал, потънал в металната си тъмнина. Било студено и влажно, но се предполагало, че на един робот тези неща не би трябвало да правят впечатление. С невероятно усилие на волята си, той все пак успял да ги забележи.

Мозъкът му бил впрегнат в компютърния център на Криккитския Боен Компютър. Преживяването не му доставяло удоволствие, нито пък на компютърния център на Криккитския Боен Компютър.

Криккитските роботи, които измъкнали това патетично метално създание от блатата на Скорншелъс Зета, го направили, защото почти веднага усетили гигантската му интелигентност, както и ползата, която биха имали от нея.

Те не се съобразили със съпътстващите го разстройства на личността, за чието успокоение студът, тъмнината, влажността, теснината и самотността не допринасяха нищо.

Той не беше щастлив от задачата си.

Самата координация на цялостната военна стратегия на планетата заемаше само една нищожна част от необятния му мозък, а останалата беше отегчена до смърт. Разрешил три пъти подред всички главни математически, физически, химически, биологически, социологически, философски, етимологични, метеорологични и психологически проблеми на Вселената, освен своите собствени, той яростно търсеше нещо, с което да се захване. Беше започнал да композира къси печални песнички без тоналност, всъщност изобщо без мелодия. Последната беше една приспивна песен, която Марвин сега монотонно бръмчеше.

Ето пак светът си легна,

Няма мрак над мен да тегне,

С ИЧ[18] мога да погледна,

Колко мразя аз нощта.

Той спря за момент да събере артистична и емоционална сила, за да изкара и следващия куплет.

Ето лягам, но уви,

Електрически броя овци,

Сладки сънища не се коси

Да ми пожелаваш ти.

Колко мразя аз нощта.

— Марвин! — просъска един глас.

Главата на робота изтрака нагоре и за малко не се откачи от сложната плетеница електроди, които го свързваха с Криккитския Боен Компютър.

Беше се отворил помощен отвор и едната от чифт непокорни глави надничаше през него, докато другата непрекъснато я побутваше за да поглежда с изключителна нервност нагоре-надолу.

— О, ти ли си — измърмори роботът, — Трябваше да се сетя.

— Хей, момче — учудено каза Зейфод, — ти ли пееше одеве?

— Аз — обяви горчиво Марвин — съм в особено искряща форма в момента.

Зейфод промуши главата си през отвора и се огледа.

— Сам ли си? — попита той.

— Да — отвърна Марвин. — Седя си изтощен тука, с болката и нещастието за компания. И необхватната интелигентност, разбира се. И безграничната печал. И…

— Даа — каза Зейфод. — Хей, ами каква връзка имаш ти с всичко това?

— Ето тази — каза Марвин, посочвайки с по-малко повредената си ръка електродите, които го свързваха с Криккитския компютър.

— Тогава — неловко каза Зейфод — предполагам, че ти трябва да си спасил живота ми. Два пъти.

— Три пъти — каза Марвин.

Главата на Зейфод се завъртя (другата гледаше с хищен поглед в абсолютно погрешна посока) тъкмо навреме, за да види как смъртоносният робот убиец зад него замря и изпуши. Той залитна назад и се фрасна в стената. После се свлече по нея. Килна се на една страна, отхвърли назад главата си и започна неутешимо да ридае.

Зейфод погледна пак към Марвин.

— Май имаш страхотен поглед върху живота — каза той.

— Само не питай — каза Марвин.

— Няма — обеща Зейфод и не го направи. — Ето, виж — добави той, — че вършиш страхотна работа.

— Което означава, предполагам — каза Марвин, като употреби само една десет хиляди милиона милиарда трилиарда трилионна част от умствения си капацитет, за да стигне до това логическо заключение, — че няма да ме освободиш или нещо такова.

— Момче, знаеш, че бих го направил с удоволствие.

— Но няма.

— Няма.

— Разбирам.

— Ти вършиш добра работа.

— Да — каза Марвин. — Защо да спирам точно сега, когато толкова я мразя?

— Трябва да намеря Трилиън и останалите момчета. Ей, имаш ли представа къде са те? Искам да кажа, че имам на разположение цяла планета за да ги търся. Може да ми отнеме известно време.

— Те са много наблизо — каза Марвин скръбно. — Можеш да ги наблюдаваш от тук, ако искаш.

— По-добре да ида при тях — настоя Зейфод. — Ъ, може би имат нужда от помощ, нали?

— Може би — каза Марвин с неочаквано авторитетен глас — Би било по-добре, ако ги наблюдаваш от тук. Това младо момиче — добави той неочаквано — е една от най-малко безпросветно неинтелигентните органични форми на живот, които съм имал дълбокото неудоволствие да не мога да избегна.

На Зейфод му трябваха една-две секунди да се оправи в този лабиринт от нанизани отрицания и да излезе от другия му край доста изненадан.

— Трилиън? — възкликна той. — Тя е просто дете. Умничко, даа, но и темпераментно. Нали знаеш как са жените. Или може би не знаеш. Предполагам, че не. Ако ли да, то не искам да чувам за това. Включи ни.

— …абсолютно манипулирани.

— Какво? — облещи се Зейфод. Говореше Трилиън. Той се обърна.

Стената, на която Криккитският робот ридаеше, се освети и разкри една сцена, която се разиграваше в някоя друга, неизвестна част от Криккитските Роботни Зони. Помещението изглеждаше като зала за съвещания — Зейфод не можеше да я разгледа добре, защото роботът се подпираше на екрана.

Той се опита да го премести, но роботът беше натежал от мъката си и се опита да го ухапе, така че Зейфод загледа каквото успееше да види.

— Помислете си само — каза гласът на Трилиън, — вашата история е просто една поредица от идиотски невероятни събития. А аз знам, кога едно събитие е невероятно. На първо място, пълната ви изолация от останалата Галактика е идиотска. Съвсем в покрайнините и с Облак Прах около вас. Това е нагласено. Очевидно.

Зейфод побесня от яд, че не виждаше екрана. Главата на робота закриваше хората, на които говореше Трилиън, полифункционалната му бойна бухалка закриваше задния план, а лакътят на трагично притиснатата към челото му ръка закриваше самата Трилиън.

— После — каза Трилиън, — този космически кораб, катастрофирал на планетата ви. Това е съвсем възможно, нали? Имате ли представа каква е вероятността, един космически кораб да пресече случайно орбитата на дадена планета?

— Хей — извика Зейфод, — ама тя не знае, какво, по зарките, приказва. Аз го видях тоя кораб. Той е фалшив. Никакви такива.

— Мислех си, че може да е така — каза Марвин от затворническото си място зад Зейфод.

— О, даа — каза Зейфод. — Много е лесно да го кажеш. Нали току-що ти го казах. Както и да е, не виждам какво общо има това с останалото.

— И особено — продължи Трилиън, — вероятността да пресече орбитата на онази планета от Галактиката, или дори, доколкото знам, от цялата Вселена, която би била най-травмирана да го види. Не знаете каква е? Нито пък аз знам, толкова е малка. И пак, това е нагласено. Не бих се учудила, ако този кораб се окаже подправен.

Зейфод успя да помръдне бойната бухалка на робота. Зад нея на екрана се виждаха фигурите на Форд, Артър и Слартибартфаст, които изглеждаха удивени и объркани.

— Ей, виж — развълнувано извика Зейфод. — Момчетата се справят отлично. Па па па! Айде фанете ги, момчета.

— А какво ще кажете — каза Трилиън — за цялата тази технология, която успяхте да си построите почти за една нощ? На повечето народи това би отнело хиляди години. Някой ви е подавал необходимите знания, тласкал ви е през цялото време към това.

— Знам, знам — добави тя в отговор на нечие невидимо прекъсване, — знам, че не сте разбирали какво става. Точно това искам да кажа. Вие изобщо никога не сте разбирали нищо. Както и Свръхновата Бомба.

— Откъде знаете за нея? — попита невидим глас.

— Просто знам — каза Трилиън. — Как очаквате да повярвам, че сте достатъчно умни, за да изобретите нещо толкова съвършено, като в същото време не си давате сметка, че то ще ви помете и вас? Това е не просто глупаво, това е направо забележително тъпо.

— Ей, каква е тая история с бомбата — разтревожено попита Зейфод.

— Свръхновата бомба? — каза Марвин. — Тя е една много, много малка бомба.

— Амии?

— Би унищожила Вселената като едното нищо — добави Марвин. — Добра идея, ако ме питаш. Обаче те няма да могат да я накарат да се задейства.

— Защо не, след като е толкова съвършена?

— Тя е съвършена — каза Марвин, — те не са. Бяха стигнали до проектирането й, преди да ги опаковат. Правили са я през последните пет години. Мислят, че са направили всичко точно, ама не са. Глупави са като всяка друга органична форма на живот. Мразя ги.

Трилиън продължаваше.

Зейфод се помъчи да издърпа Криккитския робот за крака, но той риташе и ръмжеше насреща му и се затресе в нов пристъп на рев. После внезапно се пльосна на пода и продължи да изразява чувствата си, без да се пречка никому.

Трилиън стоеше сама в средата на стаята, изтощена, но с яростно пламтящи очи.

Пред нея бяха строени бледоликите и сбръчкани Старейшини на Господарите на Криккит, неподвижни зад широката извивка на контролния пулт, вторачени в Трилиън безпомощно с омраза и страх.

Пред тях, на еднакво разстояние между контролния пулт и средата на стаята, където стоеше Трилиън, като че на поднос, имаше една тънка бяла колона висока около четири фута. Върху нея беше поставен малък бял глобус, с диаметър три, или може би четири инча.

До него стоеше един Криккитски робот с полифункционална бойна бухалка.

— Всъщност — обясни Трилиън, — наистина сте толкова безнадеждно тъпи — (Тя се потеше. Зейфод почувства, че това което вършеше в този момент изобщо не й отива), — всички сте толкова тъпи, че се съмнявам, страшно се съмнявам, че за последните пет години сте могли да построите бомбата както трябва, без всякаква помощ от страна на Хактар.

— Кой е тоя момък Хактар? — попита Зейфод като наду перките.

Дори Марвин да беше отговорил, Зейфод не го чу. Цялото му внимание беше приковано от екрана.

Един от старейшините на Криккит направи леко движение с ръка към криккитския робот. Роботът вдигна бойната си бухалка.

— Нищо не мога да направя — каза Марвин — този е на отделна схема от останалите.

— Чакайте — каза Трилиън.

Старейшината направи леко движение. Роботът спря. Внезапно Трилиън започна да се съмнява в своята преценка.

— Откъде знаеш всичко това — обърна се в този момент Зейфод на Марвин.

— Компютърни записи — отговори Марвин — Имам достъп.

— Вие сте много различни, нали? — каза Трилиън на Старейшините на Господарите на Криккит — в сравнение с вашите събратя долу на повърхността. Прекарали сте целия си живот тук, горе, незащитени от атмосферата. Били сте много уязвими. Както знаете, останалите от вашата раса са много изплашени, те не искат вие да направите това. Вие просто сте загубили връзката си с тях, можете да проверите.

Криккитският Старейшина започна да става нетърпелив. Той направи към робота жест със значение, обратно на това, което беше вложил преди малко.

Роботът замахна с бойната бухалка. Тя удари малката бяла топка.

Малката бяла топка беше свръхновата бомба.

Беше много, много малка бомба, проектирана да довърши Вселената.

Свръхновата бомба прелетя във въздуха. Тя се удари в задната стена на заседателната зала и направи доста голяма вдлъбнатина.

— Е как е възможно тя да знае всичко това? — попита Зейфод.

Марвин пазеше мрачно мълчание.

— Вероятно блъфира — каза Зейфод. — Бедното дете, изобщо не биваше да я оставям сама.

Глава XXXII

— Хактар! — извика Трилиън. — Какво си намислил? Обкръжаващата я тъмнина мълчеше. Трилиън чакаше нервно. Беше сигурна, че не бърка. Взря се в мрака, от където очакваше да чуе някакъв отговор. Но там цареше само студена тишина.

— Хактар? — извика тя отново. — Искам да се запознаеш с моя приятел Артър Дент. Мислех да се чупя с един бог на Гръмотевиците, но Артър не ме остави да го направя, за което съм му много задължена. Той ме накара да разбера истинските си чувства. За съжаление Зейфод е прекалено уплашен, така че вместо него доведох Артър. Не знам защо ти казвам всичко това.

— Ей? — извика пак тя. — Хактар?

И тогава той се появи.

Беше тънък и немощен, като глас, носен по вятъра отнякъде много далече, получут, един сън или спомен за глас.

— Защо вие двамата не излезете — каза гласът. — Обещавам, че ще бъдете в пълна безопасност.

Те се спогледаха и пристъпиха напред, невероятно, върху светлинния сноп, който струеше от отворения люк на „Златно Сърце“ през призрачния зърнест мрак на Облака Прах.

Артър се опита да хване Трилиън за ръката, за да й придаде сили и увереност, но тя не му даде. Тогава се хвана здраво за сака от самолета с кутията гръцки зехтин, хавлията му, смачканите пощенски картички от Санторини и разните други дреболии. Така придаде сили и увереност на самия себе си.

Те стояха върху и в нищото.

Мрачното прашно нищо. Всяко зрънце прах от разпратения компютър искреше смътно, когато бавно се преобръщаше и въртеше, като отразяваше слънчевата светлина в тъмнината. Всяка частичка от компютъра, всяка една прашинка, носеше в себе си характеристикте на цялото.

Превръщайки компютъра в прах, Силастичните Оръжидемони от Стритеракс просто го бяха осакатили, но не и унищожили. Слабо и нереално поле поддържаше леки връзки между частичките.

Артър и Трилиън стояха, или по-скоро се носеха, всред тази чудновата същност. Те нямаха какво да дишат, но за момента това беше без значение. Хактар удържа на обещанието си. Те бяха в безопасност. За момента.

— Нямам какво да ви предложа в знак на гостоприемство — каза Хактар немощно, — освен играта на светлината. Възможно е, все пак, да се чувстваш удобно с играта на светлината, ако това е всичко, с което разполагаш.

Гласът му отмря и в тъмния прахоляк изплуваха формите на един дълъг кадифен честърфийлдски диван.

Артър трудно понесе факта, че това беше същият онзи диван, който му се беше явил в праисторическата епоха на Земята. Искаше да изкрещи и да избухне от ярост, че Вселената продължаваше да му играе тези безумно откачени номера.

Той остави това чувство да утихне и седна на дивана — внимателно. Трилиън седна също.

Беше истински.

Ако не беше истински, то поне ги накара да се отпуснат, и тъй като се предполага, че диваните трябва да вършат точно това, опитът показваше, че е истински.

Гласът от слънчевия вятър отново полъхна към тях.

— Надявам се да ви е удобно — каза той.

Те кимнаха.

— И искам да ви поздравя за безукорните ви заключения.

Артър побърза да изтъкне, че самият той не беше правил кой знае какви заключения, и че те са били на Трилиън. Тя просто го е взела със себе си, защото той се интересувал от живота, Вселената и всичко останало.

— Това е нещо, от което се интересувам и самият аз — въздъхна Хактар.

— Ами — каза Артър, — трябва някой път да си поприказваме. На чаша чай.

Бавно пред него се материализира дървена масичка, върху която имаше сребърен чайник, каничка за мляко от китайски порцелан, захарница от китайски порцелан и две чашки с чинийки от китайски порцелан.

Артър се пресегна, но те бяха само игра на светлината.

Той се облегна пак на дивана, който беше илюзия, която тялото му беше готово да приеме за удобна.

— Защо — каза Трилиън — смяташ, че трябва да унищожиш Вселената?

Беше й малко трудно да говори на празното пространство, без да има нещо върху което да фокусира. Очевидно Хактар забеляза това. Той се захили призрачно.

— Ако ще водим такъв разговор — каза той, — ще ни трябва и подходяща обстановка.

Сега пред тях се материализира нещо съвсем ново. Беше смътният замъглен образ на канапе — психиатърско канапе. Кожата, с която беше облечено, беше бляскава и великолепна, но това пак беше само игра на светлината.

Наоколо, придавайки завършен вид на обстановката, изплува мъглявата идея за облицовани с дърво стени. И тогава върху канапето се появи образът на самия Хактар. Беше образ, от който окото ти можеше да се уплаши.

Канапето беше с нормални размери за психиатърско канапе — с дължина пет или шест фута.

Компютърът беше с нормални размери за един черен, роден в Космоса сателитен компютър — със сечение около хиляда мили.

Именно илюзията, че едното седеше върху другото караше окото ти да се уплаши.

— Добре — твърдо каза Трилиън. Тя стана от канапето. Усещаше, че я карат да се чувства прекалено удобно и да приема прекалено много илюзии.

— Много добре — каза тя. — Можеш ли да конструираш и реални неща? Имам предвид твърди предмети?

Последва пауза преди да й отговорят, като че ли разпрашеният мозък на Хактар събираше мислите си от милионите и милиони мили, на които се бяха разпилели.

— А — въздъхна той. — Мислиш за космическия кораб.

Покрай и през тях минаваха мисли, подобно на вълните през ефира.

— Да — обяви той, — мога.

— Но ще ми коства огромно усилие и време. Това, което мога да направя в моето частичково състояние, нали разбирате, е да поощрявам и да внушавам. Поощрявам и внушавам. И да внуша…

Образът на Хактар сякаш се разплува и затрептя, като че ли му беше трудно да се поддържа.

Той събра нови сили.

— Мога да поощря и да внуша на малките парченца пространствени обломки, на някой незначителен метеор, на няколко молекули тук, на малко водородни атоми там да се придвижват заедно. Аз ги поощрявам да са заедно. Мога да ги накарам да придобият форма, но за това са необходими цели епохи.

— И така, ти ли направи — попита Трилиън отново — модела на катастрофиралия космически кораб?

— Ъъ, да… — измърмори Хактар. — Направих няколко неща. Мога да ги движа наоколо. Направих космическия кораб. Стори ми се най-добре да го направя.

Нещо накара Артър да грабне сака си от мястото, където го беше оставил върху дивана и да го стисне здраво.

Мъглата от разклатения древен мозък на Хактар се завихри около тях, сякаш мъчена от кошмари.

— Аз се разкаях, разбирате ли — мърмореше той скръбно. — Разкаях се за саботажа на собствения си проект, направен за Силастичните Оръжидемони. Не ми влизаше в работата да вземам такова решение. Бях създаден да изпълня една задача, а се провалих. Това отрови цялото ми съществувание.

Хактар въздъхна и те зачакаха мълчаливо да продължи.

— Вие бяхте прави — каза той най-накрая. — Съвсем умишлено отгледах планетата Криккит, с надеждата обитателите й да стигнат до същата умствена нагласа, както Силастичните Оръжидемони, и да ме помолят да им проектирам бомбата, която така и не направих първия път. Аз обгърнах планетата и я залюшках. И така можех да ги обработвам, те бяха под мое влияние и се научиха маниакално да мразят. Трябваше да ги накарам да живеят в небето. На земята влиянието ми е по-слабо.

— Без мен, разбира се, когато бяха заключени в опаковката от Удъл-Време, те се объркаха и не можаха да се оправят.

— Е добре, е добре — добави той, — исках само да си изпълня задачата.

Съвсем постепенно, много, много бавно, изображенията в Облака започнаха да бледнеят и да губят форма.

После, внезапно, избледняването спря.

— Имаше, разбира се, и елемент на отмъщение — каза Хактар с остра нотка в гласа си, което бе ново.

— Не забравяйте — продължи той, — че бях разпрашен и оставен в осакатено, полубезсилно състояние в продължение на милиарди години. Много бих искал да погубя цялата Вселена. Вие бихте се чувствали по същия начин, повярвайте ми.

Той направи още една пауза, вихрите му се носеха през Праха.

— Но на първо място — каза той с предишния си печален глас — се опитвах да изпълня задачата си. Е добре.

Трилиън каза:

— Това ли те тревожи, че си се провалил?

— Провалил ли съм се? — прошепна Хактар. Образът на компютъра върху психиатърското канапе започна пак бавно да избледнява.

— Е добре, е добре — напевно продължаваше заглъхващият му глас. — Сега вече не ми пука от никакъв провал.

— Нали знаеш какво трябва да направим сега? — попита Трилиън със студен и делови тон.

— Да — каза Хактар — ще ме диспергирате. Ще унищожите съзнанието ми. Моля, заповядайте — след всички тези епохи, копнея единствено за забрава. Ако досега не съм изпълнил задачата си, то сега вече е твърде късно. Благодаря ви и лека нощ.

Диванът изчезна.

Масичката за чай изчезна.

Канапето и компютърът изчезнаха. Стените ги нямаше. Артър и Трилиън се отправиха обратно към „Златно Сърце“.

— Е, изглежда — каза Артър — това е то.

Пламъците затанцуваха още по-високо пред него и после изведнъж утихнаха. Показаха се няколко последни езичета, но после и те изчезнаха, оставяйки купчинка Пепел там, където малко преди това се намираше Дървената Колона на Природата и Духовността.

Той я събра от поличката за Гама Барбекю, сложи я в книжен плик и се запъти към моста.

— Мисля, че трябва да я върнем — каза той. — Чувствам го много силно.

Вече беше поспорил със Слартибартфаст по този въпрос, докато накрая старецът се разсърди и си тръгна. Беше се върнал на собствения си кораб Бистроматика, вдигна неистов скандал на келнера и изчезна по посока на изцяло собствената си представа за пространството.

Спорът избухна, защото идеята на Артър да върне Пепелта в Лордс Крикет Граунд в същия момент, когато първоначално я бяха задигнали, означаваше пътуване във времето за един-два дена, а точно на такива безпричинни и безотговорни моткания Кампанията за Реално Време се мъчеше да сложи край.

— Да — беше казал Артър, — разправяй ги тия на баба ми — и не желаеше да слуша повече аргументи против идеята си.

— Мисля — каза той отново и спря. Причината да започне пак да го казва, беше че първия път никой не го беше слушал, а причината да спре беше, че съвсем очевидно никой не се готвеше да го слуша и този път.

Форд, Зейфод и Трилиън наблюдаваха визиекрана съсредоточено. Хактар се диспергираше под налягането на вибрационното поле, което „Златно Сърце“ помпаше в него.

— Какво каза той? — попита Форд.

— Мисля, че чух да казва — каза Трилиън с озадачен глас — „Каквото станало, станало Аз изпълних задачата си“.

— Мисля, че трябва да върнем това нещо обратно — каза Артър, повдигайки плика с Пепелта. — Чувствам го много силно.

Глава XXXIII

Слънцето блестеше студено над сцена на пълно опустошение.

Над изгорената трева все още се стелеше пушек, докато настъпваше опомняне след кражбата на Пепелта от Криккитските роботи. В пушека тичаха паникьосани хора, като се блъскаха един в друг, спъваха се в носилки или биваха арестувани.

Един полицай се опитваше да арестува и Уоубегър Безкрайно Удължения за нанасяне на обида, но не можа да предотврати връщането на високия сиво-зелен извънземен на кораба му, нито пък арогантното му отлитане, което предизвика още повече паника и бъркотия.

Насред това, за втори път този следобед, фигурите на Артър Дент и Форд Префект се материализираха внезапно, телепортирани долу от „Златно Сърце“, което сега се намираше в паркираща орбита около планетата.

— Мога да обясня — изкрещя Артър. — Пепелта е в мене! Тя е тук в този плик.

— Не мисля, че им привлече вниманието — обади се Форд.

— Освен това, помагах да спасим Вселената — извика Артър към всеки, който би бил готов да го чуе, с други думи към никого.

— Това трябваше да спре тълпата — обърна се Артър към Форд.

— Но не успя — отвърна Форд.

Артър наближи един полицай, който тичаше покрай тях.

— Извинете — каза той. — Пепелта. Тя е в мене. Беше открадната от онези бели роботи преди малко. Тя е тук в този плик. Беше част от Ключа за Удъл-Временната опаковка, разбирате ли, и, ами, както и да е, сещате се за останалото, важното е, че тя е в мене и сега какво да правя с нея?

Полицаят му каза, но Артър можеше само да предполага, че той се беше изразил метафорично.

Заброди неутешимо наоколо.

— Никой ли не го интересува? — извика той. Някакъв човек се втурна покрай него, бутна лакътя му, Артър изтърва плика и съдържанието му се разпръсна по земята. Артър тъпо се вторачи със здраво стисната уста.

Форд го погледна.

— Сега ще си тръгваме ли? — попита той.

Артър изпусна тежка въздишка. Огледа се наоколо по планетата Земя, за последен път, както сега беше вече твърдо убеден.

— О’кей — каза той.

В този момент, през изчистващия се пушек, вниманието му беше привлечено от един уикет, който все още стоеше напук на всичко станало.

— Чакай малко каза той на Форд. — Когато бях момче…

— Не можеш ли да ми разкажеш после?

— Страстно обичах крикета, разбираш ли, но не бях много добър.

— По-добре кажи никак.

— И винаги си мечтаех, доста наивно, че един ден ще забивам в Лордс.

Той огледа паникьосаната тълпа. Никой нямаше да има нищо против.

— О’кей — уморено каза Форд. — Айде свършвай с това. Ще те чакам ей там — добави после, — умирайки от скука. — Той отиде и седна на едно парче димяща трева.

Артър си спомни, че при първото им посещение тук този следобед, топката за крикет беше паднала всъщност в торбата му и той я прерови.

Вече беше намерил топката, когато се усети, че това не е същата торба. И все пак, топката беше там, между, гръцките му сувенири.

Той я извади и я отърка в бедрото си, наплю я и пак я отърка. Пусна чантата на земята. Щеше да го направи точно както трябва.

Запрехвърля малката твърда червена топка от едната ръка в другата, преценявайки тежестта й.

С прекрасно усещане за лекота и безгрижност, той се заотдалечава от уикета. Средно-ускорена крачка, реши той, и си отмери едно доста дългичко разстояние за засилка.

Погледна в небето. Птичките се въртяха из него, а няколко бели облака се провлачваха бавно. Въздухът се раздвижваше от сирените на полицейските коли и на Бърза помощ, от писъците и виковете на хората, но Артър се чувстваше странно щастлив и недокоснат от всичко това. Щеше да забие топка в Лордс.

Обърна се и разрови на няколко пъти земята със спалните си чехли. Разпъна раменете си, подхвърли топката във въздуха и пак я хвана.

Започна засилката.

Докато бягаше, видя, че до уикета е застанал един батсман.

О, добре, помисли си той, това ще придаде малко…

И тогава, докато бягащите му крака го отвеждаха все по-наблизо, той видя по-ясно. Батсманът, заел позиция до уикета, не беше този от английския отбор. Не беше и онзи от австралийския. Беше от отбора Криккитски роботи. Студен, твърд, смъртоносен робот-убиец, който вероятно не се беше върнал на кораба заедно с останалите.

В този момент в главата на Артър се сблъскаха твърде малко на брой мисли, но въпреки това той изглежда не беше в състояние да спре да тича. Времето се точеше ужасно, ужасно бавно и въпреки това той изглежда не беше в състояние да спре да тича.

Движейки се сякаш през гъст сироп, той бавно обърна разтревожената си глава и погледна собствената си ръка, която държеше малката твърда червена топка.

Краката му бавно тупкаха напред, неудържимо, докато той се беше вторачил в топката, стисната в безпомощната му ръка. Тя излъчваше дълбоко червено сияние и проблясваше на пресекулки. И въпреки това, краката му безжалостно го носеха напред.

Той погледна отново към Криккитския робот, застанал непоклатимо и целеустремено пред Артър, с вдигната бойна бухалка. Очите на робота изгаряха с дълбока, ледена, пленителна светлина и Артър не можеше да отмести поглед от тях. Той сякаш гледаше към тях от дъното на някакъв тунел — нищо от двете му страни не съществуваше.

Някои от мислите, които се блъскаха в главата му в този момент, бяха следните:

Чувстваше се абсолютен глупак.

Чувстваше, че е трябвало да внимава много повече, когато чуваше да говорят един куп неща, фрази, които сега подскачаха в главата му, както краката му подскачаха напред към мястото, от което неизбежно трябваше да пусне топката към Криккитския робот, който неизбежно щеше да я удари.

Спомни си Хактар да казва „Провалих ли се? Не ми пука от провала“.

Спомни си предсмъртните думи на Хактар „Каквото станало, станало, изпълних задачата си.“

Спомни си Хактар да казва, че успявал да направи „някои неща“.

Спомни си внезапното движение в сака си, което го беше накарало да го притисне здраво към себе си, когато се намираше в Облака Прах.

Спомни си, че е пропътувал няколко дни назад във времето за да се върне отново в Лордс.

Спомни си, също така, че изобщо не беше добър баулър.

Почувства ръката си да се извива, да хваща здраво топката, която той сега със сигурност знаеше, че всъщност тя представлява свръхновата бомба, която Хактар беше направил и му беше натресъл, бомбата, която щеше да доведе Вселената до внезапен и преждевременен край.

Надяваше се и се молеше да няма задгробен живот. После се сети, че изпада в противоречие и само се надяваше да няма задгробен живот.

Би се чувствал много, много неловко, ако трябваше да се среща отново с всеки.

Надяваше се, надяваше, надяваше, че забиването му ще е толкова лошо, колкото помнеше, че беше някога, защото изглежда това беше единственото нещо, което стоеше между този момент и вселенската забрава.

Усещаше, как краката му подскачат, усещаше, как ръката му се извърта, усещаше, как краката му се оплитат в сака, който глупашки беше захвърлил на земята пред себе си, усещаше, как пада тежко напред, но тъй като умът му беше толкова страхотно зает с други неща в този момент, той напълно забрави да се удари в земята и я пропусна.

Стискайки все още топката здраво в дясната си ръка, той литна във въздуха и хлъцна от изненада.

Премяташе се и се носеше, като се въртеше неконтролируемо.

Обърна се към земята, като се гмурна трескаво във въздуха и в същото време безобидно захвърли топката в далечината.

Стремително се понесе към удивения робот изотзад. Роботът все още държеше бойната си бухалка вдигната, внезапно лишен от прицела си.

В луд пристъп на сили, Артър изскубна бойната бухалка от робота, изпълни главозамайващ вираж във въздуха, впусна се яростно надолу и с едно щуро замахване изби главата на робота от рамената му.

— Сега вече тръгваш ли? — попита Форд.

>        Епилог:

Животът, Вселената и Всичко останало

И накрая те отново бяха на път.

В един момент, на Артър Дент никак не му се искаше. Той твърдеше, че Бистроматичното Задвижване му разкрило, че времето и пространството са едно цяло, че разумът и Вселената са едно цяло, че възприятието и реалността са едно цяло, че колкото повече пътуваш, толкова повече оставаш на едно място и че колкото до едното и другото, той повече би предпочел просто да го оставят за малко на мира и да сложи ред в главата си, която сега е едно цяло с Вселената, така че няма много да се забави и после ще си почине едно хубаво, ще натрупа малко опит в летенето и ще се научи да готви, което винаги е жадувал. Кутията гръцки зехтин беше сега най-ценната му придобивка и той каза, че начинът, по който тя неочаквано се била появила в живота му, му дал определено усещане за целостта на нещата, което, което го карало да се чувства.

Той се прозя и заспа.

На сутринта; докато останалите се готвеха да го закарат на някоя тиха и идилична планета, където не биха имали нищо против да си дрънка подобни работи, те внезапно хванаха сигнали за помощ, издавани от някакъв компютър. Заеха се да изяснят нещата.

Малък и очевидно неповреден космически кораб от класа Мерида танцуваше странен малък джиг[19] в пустошта. Краткият компютърен преглед показа, че корабът е съвсем наред, компютърът му също, но пилотът е луд.

— Полулуд, полулуд — настоя човекът, докато го пренасяха, буйстващ неистово, на борда.

Беше журналист от Ежедневния Звезден Справочник. Успокоиха го и пратиха Марвин да му прави компания, докато той не обеща, че ще се опита да говори свързано.

— Правех репортаж за един процес — каза той най-накрая — на Аграбътон.

Повдигна хилавите си рамене с широко ококорени очи. Бялата му коса изглежда махаше на някой познат в съседната стая.

— Спокойно, спокойно — обади се Форд. Трилиън положи успокоително ръката си върху рамото му.

Мъжът отново се отпусна назад и се вторачи в тавана на корабния болничен отсек.

— Делото — каза той — сега е без значение, но там имаше един свидетел свидетел човек на име на име Прак. Странен и затрудняващ човек. Накрая бяха принудени да му вкарат наркотик, за да го принудят да каже истината, наркотик на истината.

Очите на журналиста се търкаляха безпомощно в главата му.

— Вкараха му прекалено много — леко захленчи той. — Вкараха му прекалено много. — Човекът започна да плаче. — Мисля, че роботите бутнаха ръката на хирурга.

— Роботите? — попита остро Зейфод. — Какви роботи?

— Някакви бели роботи — захриптя човекът шепнешком — нахлуха в съдебната зала и свиха съдийския скиптър, Аграбътонския Скиптър на Правосъдието, отвратително Перспексово нещо. Не знам за какво им трябваше — той започна отново да плаче. — И мисля, че бутнаха ръката на хирурга.

Мъжът поклати глава безпомощно и печално, очите му се присвиха от болка.

— И когато процесът продължи — зашепна той хлипайки — попитаха Прак, за едно злощастно нещо. Попитаха го — той направи пауза и потръпна — дали ще каже Истината, Цялата Истина и Нищо Друго, освен Истината. Само че, не разбирате ли?

Изведнъж той се надигна на лакти и закрещя.

— Те му бяха вкарали прекалено много от наркотика! Мъжът рухна отново, стенейки тихо. — Много прекалено много прекалено много прекалено много прекалено…

Другите, събрани около леглото му, се спогледаха. По гърбовете им пробягаха тръпки.

— Какво стана? — попита накрая Зейфод.

— О, той им каза — яростно заговори мъжът — доколкото знам, казва им и в момента. Странни, ужасни неща ужасни, ужасни! — изпищя той.

Опитаха се да го успокоят, но той с мъка се изправи отново на лакти.

— Ужасни неща, неразбираеми неща — крещеше той — неща, от които човек може да полудее!

Мъжът се вторачи безумно в тях.

— Или в моя случай — каза той — да полудее наполовина. Аз съм журналист.

— Искаш да кажеш — тихо каза Артър — че си свикнал да се сблъскваш с истината?

— Не — отвърна човекът с объркана гримаса. — Искам да кажа, че си намерих извинение и си тръгнах по-рано.

Той изпадна в кома, от която излезе веднъж и за малко.

Използвайки момента, те успяха да изкопчат от него следното:

Когато станало ясно, какво става и когато станало ясно, че Прак нямало начин да бъде спрян да твърди, че това е истината в нейната абсолютна и окончателна форма, залата била опразнена.

Не само че я опразнили, ами и я запечатали заедно с Прак вътре. Издигнали стоманени стени около нея и, просто за всеки случай, инсталирали бодлива тел, електрически огради, блата с крокодили и три по-големи армии, така че никой никога да не може да чуе какво говорел Прак.

— Жалко — каза Артър. — Бих искал да чуя какво има да ми каже. Вероятно той ще знае какъв е Въпросът на Вечния Отговор. Винаги ме е безпокояло, че така и не го открихме.

— Намисли си число — каза компютърът — каквото и да е.

Артър му каза телефонния номер на информацията на железопътната гара Кингс Крос, защото си мислеше, че тоя номер все трябва да има някаква функция и че тя, може би, е именно тази.

Компютърът инжектира числото в реконструирания Невероятностен Двигател на кораба.

В Относителността, Материята казва на Пространството как да се огъне, а Пространството казва на Материята как да се движи.

„Златно Сърце“ каза на пространството да се върже на възел и се паркира от вътрешната страна на стоманената стена около Аграбътонската Съдебна Палата.

Съдебната зала имаше аскетичен вид, едно огромно тъмно помещение, предназначено без съмнение повече за Правосъдие, отколкото, например, за Удоволствие. Човек не би организирал вечерен прием там — поне не и успешен. Обстановката би потиснала гостите.

Таваните бяха високи, сводести и много мрачни. Оттам надничаха сенки със суров и решителен вид. Облицовката на стените и скамейките, фурнирът на колоните, всички те бяха направени от най-мрачните и най-сурови дървета от страховитата Гора на Арглебард. Масивният черен Подиум на правосъдието, доминиращ в центъра на помещението, беше едно гравитационно чудовище. Дори и да можеше да проникне слънчев лъч толкова навътре в Аграбътонския комплекс на Правосъдието, той би се обърнал обратно и изскочил моментално навън.

Артър и Трилиън влязоха първи, докато Форд и Зейфод смело пазеха ариергарда.

Отначало всичко изглеждаше потънало в мрак и пустота. Стъпките им отекваха глухо в залата. Беше странно. Отвън всички защити бяха все още включени. Те бяха проверили внимателно. Затова бяха предположили, че казването на истината би трябвало да продължава.

Но нямаше нищо.

Тогава, след като очите им привикнаха с мрака, те забелязаха притъпено червено сияние в ъгъла, а зад сиянието и жива сянка. Насочиха фенерче натам.

Прак се беше изтегнал на една скамейка, пушейки безразлично цигара.

— Здрасти — каза той с леко помахване. Гласът му проехтя в залата. Беше малко човече с рядка коса. Седеше с прегърбени рамене, а краката и ръцете му се поклащаха. Дръпна от цигарата си.

Те се вторачиха в него.

— Какво става тука? — попита Трилиън.

— Нищо — каза мъжът и поклати рамене.

Артър насочи фенерчето си право в лицето му.

— Мислехме — каза той — че трябва да казвате Истината, Цялата Истина и Нищо Друго освен Истината.

— А, това ли — каза Прак. — Даа. Казвах я. Свърших. Няма нищо чак толкова, колкото си въобразяват хората. Въпреки, че една част е твърде забавна.

Внезапно той избухна в около три секунден маниакален смях и после спря. Седеше си там, поклащайки главата и колената си. Дръпна си от цигарата с идиотска полуусмивка.

Форд и Зейфод пристъпиха напред от сенките.

— Разкажи ни за това — каза Форд.

— О, сега не мога да си спомня нищо — каза Прак. — Мислех да си запиша това-онова, но отначало не можех да намеря писалка, а после си помислих, за к’во да се натягам?

Последва дълго мълчание, през което им се стори, че почувстваха как Вселената остаря с една идея. Прак гледаше втренчено в светлината на фенерчето.

— Нищо ли? — попита накрая Артър. — Нищо ли не си спомняш?

— Нищо. Освен, че повечето от нещата се отнасяха за някакви жаби, това си спомням.

Внезапно той отново избухна в смях, тропайки с крака по пода.

— Няма да повярвате на някои от нещата за жабите — задъхано каза той. — Айде да се измъкваме оттука и да си потърсим някоя жаба. Момче, ще ги видя ли някога в нова светлина! — Прак скочи на крака и затанцува един миниатюрен малък танц. После спря и си дръпна дълбоко от цигарата.

— Айде да си намерим жаба, на която да мога да се смея — каза той просто. — Както и да е, вие кои сте, момчета?

— Дойдохме да те потърсим — каза Трилиън, нарочно без да скрива разочарованието в гласа си. — Казвам се Трилиън.

Прак кимна.

— Форд Префект — каза Форд Префект и сви рамене.

Прак кимна.

— А аз — каза Зейфод, когато прецени, че е изчакал достатъчно дълго последвалото мълчание, за да направи тежкото си изявление, което не можеше да бъде подметнато току-тъй — съм Зейфод Бийбълброкс.

Прак кимна.

— Кой е тоя образ? — попита Прак, повдигайки рамо към Артър, който в момента мълчеше, изгубен в разочарованите си мисли.

— Аз ли? — попита Артър. — О, аз се казвам Артър Дент.

Прак опули очи.

— Без майтап? — излая той. — Ти си Артър Дент? Оня Артър Дент?

Той залитна назад, като се хвана за стомаха и се разтърси от нов пароксизъм на смях.

— Ей, помисли си само, да те срещна теб! — задъхваше се той. — Момче — извика той — ти си най- оу, остави жабите на мира!

Виеше и пищеше от смях. Падна обратно на пейката. Крещеше и викаше истерично. Плачеше от смях, риташе с крака във въздуха, удряше се по гърдите. Постепенно се усмири, дишайки тежко. Погледна към тях. Погледна към Артър. Падна отново назад, заливайки се от смях. Накрая заспа.

Артър стоеше със стиснати зъби, докато другите отнасяха коматозния Прак към кораба.

— Преди да вземем Прак — каза Артър — мислех да се махам. Все още искам и мисля, че трябва да го направя колкото се може по-скоро.

Другите кимнаха мълчаливо. Мълчанието им беше слабо нарушавано само от тежкия приглушен и далечен истеричен смях, който се носеше от каютата на Прак. Тя се намираше в най-отдалечената част на кораба.

— Разпитвахме го — продължи Артър — или най-малкото, вие го разпитвахте — аз, както ви е известно, не мога да го доближа — за всичко, но изглежда той няма какво да каже. Освен някои разпокъсани работи, изтървани случайно, и разни неща за жабите, които аз не желая да чувам.

Другите се опитаха да не се засмеят тъпашки.

— Сега, аз пръв бих оценил шегата — каза Артър, но трябваше да изчака другите да престанат да се смеят.

— Аз пръв — той отново спря. Този път спря и се заслуша в тишината. Този път наистина беше настъпила тишина и то твърде внезапно.

Прак беше млъкнал. Дни наред бяха живели с непрестанното маниакално кикотене, отекващо из кораба, прекъсвано само отвреме-навреме от кратки периоди на подхилване и спане. Самата душа на Артър беше скована от параноя.

Това не беше тишината от спането. Чуваше се звънец. Един поглед към таблото им подсказа, че звънецът беше натиснат от Прак.

— Той не е добре — каза тихо Трилиън. — Непрестанното смеене му съсипва организма.

Устните на Артър се свиха, но той нищо не каза.

— По-добре да идем да го видим — каза Трилиън.

Трилиън излезе от каютата със сериозно лице.

— Иска ти да влезеш — обърна се тя към Артър, който пък стоеше със сурово и стиснало устни лице. Той бръкна дълбоко в джобовете на халата си и се опита да измисли нещо, което да не звучи приятно и което да каже. Стори му се ужасно нелюбезно, но не можа да го каже.

— Моля те — каза Трилиън.

Артър сви рамене и влезе, като понесе със себе си суровото си и стиснало устни лице, въпреки реакцията, която то винаги предизвикваше у Прак.

Погледна надолу към мъчителя си, който лежеше притихнал в леглото, бледен и изпит. Дишаше много леко. Форд и Зейфод стояха до леглото с неловко изражение.

— Искал си да ме питаш нещо — каза Прак с тънък гласец и леко се изкашля.

Само кашлицата беше достатъчна Артър да се наежи, но после му се размина и той омекна.

— Откъде знаеш това? — попита той.

Прак немощно сви рамене.

— Щото е истина — простичко отвърна той.

Артър се досети.

— Да — провлачи той твърде напрегнато. — Аз имах въпрос. Или по-скоро това, което имам е Отговор. Исках да знам какъв е Въпросът.

Прак съчувствено кимна и Артър малко се поотпусна.

— То е ами, то е дълга история — каза той — но Въпросът, който бих искал да знам, е Вечният Въпрос за Живота, Вселената и Всичко Останало. Знаем единствено, че Отговорът е Четиридесет и Две, което е малко изнервящо.

Прак кимна отново.

— Четиридесет и Две — каза той. — Да, така е.

Направи пауза. По лицето му преминаха сенките на мисли и спомени, подобно на сенките на облаците, преминаващи по земята.

— Боя се — каза той накрая — че Отговорът и Въпросът се изключват взаимно. Познанието за едното логически изключва познанието за другото. Невъзможно е да се знаят и двете за една и съща Вселена.

Отново направи пауза. По лицето на Артър пропълзя разочарование и се сви на обичайното си място.

— Освен — каза Прак, като се мъчеше да изглади една мисъл — ако то се случи. Тогава, изглежда, Въпросът и Отговорът просто ще се съкратят взаимно и ще отнесат със себе си Вселената, която тогава ще бъде заменена от нещо още по-чудновато и неразгадаемо. Вероятно това вече се е случило — добави той със слаба усмивка, — но има голяма доза Несигурност по въпроса.

Слабо подхилкване премина през него.

Артър седна на един стол.

— Е, добре — каза той съкрушено — надявах се просто, че би трябвало да има някакъв смисъл.

— Знаеш ли — каза Прак — приказката за Смисъла?

Артър каза, че не я знае, а Прак отвърна, че знае, че той не я знае. Той я разказа.

Една нощ, каза той, в небето на една планета се появил космически кораб, явление, което планетата дотогава не била виждала. Тя се казвала Далфорсас, а корабът бил този. Появил се като блестяща нова звезда, която се движела тихо в небесата.

Примитивните племена, които седели сгушени в Студените Склонове на Хълма, вдигнали поглед нагоре от димящите си нощни питиета и сочели с пръсти, като се кълнели, че били видели поличба — поличба от боговете си, която означавала, че сега те трябвало да се надигнат и да размажат най-накрая Принцовете от Долините.

От високите кули на палатите си, Принцовете на Долините погледнали нагоре и видели искрящата звезда и непогрешимо я приели за поличба от боговете си, която означавала, че трябва да отидат и да приключат с проклетите Племена от Студените Склонове на Хълма.

А между тях, Обитателите на Гората погледнали в небето и видели появата на новата звезда. Видели я със страх и разбиране, защото въпреки, че никога преди това не били виждали подобно нещо, те също разбирали съвсем ясно, какво вещаела тя. Те привели глави в отчаяние.

Знаели, че когато идвали дъждовете, това било поличба.

Когато дъждовете отминавали, това било поличба.

Когато се надигали ветровете, това било поличба.

Когато ветровете утихвали, това било поличба.

Когато в средата на нощта при пълнолуние се раждал козел с три глави, това било поличба.

Когато през деня се раждала напълно нормална котка или свиня, без каквито и да било усложнения при раждането, или дори просто дете с чип нос, това също често се смятало за поличба.

Така че, нямало съмнение, че новата звезда в небето била поличба от особено разтърсващ ранг.

А всяка нова поличба означавала едно и също нещо — че Принцовете от Долините и Племената от Студените Склонове на Хълма ще си разкажат играта един на друг.

Това само по себе си не би било толкова лошо, освен че Принцовете от Долините и Племената от Студените Склонове на Хълма винаги си избирали да си разказват играта в Гората и винаги Обитателите на Гората си патели най-много от това, макар че, доколкото можели да разберат, това нямало нищо общо с тях.

И понякога, след някои от най-страшните кръвопролития, Обитателите на Гората изпращали вестоносец или при предводителя на Принцовете от Долините, или при предводителя на Племената от Студените Склонове на Хълма, който да настоява да му обяснят, какъв е Смисъла на това нетолерантно поведение.

А предводителят, който и да било от двамата, дръпвал вестоносеца настрана и му обяснявал Смисъла, бавно, внимателно и много подробно за по-главните детайли.

И най-ужасното нещо било, че той бил много голям. Бил много ясен, много рационален и труден. Вестоносецът провисвал глава, натъжавал се и се чувствал глупаво, че не е могъл да разбере, колко трудно и сложно място е реалният свят и колко трудности и парадокси трябва да се преглътнат, за да живееш в него.

— Разбираш ли сега? — го запитвал предводителят.

Вестоносецът мрачно кимвал.

— И разбираш, че тези битки трябва да се състоят?

Още едно мрачно кимване.

— И защо трябва да се състоят в Гората, и защо в интерес на всекиго е, включително и за Обитателите на Гората, че така би трябвало да бъде?

— …Ъъ…

— В края на краищата.

— Ъ, да.

И вестоносецът разбрал Смисъла и тръгнал да се връща при своя народ в Гората. Но когато наближил, както си вървял в Гората между дърветата, изведнъж разбрал, че всичко, което си спомнял за Смисъла, било само колко ужасно ясни изглеждали аргументите на предводителя. Не можел да си спомни, обаче, какъв бил всъщност този Смисъл.

А това, разбира се, било голяма утеха, когато следващия път Племената и Принцовете се появили палейки и рушейки, и убивали всеки Обитател на Гората по пътя си.

Прак спря разказа си и се закашля патетично.

— Аз бях вестоносецът — каза той, — след като битките се разгоряха особено жестоко след появяването на вашия кораб. Много от нашите хора умряха. Мислех, че ще мога да занеса Смисъла. Отидох и предводителят на Принцовете ми го каза, но по пътя обратно, той ми се изплъзна и се разтопи в главата ми като снега напролет. Това беше преди много години и оттогава станаха много неща.

Той погледна нагоре към Артър и лекичко се захили.

— Има още едно нещо, което си спомням от наркотика на истината. Освен жабите. То е последното послание на Бога към сътворението си. Искате ли да го чуете?

За момент те не знаеха, дали да приемат това на сериозно.

— Истина е — каза той. — Съвсем. Без майтап.

Гърдите му се повдигнаха немощно и той с усилие си пое въздух. Главата му леко трепереше.

— Не ми направи силно впечатление, когато в началото разбрах какво представлява то — каза той, — но като си спомня сега, колко силно впечатление ми направи Смисъла на Принцовете и колко скоро след това не можех да си спомня нищо от него, си мисля, че посланието на Бога може да е много по-полезно. Искате ли да знаете какво е то? Искате ли?

Те кимнаха безмълвно.

— Обзалагам се, че искате. Щом толкова ви интересува, предлагам ви да отидете и сами до проверите. Написано е с високи тридесет фута букви на върха на Планините Квентулус Квазгар в страната Севорбеупстри от планетата Прелиумтарн, трета поред от слънчевата система Зарс в Галактически сектор QQ7 Активно J Гама. Пазено е от Лачествения Вантрашел от Лоб.

Това изявление беше последвано от дълго мълчание, което най-накрая Артър наруши.

— Извинявай, къде е това? — попита той.

— Написано е — повтори Прак — с високи тридесет фута огнени букви на върха на Планините Квентулус Квазгар в страната Севорбеупстри от планетата…

— Извинявай — каза Артър пак — кои планини?

— Планините Квентулус Квазгар в страната Севорбеупстри на планетата.

— Коя страна каза? Не можах добре да чуя.

— Севорбеупстри, на планетата…

— Севорбе-какво?

— О, за Бога — каза Прак и умря раздразнен.

През следващите дни Артър мисли върху това послание, но накрая реши, че няма да се остави то да го обсеби и настоя да се придържат към първоначалния му план да си намерят някоя малка хубава планета, на която да се заселят и да заживеят тих уседнал живот. След като спаси Вселената два пъти в един и същи ден, беше решил, че вече може да кара по-полека.

Оставиха го на планетата Криккит, която отново се беше превърнала в идилично и пасторално местенце, макар и песните на местните жители понякога да му лазеха по нервите.

Той прекара дълго време в летене.

Научи се да общува с птиците и откри, че разговорите им бяха фантастично скучни. В тях вечно ставаше дума за скоростта на вятъра, размаха на крилата, съотношението на силата към тежестта и прекалено много за горските плодове. За нещастие се оказа, че веднъж научил езика на птиците, човек бързо разбира, че въздухът е изпълнен с него през цялото време — едно безсмислено птичешко бръщолевене. Никакво избавление.

Ето защо накрая Артър заряза този спорт и се научи да живее на земята, което правеше с удоволствие, въпреки многото безсмислено бръщолевене, което и долу също така чуваше.

Един ден, докато се разхождаше из полята, като си тананикаше една възхитителна мелодия, която беше чул напоследък, един сребрист космически кораб се спусна от небето и кацна пред него.

Отвори се люк, показа се стълба и по нея се спусна високо сиво-зелено извънземно, което се отправи към Артър.

— Артър Фили — каза то, после се вгледа остро в него и в бележника си. Направи гримаса. Погледна пак нагоре към Артър.

— Май съм те минавал вече, нали? — попита той.

Книга четвърта

Сбогом и благодаря за рибата

На Джейн

с благодарност.

На Рик и Хайди затова, че ми предоставиха устойчивото си събитие.

На Моугънс и Анди, и всички останали в Хънтсхам Корт, за известен брой неустойчиви събития.

И специално на Сони Мехта затова, че беше устойчив по време на всички събития.

Пролог

Далеч, в некартографираните задънени пространства на западналия край на Западния спирален ръкав на Галактиката, се намира малко, незабелязвано от никой жълто слънце.

Около него, на разстояние приблизително деветдесет и два милиона мили, обикаля в орбита една съвсем невзрачна синьо-зелена планета, чиито произлезли от маймуни форми на живот са толкова изумително примитивни, че още смятат електронните часовници за добра идея.

Тази планета има — или имаше — един проблем, който е следният — повечето от хората живеещи на нея бяха нещастни през повечето време.

Предлагаха се много решения на проблема, но в голямата си част те бяха свързани с движението на едни малки зелени хартийки, което е странно, защото в края на краищата не хартийките бяха нещастни. И така, проблемът си остана — много хора бяха зли и повечето от тях нещастни — дори и тези с часовниците.

Убеждаваха се все повече, че по принцип са направили огромна грешка като са слезли от дърветата. Някои дори казваха, че и качването на дърветата е бил лош ход и никой не е трябвало въобще да излиза от океаните.

И тогава, един четвъртък, почти две хиляди години след като един човек бил закован за някакво дърво, защото казал колко хубаво би било, за разнообразие, да се държиш добре с хората, едно момиче, седнало само в малко кафене в Рикмансуърт, внезапно разбрало какво не е било наред през цялото това време и най-накрая узнало как светът може да стане добро и щастливо място. Този път това била истината, това щяло да свърши работа, без никой да биде приковаван за каквото и да било.

За жалост, обаче, преди да успее да намери телефон, за да разкаже на някого, Земята била неочаквано разрушена, за да се отвори място за нова хиперпространствена магистрала, и така идеята, изглежда, била загубена завинаги.

Ето историята на момичето.

Глава 1

Тази вечер се стъмни рано, което е нормално за това време на годината. Беше студено и ветровито, което също е нормално.

Започна да вали, което е особено нормално!

Приземи се космически кораб, което не е.

Наоколо нямаше никой, който да го види, освен някакви глупави четириноги, които нямаха никаква представа как да тълкуват факта, дали изобщо трябва да го тълкуват, да го ядат ли, що ли? Ето защо те постъпиха така, както постъпват с всичко, а именно, побягнаха и се опитаха да се скрият едно под друго — номер, който никога не успяваше.

Той се плъзна надолу през облаците, очевидно закрепен на един-единствен лъч светлина.

От разстояние едва ли би могъл да се забележи през светкавиците и буреносните облаци, но видян отблизо, притежаваше необичайна красота — сив кораб с елегантно изваяна форма — съвсем малък.

Естествено, човек няма никаква представа какви ще се окажат размера и формата на разните видове, но ако вземем данните от доклада за последното Средногалактическо преброяване за нещо като точен наръчник по средностатистически величини, би могло да се предположи, че в кораба има около шест същества и предположението би било вярно.

Дори и без доклада бихте се досетили. Той, както повечето подобни доклади струваше ужасно много пари и не казваше никому нищо, което той не знае и без това, освен че всеки индивид в Галактиката има 2.4 крака и притежава хиена. Тъй като това очевидно не е вярно, цялата работа трябваше да се хвърли на боклука.

Корабът се плъзна тихо през дъжда и слабото му маневрено осветление го обви в елегантни дъги. Той жужеше много тихо и това жужене постепенно ставаше все по-силно и по-дълбоко с приближаването му до земята, докато при височина шест инча се превърна в тежко боботене.

Накрая се спусна и настъпи тишина.

Отвори се люк. Спусна се малка стълбичка.

В отвора се появи светлина — ярка светлина, струяща навън в мократа нощ — а вътре се задвижиха сенки.

В светлината се появи висока фигура, огледа се наоколо, потрепери болезнено и бързо се спусна по стълбата с голяма пазарска чанта в ръка.

Фигурата се обърна и предаде неочаквана вълна назад към кораба. Дъждът вече се процеждаше през косата й.

— Благодаря — извика тя. — Благодаря ви много…

Прекъсна я трясък на гръмотевица. Погледна угрижено към небето и после, в отговор на внезапна мисъл, затършува в голямата пластмасова пазарска чанта, която, както сега откри, имаше дупка на дъното.

На нея с големи букви беше написано (за всеки, който може да дешифрира азбуката на Кентавър): „ДЮТИ ФРИ МЕГА-МАРКЕТ, ПОРТ БРАСТА, АЛФА КЕНТАВЪР. БЪДИ КАТО ДВАДЕСЕТ И ВТОРИЯ СЛОН С ИСТИНСКА СТОЙНОСТ В КОСМОСА — БАУ!“

— Чакайте! — извика фигурата и махна към кораба.

Стълбата, която бе започнала да се прибира назад към люка спря, спусна се отново и фигурата се качи по нея.

След няколко секунди се появи отново със стар и протрит пешкир в ръка, който напъха в чантата.

Махна отново, мушна чантата под мишница и хукна да се скрие под някакви дървета, докато отзад корабът вече се издигаше.

Светкавица проблесна по небето и накара фигурата да спре за момент, после да ускори крачка още повече, като промени посоката, за да заобиколи дърветата отдалеч. Ходеше бързо, подхлъзваше се тук и там, свиваше рамене срещу дъжда, който сега падаше с все по-голяма сила, сякаш някой го теглеше от небето.

Краката й шляпаха в калта. Над хълмовете тътнеха гръмотевици. Напразно триеше водата от лицето си и продължаваше да се препъва напред.

Още светлини.

Този път не светкавици, а по-меки и по-слаби светлини, които преминаха бавно над хоризонта и угаснаха.

Когато ги видя, фигурата спря отново и после забърза още повече, право към точката, в която се бяха появили.

Сега теренът ставаше по-стръмен, издигаше се нагоре и след още двеста-триста метра най-накрая се появи препятствие. Фигурата спря, за да го огледа и след това хвърли чантата от другата страна, преди сама да се прехвърли оттатък.

Едва бе докоснала с крака земята от другата страна, когато от дъжда към нея полетя машина и светлините й прорязаха плътната завеса от дъжд. Докато застрашителното свистене приближаваше, фигурата отстъпи назад — машината беше заоблена, ниска, като малък кит, порещ вълните — лъскава, сива и удължена, и се движеше с ужасяваща скорост.

Фигурата инстинктивно вдигна ръце, за да се предпази, но когато машината профуча покрай нея и изчезна в нощта, я плисна само фонтан вода.

За миг по небето просветна друга мълния, която позволи на наквасената фигура край шосето за част от секундата да зърне малкия надпис на задницата на машината, преди тя да изчезне.

За абсолютно нейно изумление, на табелката пишеше: „Другата ми кола също е Порше“.

Глава 2

Роб Макена беше мизерно копеле и го знаеше, защото през годините много хора бяха подчертавали това пред него и той не виждаше причина да не се съгласи с тях, освен съвсем очевидната, тоест, че му харесваше да не се съгласява с хората, особено с хората, които не му харесват, което в крайна сметка включваше всички.

Той изпусна въздишка и превключи на по-ниска скорост.

Хълмът започваше да става стръмен, а камионът му бе натежал от датски термостати за радиатори.

Не че имаше някакво естествено предразположение към лошото настроение, или поне се надяваше да е така. Дъждът го потискаше, винаги дъждът.

Сега валеше, просто за разнообразие.

Това беше особен дъжд, който той особено ненавиждаше, особено когато шофира. Имаше си номер. Дъжд номер 17.

Някъде беше чел, че ескимосите имат над двеста различни думи за сняг, без които разговорите им вероятно биха били много монотонни. Затова правели разлика между дебел сняг и тънък сняг, лек сняг и тежък сняг, лепкав сняг и хрупкав сняг, сняг идващ на виелици и сняг идващ на преспи, сняг идващ с подметките на съседа ти върху хубавия чист под на твоето иглу, снеговете на зимата, снеговете на пролетта, снеговете, които помниш от детските си дни — толкова по-хубави от сегашните снегове, ситен сняг, пухкав сняг, сняг от хълма, сняг от долината, сняг падащ сутринта, сняг падащ през нощта, сняг падащ изневиделица точно когато си тръгнал за риба и сняг, който въпреки всичките усилия да ги дресираш, кучетата ти са напикали.

В малкото си тефтерче Роб Макена бе записал двеста и тридесет вида дъжд и никой от тях не му харесваше.

Превключи на още по-ниска скорост и камионът заръмжа. Оплакваше се по един приемлив начин заради датските термостати, които носеше.

Откакто бе тръгнал от Дания предния ден, бе преминал през тип 33 (лек, пронизващ ръмеж, който прави пътищата хлъзгави), 39 (тежки капки), от 47 до 51 (вертикален лек ръмеж, до силно наклонен, лек до умерен, напоителен), 87 и 88 (два много прецизно разграничавани типа обилен порой), 100 (следпороен бурен вятър примесен с дъжд), всички типове морски бури номера между 192 и 213 едновременно, 123, 124, 126, 127 (леки до умерени талази студ, постоянно и на пристъпи барабанене по кабината), 11 (вятър с капчици) и сега най-малко любимия му номер 17.

Дъжд тип 17 представляваше мръсно плющене в предното стъкло, толкова силно, че нямаше никакво значение дали му работят чистачките или не.

Той провери теорията си като ги спря за малко, но се оказа, че видимостта значително се влоши. Тя просто не се подобри, когато отново ги включи.

Всъщност, едното от перата им започна да пляска по стъклото.

Фшът, фшът, фшът, пляс, фшът, фшът, пляс, фшът, фшът, пляс, фшът, пляс, фшът, пляс, пляс, пляс, хрррът.

Заудря волана, зарита пода, заблъска касетофона докато неочаквано той започна да свири, заблъска го пак, докато спря и започна да псува и псува, и псува, и псува, и псува.

В самия момент, когато гневът му тъкмо щеше да достигне до кулминацията си, в светлините на фаровете му заплува, едва видима през плющенето, една фигура застанала край пътя.

Жалка окаляна фигура, странно облечена, по-мокра от видра в перална машина и с вдигнат за автостоп палец.

„Жалък, мизерен боклук“, помисли той и разбра, че има някой, който има повече право от него да се чувства изтормозен. „Сигурно е измръзнал до кости. Тъпо е да стопираш в гадна нощ като тая. Ще получиш само студ, дъжд и камиони, които изплискват локвите в лицето ти“.

Поклати мрачно глава, изпусна още една въздишка, завъртя леко кормилото и се заби право в една дълбока локва.

„Скива ли к’во имам предвид?“ помисли си той, докато преминаваше през нея с голяма скорост. „На пътя има истински копелета“.

След секунда-две, в огледалото му се появи оплисканото отражение на автостопаджията, изправен прогизнал на банкета.

За момент се почувства добре заради това. Момент или два по-късно се почувства зле, задето се е почувствал добре. След това се почувства добре, задето се е почувствал зле, задето се е почувствал добре и удовлетворен продължи нататък в нощта.

Поне си го върна заради онова „Порше“, което го замина, след като усърдно му беше препречвало пътя в продължение на двадесет мили.

И докато караше, дъждовните облаци се влачеха по небето след него, защото, макар сам и да не знаеше, Роб Макена беше Бог на Дъжда. Единственото, което знаеше беше, че работните му дни са гадни и че е преживял поредица скапани почивни дни. Единственото, което облаците знаеха, беше, че го обичат и искат да са близо до него, да го обожават и мокрят.

Глава 3

Следващите три камиона не бяха шофирани от Богове на Дъжда, но постъпиха по абсолютно същия начин.

Фигурата се завлече, или по-скоро зашляпа нататък, докато стигна до склона и подлата локва остана назад.

След малко дъждът започна да отслабва и луната се показа за малко иззад облаците.

Мина някакво „Рено“ и шофьорът му взе трескаво да обяснява с жестове, че би бил щастлив да повози една фигура, само че този път не може, защото не отива в посоката, в която иска да отиде фигурата, която и да е тази посока и е сигурен, че фигурата ще го разбере. Завърши ръкомахането си с весело вдигнат нагоре палец, сякаш искаше да каже, че се надява фигурата наистина да се чувства добре, както е мокра и наквасена почти до смърт, и че ще я вземе следващия път.

Фигурата продължи да се влачи нататък. Мина един „Фиат“ и направи съвсем същото като Реното.

В отсрещното платно мина едно „Макси“ и мигна с фаровете си на влачещата крака фигура, въпреки че никак не бе ясно дали това означава „здрасти“ или „съжалявам, ние сме в обратна посока“, или „Ей виж, на дъжда стои човек. Какъв кретен!“. Една зелена лента в горния край на предното стъкло показваше, че какъвто и да е бил смисълът на мигването, то е отправено от Стив и Карола.

Бурята сега определено бе утихнала и гръмотевиците недоволстваха над далечните възвишения, като човек, който казва: А, и още нещо…, двадесет минути след като е признал, че е загубил спора.

Сега въздухът бе по-прозрачен и нощта бе студена. Звукът се движеше доста добре. Самотната фигура, отчаяно трепереща, сега достигна до един разклон вляво. Срещу разклона имаше пътеуказател, до който тя стигна с бързи крачки. Започна да го проучва с трескаво любопитство, като извърна глава само, когато неочаквано премина още една кола.

И още една.

Първата профуча, без да обърне никакво внимание, втората — безразсъдно. Мина един „Форд Кортина“ и натисна спирачки.

Фигурата се олюля от изненада, стисна чантата до гърдите си и забърза към колата, но в последния момент Кортината завъртя колелата си на мократа настилка и отфуча нататък по шосето доста шеговито.

Фигурата забави крачка и спря, изоставена и отчаяна.

Случи се така, че на следващия ден шофьорът на Кортината постъпи в болница, за да му извадят апендикса, само че поради едно доста шеговито объркване хирургът му махна по погрешка крака и преди да успее да назначи апендиктомията за друг ден, апандиситът се усложни и се превърна в ужасно смешен тежък перитонит, като по този начин и справедливостта бе зачетена.

Фигурата продължи нататък.

До нея спря „Сааб“.

Стъклото се спусна надолу и приветлив глас каза:

— Отдалече ли идваш?

Фигурата се обърна по посока на гласа му. Спря и хвана дръжката на вратата.

* * *

Фигурата, колата и дръжката на вратата й се намираха на една планета наречена Земя — свят, за който в „Пътеводителя на галактическия стопаджия“ беше написано само: „Предимно безобиден“.

Тези думи беше написал Форд Префект и точно в този момент той се намираше на един далеч не безобиден свят, в един далеч не безобиден бар и безразсъдно създаваше неприятности.

Глава 4

Дали защото беше пиян, болен или самоубийствено полудял, не би станало ясно за един повърхностен наблюдател и, наистина, в „Старото розово куче. Бар“, намиращ се в долния южен край на Хан Долд Сити нямаше повърхностни наблюдатели, защото това не беше от местата, където можеш да си позволиш да правиш повърхностно каквото и да било, ако искаш да останеш жив. Всички наблюдатели в заведението по-скоро бяха злобни, с погледи като на ястреби и тежковъоръжени, с болезнено пулсиране в главите, което ги караше да вършат безумни неща, когато забележат нещо, което не им харесва.

В заведението се беше възцарило едно от онези отвратителни притихвания, които наподобяват ядрена криза.

Дори злата птица, кацнала на една пръчка над бара, беше спряла да дълбае с клюна си имената на местните наемни убийци — услуга, която се предлагаше безплатно.

Всички погледи бяха обърнати към Форд Префект. Някои от тях бяха разположени върху пипала.

Специфичният начин, по който днес безразсъдно бе решил да си играе със смъртта, се състоеше в опита му да плати сметка за напитки, голяма колкото малък военен бюджет, с кредитна карта Американ Експрес, която не се приема никъде в проучените части на вселената.

— За какво се тревожите? — попита той с весел глас. — Срока на валидност? Никога ли по тези места не сте чували за нео-относителността? Има цели нови клонове на физиката, които се занимават с такива неща. Ефектът на удължаване на времето, темпоралната реластатика…

— Не се безпокоим за датата — каза мъжът, към когото бе адресирана забележката, който беше опасен барман в опасен град. Гласът му представляваше ниско, меко мъркане, подобно ниското меко мъркане, което се чува при отваряне на силоз с балистична ракета. Една ръка, голяма колкото бут, почукваше върху тезгяха и леко го вдлъбваше.

— Е, тогава всичко е наред — каза Форд, взе чантата си и се приготви да си тръгва.

Потрепващият пръст се протегна и леко се спря върху рамото на Форд Префект. Той му попречи да си тръгне.

Въпреки че пръстът бе прикачен за голяма, колкото плоча длан и дланта беше прикачена за подобна на бухалка ръка, самата ръка не беше прикачена към нищо, освен в метафоричния смисъл, привързана със силна кучешка преданост към бара, който беше неин дом. Първоначално тя беше по-конвенционално прикачена към стария собственик на бара, който на смъртния си одър, съвсем неочаквано, я бе завещал на медицинската наука. Медицинската наука беше решила, че не харесва външния й вид и веднага я беше завещала обратно на „Старото розово куче. Бар“.

Новият барман не вярваше в свръхестественото или в полтъргайсти, или други подобни смахнати неща — той просто можеше да разбере кой му е полезен съюзник още от пръв поглед. Ръката стоеше на тезгяха. Приемаше поръчки, сервираше напитки, справяше се убийствено с хора, които се държат, сякаш искат да бъдат убити. Форд Префект седеше неподвижно.

— Не се безпокоим за датата — повтори барманът удовлетворен, че сега цялото внимание на клиента му е на негово разположение. — Тревожим се за цялото парче пластмаса.

— Какво!? — каза Форд. Изглеждаше леко разочарован.

— Това — каза барманът и протегна напред картата, сякаш беше риба, чиято душа преди три седмици е отлетяла към Земите, Където Рибите Са Вечно Блажени. — Не го приемаме.

Форд се зачуди за миг дали да не повдигне въпроса за това, че у себе си няма други разплащателни средства, но реши за момента да продължи да се преструва. Обезтелената ръка сега стискаше рамото му леко, но категорично, между палеца и показалеца си.

— Но Вие не разбирате — каза Форд, като изражението на лицето му се трансформира от леко разочарование, в биещо на очи изумление. — Това е кредитна карта Американ Експрес. Това е най-добрият известен на хората начин за уреждане на сметки! Не сте ли чели банковите извлечения, които хвърлят в боклука?

Веселостта в гласа на Форд започваше да стърже в ушите на бармана. Звучеше като свирня на казу по време на най-тържествения пасаж на някой реквием.

Една кост от рамото на Форд започна да стърже в друга кост от рамото му по начин, който говореше, че ръката е научила принципите за причиняване на болка от много квалифициран намествач на кости. Надяваше се да уреди нещата преди ръката да започне да стърже някоя кост от рамото му в някоя кост от друга част на тялото му. За щастие, тя не държеше рамото, на което висеше чантата му.

Барманът плъзна картата през тезгяха към Форд.

— Ние никога — каза той със спотаена диващина — не сме чували за такова нещо.

Това не бе учудващо.

Форд се беше сдобил с нея благодарение на една сериозна компютърна грешка, станала към края на петнадесетгодишния му престой на планетата Земя. Точно колко сериозна, компанията Американ Експрес беше научила много бързо и все по-твърдите и изпълнени с паника заплашителни писма на отдела й за събиране на дългове бяха прекратени едва когато цялата планета неочаквано бе разрушена от Вогоните, за да се освободи място за една нова хиперпространствена магистрала.

Пазеше я оттогава, защото му се стори много полезно да носи вид валута, която никой не приема.

— Кредит? — каза той. — Аргхр-р-р-р…

В „Старото розово куче. Бар“ тези две думи обикновено се употребяваха заедно.

— Мислех — каза Форд, — че това се смята за заведение от класа…

Той погледна наоколо към шарената сбирщина от биячи, сутеньори и висши служители на компания за звукозаписи, промъкващи се между кръговете слаба светлина, с които бяха осеяни тъмните ъгълчета на бара. Те много преднамерено гледаха във всички други посоки освен в неговата и предпазливо подхващаха нишките на прекъснатите си разговори за убийства, наркотрафик и сделки в областта на музиката. Знаеха какво ще се случи и не искаха да гледат, за да не би вниманието им да се отклони от питиетата.

— Май ще умреш, момче — промърмори барманът тихо на Форд Префект и всички доказателства бяха на негова страна. По-рано в бара висеше табелка, на която пишеше: „Моля не искайте кредит, защото да ви цапнат по устата често е болезнено“, но в интерес на точността надписът бе променен на: „Моля не искайте кредит, защото една свирепа птица да разкъса гърлото Ви, докато една ръка без тяло блъска главата Ви в тезгяха, често е болезнено“. Обаче тази бъркотия трудно се разбираше, а и не звучеше по същия начин, така че табелката в края на краищата бе свалена отново. Бяха стигнали до разбирането, че цялата работа ще се разчуе от само себе си, както и стана.

— Дайте пак да видя сметката — каза Форд. Той я взе и започна да я проучва щателно под злобния поглед на бармана и също толкова злобния поглед на птицата, която сега дълбаеше със закривените си нокти големи бразди в тезгяха.

Това бе доста дълго листче хартия.

В долния му край имаше число напомнящо фабричните номера, които човек среща на задната страна на стереоуредбите, от тези, които отнемат толкова много време докато ги препишеш на фактурата. В края на краищата той бе седял в бара цял ден, бе изпил страшно много неща с мехурчета в тях, бе поръчал страшно много почерпки за всичките биячи, сутеньори и висши служители, които изведнъж бяха забравили кой е той.

Той прочисти гърлото си и потупа джобовете си. Както много добре знаеше, в тях нямаше нищо. Лявата му ръка се опря леко, но категорично на полуотворения капак на чантата. Ръката без тяло поднови натиска върху дясното му рамо.

— Разбираш — каза барманът и главата му се поклащаше злокобно пред лицето на Форд — разбираш, че трябва да мисля за репутацията си. Разбираш, нали?

Това е то, помисли си Форд. Това е и нищо повече. Той бе спазвал правилата, бе се опитал честно да плати сметката си и му бе отказано. Сега животът му бе в опасност.

— Добре — каза той тихо — щом става въпрос за репутацията…

Внезапно Форд отвори чантата и тресна на тезгяха своя екземпляр от „Пътеводителя за галактическия стопаджия“, заедно със служебната бележка, в която бе записано, че е изследовател работещ за „Пътеводителя“ и абсолютно му се забранява да прави това, което прави в момента.

— Искате ли да напиша статия за вас?

Лицето на бармана спря насред клатенето. Ноктите на птицата спряха насред браздата. Ръката бавно се отпусна.

— Това — каза барманът с едва доловим шепот, изпуснат измежду изсъхнали устни — урежда нещата чудесно, сър.

Глава 5

„Пътеводителят за галактическия стопаджия“ е могъщ орган. Наистина, влиянието му е толкова огромно, че се бе наложило редакционния екип да изработи строги правила, за да се предотвратят злоупотребите с него. И така, на никого от изследователите не е позволено да приема каквито и да било услуги, финансови отстъпки или някакви други привилегии в замяна за редакционни услуги, освен ако:

1. Не са направили опит да платят добросъвестно за услугата по нормалния начин.

2. Животът им в противен случай ще бъде изложен на опасност.

3. Наистина им се иска.

Тъй като придържането към третото правило означаваше да се пренебрегне редактора, Форд винаги предпочиташе да се тормози с първите две.

Той излезе на улицата и тръгна с бързи крачки.

Въздухът беше задушлив, но той го харесваше, защото беше задушлив градски въздух, пълен с възбуждащо неприятни миризми, опасна музика и далечните, звуци на воюващите полицейски племена.

Носеше чантата си с небрежно полюляване, така че да може да я лашне както трябва, ако някой се опита да му я вземе, без да пита. В нея се намираше всичко, което притежава, а то не беше много.

Надолу по улицата профуча лимузина, която лавираше между купчините горящ боклук и уплаши едно товарно животно, което с крясък се втурна встрани, спъна се във витрината на билков магазин, нададе тревожен вой, завлачи се надолу по улицата и се направи, че пада по стълбите на един ресторант за спагети, където знаеше, че ще бъде фотографирано и нахранено.

Форд вървеше на север. Мислеше, че отива към космическото пристанище, но и преди се беше случвало да мисли подобни неща. Знаеше, че се намира в тази част на града, в която плановете ти се променят съвсем неочаквано.

— Искаш ли да си прекараш добре? — чу се глас от един вход.

— Доколкото мога да преценя — отговори Форд, — вече си прекарвам добре. Благодаря.

— Богат ли си?

Това накара Форд да се разсмее.

Той се обърна и разпери широко ръце.

— Изглеждам ли богат? — каза той.

— Не знам — каза момичето. — Може би да, може би не. Може би ще забогатееш. Предлагам много специална услуга за богати хора.

— Така ли? — попита Форд заинтригуван, но с повишено внимание. — И каква е тя?

— Казвам им, че е о’кей да си богат.

От прозорец високо над тях изригна картечен огън, но само застрелваха един басист, защото беше изсвирил грешен пасаж три пъти по ред, а басистите в Хан Долд Сити вървят по два за цент.

Форд спря и впери поглед в тъмния вход.

— Ти какво? — попита той.

Момичето се засмя и излезе малко извън сянката. Бешебвисоко и притежаваше тази самоуверена свенливост, която е страхотен трик, ако я можеш.

— Това е големият ми номер — каза тя. — Имам научна степен по социална икономика и мога да бъда много убедителна. На хората им харесва. Особено в този град.

— Гуузнаргх — каза Форд Префект, което беше една специална Бетелгеуска дума, която употребяваше, когато му бе ясно, че трябва да каже нещо, но не му е ясно какво да бъде то.

Седна на едно стъпало, извади от чантата си бутилка спирт „Ол Янкс“ и пешкир. Отвори бутилката и избърса гърлото й с пешкира, което доведе до обратен на предвиждания резултат, защото спиртът моментално уби милиони микроорганизми, които бавно бяха изграждали сложна и просветена цивилизация в по-вмирисаните му участъци.

— Искаш ли малко? — попита той, след като отпи сам.

Тя вдигна рамене и пое предложената бутилка.

Те поседяха известно време миролюбиво заслушани в алармените инсталации против крадци, които виеха в съседния блок.

— Всъщност, дължат ми много пари — каза Форд. — Така че, ако някога си ги получа, мога ли да дойда и да те видя тогава, може би?

— Разбира се. Аз съм тук — отговори момичето. — А колко е „много“?

— Заплата за последните петнадесет години.

— За какво?

— За да напиша две думи.

— Заркуон! — каза момичето. — Коя от двете ти отне повечето време?

— Първата. След като се сдобих с нея, втората просто дойде един следобед, след като се наобядвах.

Огромен комплект електронни барабани излетя през прозореца над тях и се разби с трясък на улицата.

Скоро стана ясно, че някои от алармените инсталации в съседния блок са пуснати умишлено от едно полицейско племе, за да устрои засада на друго. В околността се събраха коли с виещи сирени, само за да се окажат под обстрела на хеликоптерите, които заприиждаха с рев измежду огромните небостъргачи.

— Всъщност — каза Форд и трябваше да крещи, за да се чува в шума — не беше съвсем така. Написах страшно много, но те просто го отрязаха.

Той отново извади екземпляра си от „Пътеводителя“.

— После планетата беше разрушена — изкрещя той. — Струваше си работата, а? Но въпреки всичко трябва да ми платят.

— Работиш за това нещо? — изкрещя момичето.

— Да.

— Хубав номер.

— Искаш ли да видиш какво съм написал? Преди да го изтрият? Преработеното издание ще излезе тази вечер по мрежата. Все някой ще е разбрал, че планетата, на която работих петнадесет години вече е унищожена. До последните няколко издания не бяха забелязали, но това не може да продължава вечно.

— Стана невъзможно да се разговаря, нали?

— Какво?

Тя вдигна рамене и посочи нагоре.

Точно там бе увиснал хеликоптер, който водеше престрелка с оркестъра над тях. От постройката излизаше дим. На перваза на прозореца за върховете на пръстите си беше увиснал тонрежисьорът, а един полудял китарист го удряше по тях с горяща китара. Хеликоптерът стреляше по всички.

— Не можем ли да се отдалечим?

Те тръгнаха бавно надолу по улицата, настрана от шума. Попаднаха на уличен театър, който се опита да им изиграе кратка пиеска за проблемите на големия град, но после се отказа и актьорите изчезнаха в малкия ресторант, който преди малко бе приел товарното животно. През цялото време Форд си играеше с интерфейса на „Пътеводителя“. Завиха в странична алея. Форд седна на една боклукчийска кофа, а по екрана на „Пътеводителя“ започна да тече информация.

Той намери своята статия.

„Земя: предимно безобидна“.

Почти веднага екранът се изпълни от системни съобщения.

— Ето го — каза той.

„Моля, чакайте“, казваха съобщенията „Статиите се актуализират по мрежа «Суб Ета». Тази статия се променя. Системата няма да работи в продължение на десет секунди“.

В края на алеята запълзя стоманена сива лимузина.

— Ей, слушай — каза момичето, — ако ти платят, можеш да ми се обадиш. Аз съм работещо момиче и там има хора, които имат нужда от мен. Трябва да вървя.

Тя не обърна внимание на полуизречените му протести и го остави да седи посърнал на боклукчийската кофа и да се подготвя да наблюдава как голяма част от трудовия му живот ще бъде ликвидирана по електронен път и изпратена в небитието.

По улиците нещата се бяха поуспокоили малко. Битката на полицаите се бе преместила в други сектори на града, малкото останали членове на рок групата се бяха съгласили да признаят музикалните си различия и да продължат като соло изпълнители, уличният театър излизаше от ресторанта заедно с товарното животно, на което актьорите казваха, че ще го заведат на бар и персоналът там ще се отнесе към него с известно уважение, а малко по-надолу стоманената сива лимузина бе паркирала тихо край бордюра.

Момичето забърза към нея.

* * *

Отзад, в мрака на алеята, лицето на Форд Префект беше окъпано от зеленикава, трептяща светлина, а очите му бавно се разширяваха от изумление.

Защото там, където бе очаквал да види нищо — изтрита, премахната статия — течеше поток от данни — текст, диаграми, цифри и картинки, движещи се описания на вълните по австралийските плажове, киселото мляко на гръцките острови, ресторантите в Лос Анджелис, които трябва да се избягват, видовете сделки с валута, които трябва да се избягват в Истамбул, времето в Лондон, което трябва да се избягва, барове, които да посетим навсякъде. Страници и още страници с информация. Всичко, което бе написал, беше там.

Със задълбочаваща се гримаса, изразяваща пълно неразбиране, той се движеше напред и назад в материала, спираше тук-там, на най-различни места.

Съвети за чужденците в Ню Йорк.

Можете да се приземите където и да е — в „Сентръл парк“, навсякъде. Никой няма да ви обърне внимание, дори няма да забележат.

Начин за оцеляване: веднага си намерете работа като шофьор на такси. Работата на тези шофьори е да возят хората, където им кажат в големи жълти машини, наречени таксита. Не се тревожете, ако не знаете как работят тези машини и не знаете езика, не познавате географията или дори най-обикновените физически характеристики на района или ако от главата ви стърчат големи, зелени антени. Повярвайте ми — това е най-добрият начин да не биете на очи.

Ако тялото Ви има наистина необичайна форма, опитайте се да го показвате по улиците за пари.

Амфибийните форми на живот от световете, принадлежащи на системите Сулинг, Ноксиоз или Наузалия особено ще се насладят на река Ийст ривър, за която се говори, че е по-богата на хубави животворни хранителни вещества, отколкото има в тинята, произвеждана и в най-заразните лаборатории.

Забавления: Това е големият раздел. Не е възможно да се забавлявате дълго, ако не подложите на токов удар центровете си на удоволствие…

Форд щракна копчето, обозначено с „Режим операционна готовност“, което беше заменило сега старомодното „Готовност за достъп“, което пък беше заменило ужасяващото „Изкл“, останало от каменната ера.

Той бе видял тази планета напълно разрушена, бе видял това със собствените си две очи или по-скоро, бе заслепен, защото това беше станало от адското изригване на въздух и светлина. Бе почувствал със собствените си крака как земята започва да удря като чук, да се мята, да реве обхваната от потоците енергия, изтичащи от омразните кораби на Вогоните. И тогава, накрая, след като моментът, който той бе определил като последно възможен, беше вече изтекъл — бе почувствал лекото, полюшващо се гадене на дематериализацията, когато той и Артър Дент бяха излъчени през атмосферата като спортно предаване.

Нямаше грешка, не можеше да има. Земята със сигурност беше унищожена. Със сигурност. Определено. Разпръсната в космоса.

И въпреки това тук — той активира отново „Пътеводителя“ — се намираше неговият собствен запис за това, как да си прекараш добре в Борнмут, графство Дорсет, Англия — нещо, с което той винаги се бе гордял като с едно от най-бароковите открития, които някога е правил. Прочете го отново и поклати глава с изумление. Изведнаж осъзна какъв е отговорът на проблема и той беше следният — „Случва се нещо много странно, а щом се случва нещо много странно“, помисли си той, „нека се случва на мен“.

Мушна „Пътеводителя“ отново в чантата си и забързано излезе на улицата.

Запъти се на север и мина покрай една стоманена сива лимузина, паркирана край бордюра, а от един близък вход се чу мек глас:

— О’кей, сладур, наистина всичко е наред. Трябва да се научиш да ти е добре. Погледни само как е структурирана цялата икономика…

Форд се ухили, заобиколи съседния блок, който сега гореше, намери един полицейски хеликоптер, оставен без охрана на улицата, влезе в него, закопча се за седалката, кръстоса показалец и среден пръст и с неумели тласъци го вдигна в небето.

Промуши се страховито между подобните на каньони стени на града и след като се издигна над тях, забръмча през червеночерния покров от дим, който непрекъснато висеше отгоре.

След още десет минути, с виещи сирени и гърмящи напосоки в облаците скорострелни оръдия, Форд Префект приземи хеликоптера с голяма скорост сред крановете и сигналните светлини на космодрума Хан Долт, където кацна като гигантски, уплашен и много шумен паразит.

Тъй като не го беше повредил много, той успя да го изтъргува срещу първокласен билет за следващия кораб, напускащ системата, и се отпусна в една от огромните му, чувствени и прегръщащи тялото седалки.

Това ще е забавно, мислеше той, докато корабът примигваше тихо през безумните пространства на открития Космос, а бордовото обслужване се беше развихрило с цялата си екстравагантност.

— Да, моля — казваше той, когато стюардите се плъзваха край него и му предлагаха каквото и да било.

Усмихна се със странната радост на маниак, когато още веднъж прегледа мистериозно възстановената статия за планетата Земя. Сега го очакваше страшно много работа, на която щеше да е възможно да се посвети и му беше ужасно приятно, че животът отново му е предоставил сериозна цел, която да постигне.

Внезапно се сети да се попита, къде ли е Артър Дент и дали той знае.

* * *

Артър Дент беше на хиляда четиристотин тридесет и седем светлинни години в един „Сааб“ и бе угрижен.

На задната седалка седеше момиче, заради което си беше ударил главата във вратата, докато се качваше. Не знаеше дали защото това беше първата жена от собствения му вид, която вижда от толкова години, или заради нещо друго, но се чувстваше зашеметен от… от… „Това е абсурд“, каза си той. „Успокой се!“ каза си той. „Ти не си“, продължи той с най-твърдия вътрешен глас, на който беше способен, „във форма и в състояние да мислиш рационално. Току що премина на стоп повече от сто хиляди светлинни години през галактиката, много си уморен, немалко объркан и крайно уязвим. Отпусни се, не се паникьосвай, съсредоточи се върху дълбокото дишане“.

Той се завъртя на седалката си.

— Наистина ли сте сигурен, че й няма нищо? — попита той отново.

Освен факта, че тя беше, поне за него, невероятно красива, той не можеше да разбере нищо друго — колко е висока, на колко години е, точно какъв цвят е косата й. А и не можеше да я попита каквото и да било, защото за жалост, тя беше в пълно безсъзнание.

— Само е дрогирана — каза брат й и повдигна рамене, без да отделя поглед от пътя напред.

— И всичко е наред, така ли? — попита Артър разтревожен.

— Не се притеснявам.

— А… — каза Артър. — Ъ-ъ… — добави, той след моментно размишление.

Разговорът досега вървеше изумително лошо.

След първоначалния порой от „Здравей“ и „Здрасти“, той и Ръсел — името на брата на чудесното момиче беше Ръсел — име, което в ума на Артър винаги извикваше представа за здравеняк с руси мустаци и изсушена със сешоар коса, който при най-малкото предизвикателство би започнал да носи кадифени сака и ризи с жабо, и който после би се наложило да възпреш със сила, за да не коментира партията билярд — бързо бяха разбрали, че не си допадат.

Ръсел беше здравеняк. Имаше руси мустаци. Косата му беше мека и изсушена със сешоар. За да бъде честен към него — макар че Артър не виждаше никаква необходимост от това, освен като чисто умствено занимание за себе си — трябваше да признае, че самият той изглежда доста зле. Човек не може да прекоси сто хиляди светлинни години разстояние, предимно в багажните отделения на другите, и да не започне да се посмачква малко, а Артър се беше смачкал доста.

— Тя не е наркоман — каза Ръсел неочаквано, сякаш беше убеден, че някой друг в колата е. — Тя е под упойка.

— Но това е ужасно! — каза Артър и се обърна, за да я погледне още веднъж. Тя сякаш се размърда и главата й се свлече върху рамото. Тъмната коса падна върху лицето й и го скри.

— Какво й е? Болна ли е?

— Не — отвърна Ръсел, — просто безумно изкукала.

— Какво? — каза Артър с ужас.

— Куку, абсолютно превъртяла. Ще я заведа обратно в болницата и ще им кажа да опитат пак. Пуснаха я, докато още си мислеше, че е таралеж.

— Таралеж!

Ръсел натисна бясно клаксона заради една кола, която изскочи иззад завоя срещу тях и караше наполовина в тяхното платно, като ги накара да свият рязко. Ядът изглежда го караше да се чувства по-добре.

— Е, може би не точно таралеж — каза той, когато нещата се поуспокоиха. — Макар че сигурно щеше да е по-лесно да се разправяш с нея, ако наистина се мислеше за таралеж. Ако някой се мисли за таралеж, просто му даваш едно огледало, няколко снимки на таралеж и му казваш да се изясни сам със себе си и да дойде пак, след като се почувства по-добре. Поне медицината може да се справя с такива, това е работата. Но при Фени изглежда не става.

— Фени…?

— Знаеш ли какво й подарих за Коледа?

— Е, не.

— Медицинския речник на Блек.

— Хубав подарък.

— Така си и мислех. С хиляди болести вътре и всички по азбучен ред.

— Казахте, че името й е Фени?

— Да. Та, казвам, избери си нещо. Всички болести от тук се лекуват. Могат да се предпишат лекарства. Но, не. Тя трябва да страда от нещо по-така. Просто за да ти усложни живота. И в училище си беше такава, да знаеш.

— Така ли?

— Аха. Веднаж като игра хокей, падна и си счупи някакъв кокал, за какъвто никой не беше и чувал.

— Разбирам, колко дразнещо е това — каза Артър Дент, изпълнен със съмнения. Беше доста разочарован, когато научи, че името й е Фени. Доста глупаво, убиващо духа име, такова, каквото би си избрала някоя твоя леля — стара мома, ако не може повече да издържа да й викат Фенелла.

— Не че не й съчувствах — продължи Ръсел, — но взе да става досадно. Куцаше с месеци.

Той намали скоростта.

— Това е твоят разклон, нали?

— А, не — каза Артър. — Пет мили по-нататък, ако нямате нищо против.

— О’кей — каза Ръсел след една много малка пауза, колкото да покаже, че има, и отново настъпи педала.

Всъщност това беше неговият разклон, но не можеше да си отиде, без да научи още нещо за това момиче, което така беше завладяло ума му, без дори да се събуди. Щеше да мине по някой от следващите два разклона.

Те също водеха назад към селото, в което беше неговият дом, макар че се колебаеше да си представи какво ще завари там. Покрай него минаваха познати неща — подобно, на призраци в мрака — и предизвикваха потреперването, което могат да предизвикат само много, много нормални неща, но видени, когато умът е неподготвен за тях и в непозната светлина.

Според собствената му представа за времето, както бе живял под чуждото въртене на далечни слънца, той беше напуснал преди осем години, но колко време е изтекло тук, той едва ли можеше да прецени. Наистина, какви събития са протекли, докато го няма, беше въпрос, на който изтощеното му въображение не можеше да отговори, защото тази планета, негов дом, не би трябвало да съществува.

Преди осем години, по обяд, тя беше унищожена, напълно разрушена от огромните жълти кораби на Вогоните, увиснали в обедното небе, сякаш закона за гравитацията беше само наредба с местно значение и нарушаването му — нещо като неправилно паркиране.

— Халюцинации — каза Ръсел.

— Какво? — каза Артър, който се стресна, унесен от мислите си.

— Казва, че страда от странни халюцинации, струвало й се, че живее в реалния свят. Никаква полза да й казваш, че наистина живее в реалния свят, защото тя отговаря, че именно затова халюцинациите й са толкова странни. Не знам ти как си, но за мен тези разговори са доста изтощителни. Давам й хапчетата и се изпърдявам да пия бира — ето това правя. За такова кратко време мога да си го позволя, нали?

Артър се намръщи не за първи път.

— Е…?

— И всичките тези сънища и кошмари. И докторите, дето все разправят, че имала странни скокове в мозъчните вълни.

— Скокове?

— Това — каза Фени.

Артър се извъртя рязко назад и се вгледа в широко отворените й, но напълно празни очи.

Това, към което тя гледаше, не беше в колата. Клепачите й потрепериха, главата й се разклати и тя отново заспа спокойно.

— Какво каза тя? — попита Артър угрижено.

— Каза „това“.

— „Това“ какво?

— „Това“ какво? Откъде, по дяволите, да знам? Това — таралеж, онова — цилиндър, другият чифт пинсети на дон Алфонсо! Казвам ти, че е пълно куку, мислех, че съм го споменал вече.

— Не изглеждате много загрижен — Артър се опита да каже това колкото се може по-неангажиращо, но май не успя.

— Слушай, приятелче…

— О’кей, съжалявам. Не ми влиза в работата. Не исках да звучи така — каза Артър. — Зная, че се тревожите много, очевидно е — излъга той. — Зная, че някак си трябва да се справяте с положението. Моля да ме извините. Просто идвам на стоп от другия край на мъглявината Конска глава.

Той се обърна бесен към прозореца.

Беше изумен, че от всички чувства, които се бореха за надмощие в главата му през тази нощ, когато се завръщаше у дома — място, за което смяташе, че е изчезнало завинаги — това, което го завладява е, не друго, а странното момиче, за което не знаеше нищо, освен че беше казало „това“ и че не би пожелал на брат му някога да попадне на Вогон.

— И… ъ-ъ-ъ… какви бяха тези скокове, за които споменахте? — попита той колкото се може по-бързо.

— Виж какво, това тук е сестра ми, дори не знам защо ти говоря за нея…

— О’кей, извинете. Може би е по-добре да сляза. Това е… В момента, в който го каза, да слезе стана невъзможно, защото бурята, която ги беше задминала, внезапно се разрази отново. По небето се понесоха мълнии и сякаш някой наливаше нещо подобно на Атлантическия океан през сито точно над главите им.

Ръсел изпсува и продължи да кара съсредоточено, докато небето над тях се раздираше. Той даде воля на яда си, като рязко ускори, за да задмине един камион, на който бе написано. „МАКЕНА — ПРЕВОЗИ ВЪВ ВСЯКАКВО ВРЕМЕ“. Когато дъждът поотслабна, намаля и напрежението.

— Всичко започна с агента на ЦРУ, който намериха в резервоара, когато всички имаха халюцинации, помниш ли?

Артър се зачуди за миг дали да не спомене още веднъж, че идва на стоп от другия край на мъглявината Конска глава и поради тази и други подобни и изумителни причини, не е съвсем в течение на текущите събития, но реши, че това ще обърка нещата още повече.

— Не — каза той.

— Тя изкука тогава. Била е в някакво кафене. В Рикмансуърг. Не знам какво е правела там, но там е превъртяла. Казват, че станала, обявила спокойно, че са я осенили някакви невероятни откровения или нещо подобно, олюляла се, изглеждала объркана и накрая се свлякла с писък в един сандвич с яйце.

Артър се сепна.

— Много съжалявам за това — каза той вдървено.

Ръсел издаде някакъв грухтящ звук.

— И какво — попита Артър, мъчейки се да постави нещата по местата им — правеше агентът на ЦРУ в резервоара?

— Потъвал е и е изплувал, предполагам. Бил е мъртъв.

— Но какво…?

— Хайде стига де, не може да не помниш тези неща. Халюцинациите. Всички говореха, че са нагласена работа. От ЦРУ си правели експерименти за наркотична война или нещо подобно. Някаква шашава теория, че вместо да нахлуеш в някоя страна, много по-евтино ще е, и по-ефективно, да накараш хората да мислят, че си нахлул в страната им.

— А какви точно бяха тези халюцинации? — попита Артър с доста тих глас.

— Как какви? Говоря за цялата тая работа с големите жълти космически кораби, когато всички подивяха и разправяха, че сме щели да умрем до един, които после — хоп — изчезнаха, след като премина ефектът. ЦРУ отрече, което значи, че трябва да е вярно.

Главата на Артър леко се размъти. Ръката му сграбчи нещо, за да се закрепи, при това — здраво. Устата му правеше малки отварящи и затварящи движения, сякаш се канеше да каже нещо, но нищо не излизаше.

— Както и да е — продължи Ръсел — какъвто и наркотик да са използвали, влиянието му за Фени никак не бе кратко. Даже исках да съдя ЦРУ, но един приятел адвокат ми каза, че това е все едно да нападаш лудница с банан в ръка. Така че… — той вдигна рамене.

— Вогоните — проскимтя Артър, — жълтите кораби… изчезнаха?

— Разбира се. Това си беше халюцинация — каза Ръсел и погледна Артър подозрително. — Искаш да кажеш, че не помниш нищо от това? Къде си бил, дявол да го вземе?

За Артър това беше толкова изумително добър въпрос, че почти скочи от седалката.

— Боже!!! — изрева Ръсел и започна да се бори с колата, която неочаквано понечи да се хлъзне. Той я измъкна от пътя на идващия насреща камион и спря на тревата край шосето. При рязкото спиране момичето отзад беше отхвърлено към седалката на Ръсел и тежко се свлече надолу.

Артър се извъртя ужасен.

— Добре ли е? — профъфли той.

Ръсел гневно прокара ръка през изсушената си със сешоар коса. Дръпна русия си мустак. Обърна се към Артър.

— Би ли — каза той — бил така любезен да пуснеш ръчната спирачка?

Глава 6

От тук до селото имаше четири мили пеша — още една миля до разклона, до който отвратителният Ръсел категорично отказа да го закара и оттам още три мили по лъкатушещ селски път.

Саабът отлетя в нощта. Артър го проследи с поглед, вцепенен като човек, който в продължение на цели пет години е вярвал, че е напълно сляп и неочаквано е открил, че само шапката му е била твърде голяма.

Той тръсна рязко глава с надеждата, че това може да откачи някой безмълвен факт, който да си попадне на мястото и обясни иначе напълно обърканата Вселена, но тъй като безмълвният факт, ако изобщо съществуваше, отказваше да направи това, той тръгна отново по шосето и се надяваше, че енергичната разходка и може би дори добрите болезнени плюски, ще му помогнат отново да се увери поне в собственото си съществуване, ако не и в здравия си разум.

Пристигна в 10:30 часа — този факт той установи от запотената и мазна витрина на кръчмата „Кон и коняр“, на която от много години висеше стар и очукан рекламен часовник на бирата „Гинес“, на който беше нарисувано едно ему, в чието гърло по доста забавен начин беше мушната половинлитрова халба.

Това беше кръчмата, в която бе прекарал съдбовното обедно време, през което най-напред къщата му, а после и цялата планета Земя бяха унищожени или по-скоро, така изглеждаше на пръв поглед. Не, по дяволите, бяха унищожени, защото ако не бяха, тогава къде на майната си е бил през последните осем години и как се оказа там, ако не с един от големите жълти кораби на Вогоните, за които ужасният Ръсел току-що му беше казал, че са само предизвикани от наркотици халюцинации, и все пак, ако наистина земята е била унищожена, тогава на какво, по дяволите, е стъпил в момента?

Той натисна спирачката на този ред мисли, защото те нямаше да го заведат по-далеч, отколкото последните двадесет пъти, когато се бе захващал с тях.

Тръгна отново.

Това беше кръчмата, в която бе прекарал съдбовния обяд, по време на който се беше случило, каквото се беше случило и той щеше да разбере по-късно какво се бе случило, и…

Отново нямаше никакъв смисъл.

Започна пак.

Това беше кръчмата, в която… Това беше кръчма.

В кръчмите се сервират питиета, а той не можеше дори и половинчато да се оправи само с едно.

Доволен, че обърканите му мисловни процеси най-накрая са го довели до заключение, при това заключение, което го прави щастлив, макар и не това, към което се стремеше, той се запъти към вратата.

И спря.

Един малък, черен, с козина като тел териер изтича иззад една ниска ограда и като видя Артър, започна да ръмжи.

Артър познаваше това куче и го познаваше добре. То принадлежеше на един негов приятел от рекламите и се наричаше Бозо Неосведомения, защото начинът, по който стърчеше козината на главата, му напомняше на хората за президента на Съединените щати, а и кучето познаваше добре Артър или поне би трябвало да го познава. Беше глупаво куче, толкова глупаво, че не можеше да отгатне дори и най-елементарен жест, поради което някои хора бяха възразили срещу името му, но независимо от това, то би трябвало да познае Артър Дент, вместо да стои там с настръхнала четина, сякаш той беше най-страховитото привидение, което някога е нахлувало в слабоумния му живот.

Това накара Артър да отиде и отново да погледне стъклото на витрината, но този път очите му не търсеха задушаващото се ему, а него самия.

Когато видя себе си за първи път в позната обстановка, трябваше да признае, че кучето има право.

Приличаше много на нещо, което един фермер би използвал, за да плаши птиците и нямаше никакво съмнение, че ако влезе в кръчмата в сегашния си вид, ще предизвика реакция от типа на невъздържания смях и, още по-зле, вътре сигурно щеше да има поне няколко души, които познава и всички те нямаше как да не го засипят с въпроси, на които в момента не се чувстваше подготвен да отговаря.

Уил Смитърс, например, собственикът на Бозо Неосведомения, кучето не-чудо, животно толкова глупаво, че бе изхвърлено от един от собствените рекламни клипове на Уил заради неспособността си да разбере коя храна за кучета се иска от него да предпочита, въпреки че месото във всички останали панички било залято с машинно масло.

Уил сто процента щеше да е вътре. Тук беше кучето му, тук беше колата му — сиво Порше 928S, с лепенка на задния прозорец, на която пишеше: „Другата ми кола също е Порше“. Мътните го взели.

Той се втренчи в колата и разбра, че току-що е научил нещо, което досега не знаеше.

Уил Смитърс, както и повечето копелета, които Артър познаваше в рекламния бизнес, на които се плаща повече, отколкото трябва и имат по-малко скрупули, отколкото трябва, държеше да сменя колата си всяка година през август, за да може да казва на хората, че счетоводителят му го кара да прави това, докато всъщност счетоводителят се мъчеше всячески да го спре — с цялата издръжка, която трябва да плаща на бившата си жена и така нататък — и това беше същата кола, която Артър помнеше отпреди. На регистрационния й номер беше записана годината.

При положение, че сега е зима, а събитието, което бе причинило толкова неприятности на Артър преди осем от неговите персонални години беше станало през септември, излизаше, че тук не може да са изминали повече от шест или седем месеца.

Той застана ужасно неподвижен и остави Бозо Неосведомения да подскача наоколо и да го лае. Изведнъж го вцепени фактът, чието осъзнаване нямаше как да избягва повече, а именно следния — че е чужденец в собствения си свят. Колкото и да се мъчи, никой не би могъл да повярва на историята му. Не само, че тя звучеше напълно налудничаво, но и множество наблюдаеми факти влизаха в неоспоримо противоречие с нея.

Това наистина ли беше земята? Съществуваше ли и най-нищожна вероятност да е допуснал някаква чудовищна грешка?

Всяка подробност от кръчмата пред него му беше непоносимо позната — всяка тухла, всяко късче обелена боя — и усещаше старата задушна и шумна топлина вътре. Голите греди на тавана, неавтентичните чугунени лампи, лепкавият от разлятата бира бар, на който познати нему хора са подпрели лактите си, изрязаните от картон момичета пред тях, на чиито гърди с кабарчета са заковани пликчета фъстъци. Всичко му говореше за дома, за неговия свят.

Дори познаваше проклетото куче.

— Ей, Бозо!

Гласът на Уил Смитърс му подсказа, че трябва бързо да реши какво да прави. Ако остане на мястото си, ще го открият и целият цирк ще започне. Ако се скрие, само ще отложи момента, а сега беше адски студено.

Това, че беше Уил, улесни избора му. Не че Артър не го харесваше като такъв — Уил беше доста забавен. Просто той беше забавен по един съсипващ начин, защото работейки в рекламата, винаги настояваше да научиш колко много се забавлява и откъде си е купил новото сако.

Като взе последното предвид, Артър се скри зад един фургон.

— Хей, Бозо, какво става?

Вратата се отвори и Уил излезе навън облечен с кожено авиаторско яке, което той специално бе накарал един приятел от Лабораторията за поддържане на пътищата да смачка с кола, за да изглежда така оръфано. Неосведомения изджавка радостно и понеже получи вниманието, от което имаше нужда — забрави за Артър.

Уил беше с някакви приятели и те си имаха с кучето една игра.

— Комунисти! — изкрещяха всички в хор към него. — Комунисти! Комунисти! Комунисти!

Животното побесня от лай, от скачане нагоре-надолу, сякаш щеше да изджавка малкото си сърчице през устата, извън себе си от пристъпи на необуздан гняв. Те всички се смееха и с възторжени крясъци се разпръснаха по колите си, изчезвайки в нощта.

Е, това изяснява едно нещо, помисли си Артър зад фургона, това съвсем определено е планетата, която помня.

Глава 7

Къщата му още беше на мястото си.

Защо и как — той нямаше представа. Докато чакаше да се опразни кръчмата, беше решил да отиде и да погледне, така че да може да влезе и да поиска от собственика й легло за през нощта, когато всички хора вече са си отишли. И тя си беше на мястото.

Влезе бързо с ключа, който държеше под една каменна жаба в двора, защото — изумително — телефонът звънеше.

Беше го чул още докато се приближаваше по пътеката и се затича, когато осъзна откъде идва звукът.

Наложи се да отвори вратата със сила, защото зад нея се бе събрала огромна купчина ненужна поща. Тя се запъна в това нещо, което, както той по-късно щеше да открие, представляваше четиринадесет еднакви покани да подаде молба за кредитна карта, каквато вече притежава, седемнадесет еднакви заплашителни писма за неплатени сметки по кредитна карта, каквато не притежава, тридесет и три еднакви писма, в които го уверяваха, че лично е бил избран като човек с добър вкус и разбирания, който е наясно какво иска и накъде се е запътил в днешния сложен, реактивен свят и ето защо, би ли желал да купи някакво дебело портмоне, а също и умряла домашна котка.

Той се промуши през сравнително малкия процеп, оставен му от всичко това, препъна се в купчина оферти за вино, което никой изтънчен познавач не би искал да пропусне, подхлъзна се на купчина реклами за вили на морския бряг, затропа пипнешком нагоре по тъмните стълби към спалнята и вдигна телефона точно когато той спря да звъни.

Свлече се на леглото, от което се разнасяше дъх на застояло и за няколко минути престана да се опитва да попречи на света да се върти в главата му по начина, по който той очевидно желаеше да се върти.

Когато светът се нарадва на малката си игра и малко се поуспокои, Артър посегна към една от нощните лампи до леглото, без да очаква, че тя ще светне. За негова изненада, тя светна. Това предизвика чувството му за логика. Тъй като електрическата компания му спираше тока безотказно всеки път, когато си плати сметката, единственото разумно обяснение беше, че го оставят свързан за мрежата, когато не си плаща. Като им изпращаш пари, явно привличаш вниманието им към себе си.

Стаята беше до голяма степен такава, каквато я остави, т.е. влудяващо разхвърляна, макар и усещането да беше до известна степен притъпено от дебел слой прах. Сред купчините полумръсни пешкири се гушеха полупрочетени книги и списания. Половин чифтове чорапи бяха полегнали в полуизпити чаши кафе. Нещо, което някога е било полуизяден сандвич, сега се беше полупревърнало в нещо, което Артър абсолютно не искаше и да знае. Гръмни това с една светкавица, помисли си той, и еволюцията на живота ще започне от самото си начало.

Само едно нещо в стаята беше различно.

Известно време той не можа да види по-различното нещо, защото и то беше покрито със слой отвратителен прах. След това погледът му го улови и се спря.

Намираше се до един стар, очукан телевизор, на който можеха да се гледат само курсовете на открития университет, защото ако се опиташе да покаже нещо по-вълнуващо, щеше да се повреди.

Беше кутия.

Артър се изправи на лакти и впи очи в нея.

Беше сива кутия с някакво матово покритие. Представляваше куб със страна около тридесет сантиметра. Беше завързана с единична сива панделка, с хубава фльонга отгоре.

Стана, отиде до нея и я докосна изненадан. Каквото и да е това, беше ясно, че е опаковано като подарък — красиво и спретнато — и очаква да го отвори.

Вдигна кутията предпазливо и я занесе до леглото. Изчисти прахта от горния край и развърза панделката. Горният край беше капак, закопчан отстрани.

Той го разкопча и погледна в кутията. В нея имаше стъклена сфера, поставена във фина сива тоалетна хартия. Извади я внимателно. Не беше правилна сфера, защото на дъното имаше отвор или, както Артър разбра, когато я обърна — на горния край имаше отвор с дебел ръб. Беше аквариум. За рибки.

Беше от Най-чудесното стъкло, напълно прозрачно и въпреки това с изумително сребристосив оттенък, сякаш бе правено с кристал и базалт.

Артър бавно го заобръща в ръцете си. Това беше един от най-красивите предмети, които някога е виждал, но в същото време го изпълваше със смущение. Погледна отново в кутията, но там освен тоалетната хартия, друго нямаше. Нямаше нищо и на външната страна на кутията.

Още веднаж огледа аквариума. Беше чудесен. Беше изключителен. Но беше аквариум за рибки.

Чукна го с нокътя на палеца си и той звънна с дълбок и великолепен звук, който се задържа по-дълго, отколкото изглеждаше възможно, и когато най-накрая затихна, сякаш не замря, а продължи някъде далече, в други светове, като в дълбок морски сън.

Изпаднал в транс, Артър го обърна наопаки още веднъж и този път светлината от малката прашна нощна лампа край леглото попадна под различен ъгъл и заблещука по някакви фини драскотини на повърхността. Той го вдигна, нагласи ъгъла спрямо светлината и внезапно видя съвсем ясно гравираните върху стъклото думи.

„Сбогом“, пишеше там, „и благодаря за…“

И това беше всичко. Той мигна и не разбра нищо.

В продължение на цели пет минути въртя предмета в ръцете си, поставяше го под различни ъгли спрямо светлината, почукваше го, за да чуе омайващия звън и се чудеше какъв ли е смисълът на гравираните думи, но такъв не виждаше. Най-накрая стана, напълни аквариума с вода от чешмата и го постави на масата до телевизора. Изтръска малката Вавилонска рибка от ухото си и я пусна, мятаща се, в аквариума. Повече нямаше да има нужда от нея, освен за да гледа чуждестранни филми.

Върна се, за да легне на леглото и угаси лампата.

Лежеше тихо и неподвижно. Абсорбираше погълналия всичко наоколо мрак, бавно отпускаше крайниците си от край до край, отпускаше и регулираше дишането си, постепенно прочисти умът си от всякакви мисли, затвори очи и въобще не беше в състояние да заспи.

* * *

Нощта беше натежала от дъжд. Самите буреносни облаци се бяха придвижили напред, като сега цялото им внимание беше насочено към едно малко крайпътно кафене, точно до Борнмут, но небето, през което бяха преминали, беше обезпокоено и сега бе пълно с влажен и обезпокоен въздух, сякаш не знаеше какво ли още не би могло да направи, ако го предизвикват още.

Луната беше като потопена във вода. Приличаше на топка хартия от задния джоб на току-що излезли от пералнята джинси, за която само времето и гладенето могат да определят дали е била стар списък за пазаруване или банкнота от пет лири.

Вятърът леко потрепери, като опашка на кон, който се опитва да разбере в какво настроение е тази вечер, и камбана някъде удари полунощ.

Една капандура се отвори със скърцане.

Тя беше клеясала и се наложи да бъде раздрусвана и убеждавана, защото рамката й бе леко изгнила, а пантите й, в определен момент от живота им, доста съвестно покрити с боя, но в края на краищата се отвори.

Подпря я една летва и в тясната хлътнатина между двата срещуположни ската на покрива изпълзя една фигура.

Изправи се и загледа безмълвно небето.

Фигурата по нищо не приличаше на съществото с безумен външен вид, което беше нахълтало в къщата преди малко повече от час. Нямаше го парцаливият протрит халат, оплескан с калта на стотици светове, лекьосан от боклучавата храна на стотици мрачни космически пристанища, нямаше я гривата от заплетена коса, нямаше я дългата вързана на възли брада, процъфтяващата екосистема и всичко останало.

Вместо това, там стоеше Артър Дент — загладен и обикновен, в кадифени джинси и дебел пуловер. Косата му беше подстригана и измита, брадата му гладко избръсната. Само очите му още говореха, че каквото и да си мисли Вселената, че прави с него, на него все още би му се искало, ако може да престане.

Това не бяха същите очи, с които за последен път беше наблюдавал тази картина, и мозъкът, който интерпретираше образите, долавяни от очите, не беше същият мозък. Не, нямаше хирургическа намеса, просто непрекъснатото изстискване от страна на жизнения опит.

В този момент му се струваше, че нощта е живо нещо, а тъмната земя наоколо — същество, в което потъват корените му.

Като възли в далечните си нервни окончания той чувстваше прииждането на непозната река, облите форми на невидими хълмове, кълбото дъждовни облаци, надвиснали някъде далеч на юг.

Също така усещаше вълнението да бъдеш дърво — нещо, което не беше очаквал. Знаеше, че е приятно да забиеш пръстите на краката си в земята, но никога не бе си представял, че това може да е чак толкова хубаво. Усещаше почти недоловимата вълна от удоволствие, която достигаше до него чак от гората Ню Форест. „Трябва да опитам това лято“, помисли си той, „и да видя какво е да имаш листа“.

От друга посока до него долетя усещането да бъдеш овца, стресната от летяща чиния, но то буквално не се различаваше от това да бъдеш овца, стресната от каквото и да било друго, сполетяло я в живота, защото овцете са създания, които научават много малко през жизнения си път и биха се стреснали, когато видят, че слънцето изгрява сутрин, и биха се изумили от зеленото нещо по полетата.

Изненада се, че може да усети как се чувства овца, стресната от слънцето тази сутрин и предишната сутрин, и от няколко дървета още по-предишната сутрин. Можеше да отиде и още по-назад, но му се стори тъпо, защото там имаше само овце стреснати от нещата, които ги бяха стряскали и предния ден.

Изостави овцете и остави ума си да се понесе нататък — сънливо, на вълнички. Почувства присъствието на други умове, стотици умове, хиляди, оплетени в паяжина, някои сънливи, някои заспали, някои ужасно възбудени и един разкъсан.

Един разкъсан.

Той го отмина бързо, после се опита да го почувства отново, но някак си му убягваше, като другата карта с ябълка в Пелманизъм. През него премина спазъм на възбуда, защото инстинктивно се досещаше кой е това или, най-малкото, знаеше кой му се иска да е, а веднъж като разбереш какво ти се иска да е вярно, инстинктът се оказва много удобен инструмент, който ти дава възможност да си убеден, че е вярно.

Инстинктивно разбираше, че това е Фени и че иска да я намери. Но не можеше. Колкото повече се напрягаше, толкова повече усещаше, че губи странната си нова способност, така че изостави търсенето и остави ума си да се зарее още веднаж.

И пак усети разкъсването.

И пак не можа да го намери. Този път той не беше сигурен, че това, в което инстинктът му усърдно го убеждаваше, че ако вярва, всичко ще е наред, е Фени. Или може би сега беше съвсем друго разкъсване. Усещаше разчленеността, но това беше по-общо чувство, по-дълбоко, не само един ум, може би съвсем не и ум. Беше различно.

Остави ума си да потъва бавно и нашироко в земята — вълнуваща се, ронеща се, потъваща.

Следваше планетата през дните й — носеше се по течението на милионите й пулсове, посипваше се по паяжините на живота й, набъбваше с приливите й, въртеше се с теглото й. Разкъсването винаги се връщаше — тъпа, разчленена, далечна болка.

И сега той летеше над земя, обляна със светлина. Светлината беше времето — приливите й бяха отиващите си дни. Пукнатината, която бе доловил, втората, лежеше в пространството пред него — широка, колкото косъм, изпънат през сънуващия пейзаж на земните дни.

И изведнъж стигна до нея.

Затанцува замаян над ръба й, а земята на сънищата пропадна под краката му — зашеметяваща пропаст към нищото, а той се запремята бясно, стискаше с ноктите си нищото, размахваше ръце в ужасяващото пространство, въртеше се, падаше.

От другата страна на назъбената пропаст имаше друга земя, друго време, един по-стар свят — не откъснат, по-скоро несъединен — две земи. Събуди се.

Студеният вятър духаше трескавата пот избила на челото му. Кошмарът беше изразходван, а също и той. Раменете му се отпуснаха, леко разтри очи с върховете на пръстите си. Най-накрая, освен че беше изморен, му се и спеше. Какво означава всичко това, ако изобщо означава нещо, щеше да мисли утре сутринта — защото сега щеше да легне в леглото и да заспи. В собственото си легло, собствения си сън.

В далечината виждаше къщата си и се чудеше, защо така. Очертаваше се в лунната светлина и той позна доста тъпата й, квадратна форма. Огледа се наоколо и забеляза, че се намира на осемнадесет инча над розовите храсти на един от съседите си, Джон Ейнсуърт. Розите му бяха добре гледани — подкастрени за зимата, привързани за колчета и с окачени етикети — и Артър се чудеше какво прави над тях.

Чудеше се какво го задържа над тях и когато разбра, че нищо не го задържа — тупна тромаво на земята.

Изправи се, изтупа се от праха и закуцука назад към къщи с изкълчен глезен. Съблече се и се търкулна в леглото.

Когато заспа, телефонът зазвъня отново. Звъня в продължение на цели петнадесет минути и го накара да се обърне два пъти. Обаче нямаше никакъв шанс да го събуди.

Глава 8

Когато Артър се събуди се чувстваше чудесно, абсолютно великолепно — освежен, преизпълнен с радост, че си е у дома, пращящ от енергия, дори не изпита разочарование, когато откри, че е средата на февруари.

С почти танцова стъпка отиде до хладилника, намери трите най-малко космати неща в него, сложи ги в чиния и се вгледа в тях съсредоточено в продължение на две минути. Понеже не направиха опит да се раздвижат през това време, той ги обяви за закуска и ги изяде. В стомаха му те ликвидираха една силно заразна болест, която, без да знае, беше хванал в газоотделящите блата на Фларгатон преди няколко дни, която иначе би убила половината население на западното полукълбо, би ослепила другата половина и би довела всички останали до психически смущения и стерилитет, така че Земята тук извади късмет.

Чувстваше се силен, чувстваше се здрав. Разчисти енергично ненужната поща с лопата и погреба котката. Тъкмо когато привършваше с последното, зазвъня телефонът, но той го остави да звъни, тъй като пазеше едноминутно мълчание. Който и да беше, щеше да се обади пак, ако е важно.

Изтръска калта от обувките си и се върна вътре. В купчината боклук имаше и няколко съществени писма — някакви документи от Съвета отпреди три години, отнасящи се до предложеното разрушаване на къщата му и някакви други писма, относно започването на проучване на общественото мнение по въпроса за цялостния проект за магистрала в областта. Имаше и старо писмо от Грийнпийс — екологичната организация, на която той от време навреме сътрудничеше — в което го молеха да подпомогне програмата им за освобождаване на делфините и някои породи хищни китове от плен, както и няколко картички от приятели, в които те смътно намекваха, че напоследък въобще не им се е обаждал.

Събра тези писма и ги постави в картонена папка с надпис: „Неща за вършене“. Тъй като тази сутрин се чувстваше преизпълнен с енергия и много подвижен, дори добави: „Спешно!“

Извади от пластмасовата чанта пешкира и няколко други дреболии, които бе придобил в Мегамаркета на Порт Браста. Надписът отстрани представляваше умна и сложна игрословица на езика на Кентавър и като такава, тя бе напълно неразбираема на всеки друг език и напълно ненужна за безмитен магазин при един космодрум. На чантата имаше и дупка и затова той я изхвърли.

Внезапно го прониза болката, че още нещо трябва да е изпаднало в малкия космически кораб, който го докара до земята, като любезно се отклони от маршрута си, за да го остави на шосе А303. Беше загубил очукания си и износен от пътуване в космоса екземпляр на „Пътеводителя на галактическия стопаджия“.

Е добре, каза си той, този път наистина няма да ми трябва повече.

Трябваше да проведе няколко телефонни разговора.

Беше решил как да се справи с кашата от противоречия, възникнали поради завръщането му, а именно, щеше нахално да ги пренебрегне.

Обади се в Би Би Си и помоли да го свържат с шефа на отдела му.

— Ей, здрасти, Артър Дент се обажда. Слушай, съжалявам, че не съм бил на работа от шест месеца, но това е, защото полудях.

— О, не се притеснявай. Помислих си, че нещо такова е станало. Тук непрекъснато се случват такива неща. Кога да те очакваме?

— Кога таралежите се събуждат от зимен сън?

— Някъде през пролетта, ако не се лъжа.

— Ще дойда малко след това.

— Добре.

Прелисти „Жълтите страници“ и направи списък от телефонни номера, на които да опита.

— Добър ден. Болница „Старите брястове“ ли е? Да, обаждам се, за да попитам, дали е възможно да поговоря с Фенелла, ъ-ъ-ъ… Фенелла… Боже мой, колко съм глупав, някой ден ще забравя и собственото си име, ъ-ъ-ъ, Фенелла, не е ли нелепо, наистина? Ваш пациент, с тъмна коса, дошла е снощи…

— Боя се, че нямаме пациенти на име Фенела.

— А, така ли, вижте, разбира се имах предвид Фиона, просто й викаме Фен…

— Съжалявам, дочуване.

Клик.

Шестте разговора в тази насока започнаха да вземат своя дял от енергичния му, динамичен оптимизъм, поради което реши, че преди той да го напусне изцяло, ще е по-добре да отиде с остатъка в кръчмата и малко да попарадира с него.

Имаше блестяща идея, как с един удар да обясни всички необясними чудатости около себе си и с подсвиркване отвори вратата, която толкова го бе измъчвала предната вечер.

— Артър!!!!

Той се ухили весело на изцъклените очи, вперени в него откъм всички ъгли на кръчмата и им каза колко чудесно си е прекарал в южна Калифорния.

Глава 9

Прие да го почерпят още една халба и отпи от нея.

— Разбира се, също така имах и персонален алхимик.

— Какво?

Ставаше глупав и го знаеше. „Егзюберанс“, „Хол“ и „Удхаус-битър“ е смес, с която трябва да си предпазлив, но първият й ефект е, че премахва предпазливостта ти към каквото и да било и моментът, в който Артър би трябвало да спре и да не обяснява повече, всъщност се превърна в момент, в който започна да си измисля.

— О, да! — настоя с щастлива стъклена усмивка. — Затова отслабнах толкова много.

— Какво? — попита публиката.

— О, да — повтори той. — Калифорнийците са преоткрили алхимията. О, да.

Усмихна се отново.

— Само че — каза той — сега, в много по-полезна форма, отколкото… — той направи малка дълбокомислена пауза, за да може граматиката отново да се посъбере в главата му — отколкото древните са я практикували. Или най-малкото — добави той — не са успявали да я практикуват. Не са постигнали нищо, знаете, Нострадамус и другите подобни. Не са могли да се справят.

— Нострадамус? — каза един от публиката.

— Не мисля, че е бил алхимик — добави друг.

— Мислех, че е бил гадател — обади се трети.

— Станал е гадател — отговори Артър на публиката, чиито съставни части бяха започнали да подскачат и леко да се замъгляват, защото е бил много калпав алхимик. Би трябвало да знаете това.

Отпи още веднъж от бирата си. Такова нещо не бе вкусвал от осем години. Сега я вкусваше и вкусваше.

— А какво общо има алхимията — попита част от публиката — с отслабването?

— Щастлив съм, че ми задавате този въпрос. Много щастлив. И сега ще ви кажа каква е връзката между… — той спря — между тези две неща. Тези, които споменахте. Ще ви кажа.

Замълча и започна да маневрира мислите си. Все едно да гледаш как маневрират танкери за петрол в Ламанша.

— Открили са как да превръщат излишното телесно тегло в злато — каза той при неочакваното подреждане на мислите си.

— Майтап си правиш.

— О, да — каза той. — Не — поправи се, — наистина. Огледа съмняващата се част от публиката си, което означаваше цялата, така че това му отне известно време.

— Били ли сте в Калифорния? — настоя той. — Знаете ли какви неща правят там?

Трима участници в публиката казаха, че са били и че говори глупости.

— Значи, не сте видели нищо — продължи да настоява Артър. — О, да — добави той, защото някой предложи да почерпи с още по една бира.

— Доказателството — каза той, като посочи себе си, без да отклони пръста си с повече от инч-два — е пред очите ви. Четиринадесет часа в транс — каза той — в резервоар. В транс. В резервоар. Мисля — добави той след кратко замисляне, — че вече споменах това.

Изчака търпеливо, докато раздадат новата почерпка. В главата си съчини следващата част от историята си, в която щеше да става дума, че резервоарът е трябвало да бъде ориентиран успоредно на мислена линия, прекарана перпендикулярно от Полярната звезда към правата, свързваща Марс и Венера и щеше да започне да се опитва да я разкаже, но реши да се въздържи.

— Дълго време — каза той вместо това — в резервоар. В транс. — Той огледа свирепо публиката си, за да се увери, че го слуша внимателно.

Продължи.

— Та къде бях?

— В транс — каза един.

— В резервоар — каза друг.

— О, да! — каза Артър. — Благодаря. И бавно — продължи той нататък, — бавно, бавно, бавно, цялата ти излишна тлъстина… се превръща… в… — направи пауза, за да подсили ефекта — в поо… пуут… пууткож… — спря, за да си поеме въздух, — в подкожно злато, което могат да ти махнат по хирургически път. Излизането от резервоара е истински ад. Какво каза?

— Прокашлях се.

— Струва ми се, че не ми вярваш.

— Прокашлях се.

— Тя се прокашля — потвърди значителна част от публиката с ниско боботене.

— О, да! — каза Артър. — Добре. След това делиш приходите — отново спря, заради аритметиката — петдесет на петдесет с алхимика. Страшни пари изкарват.

Огледа публиката, олюлявайки се и нямаше как да не усети, че по размазаните й лица се бе изписало съмнение. Това много го обиди.

— А иначе как — попита той настоятелно, — бих си позволил да ми състарят лицето?

Приятелски протегнати ръце започнаха да му помагат да се прибере в къщи.

— Вижте какво — възпротиви се той, когато студеният февруарски вятър лъхна лицето му, — сега в Калифорния да изглеждаш препатил е последният крясък на модата. Трябва да изглеждаш, сякаш си видял Галактиката. Живота, искам да кажа. Трябва да изглеждаш сякаш си видял живота. Ето това направих. Лицево състаряване. Добавете ми осем години, викам им. Дано не се върне пак модата да си на тридесет, защото това ми струваше много пари.

Той потъна в мълчание, докато ръцете продължаваха да го подкрепят приятелски по пътя за дома.

— Вчера се прибрах — мърмореше той. — Много, много се радвам, че съм си у дома. Или някъде, където много прилича на дома…

— Разликите във времето — каза тихо един от приятелите му. — Дълго се пътува от Калифорния. Наистина може да ти се обърка главата за ден-два.

— Май не е бил там въобще — каза друг. — Чудя се, къде ли е бил наистина. И какво му се е случило.

След като подремна малко, Артър стана и се засуети из къщата. Чувстваше се замаян и отпаднал, все още неориентиран след пътуването. Чудеше се как ще намери Фени.

Седна и погледна аквариума. Отново чукна стъклото и въпреки че беше пълен и малката Вавилонска рибка тъжно преглъщаше водата при обиколките си, той отново иззвъня с дълбокия си, резониращ звук, все така ясно и хипнотично, както и преди.

Някой се опитва да ми благодари, помисли си той. Чудеше се кой и за какво.

Глава 10

— При третия сигнал ще бъде един… тридесет и две… и двадесет секунди.

— Пийп… пийп… пийп.

Форд Префект потисна едно малко изкискване, предизвикано от злобно удовлетворение, осъзна, че няма причина да го потиска и се изсмя гръмко, с порочен смях.

Той подаде идващия от комуникационна мрежа „Суб Ета“ сигнал в превъзходната хай-фи система на кораба и странният, доста скован напевен глас се чу изключително ясно в кабината.

— При третия сигнал ще бъде един… тридесет и две… и тридесет секунди.

— Пийп, пийп, пийп.

Усили съвсем малко звука и заследи с внимателен поглед бързо сменящите се таблици с цифри на дисплея на корабния компютър. За периода от време, който той имаше предвид, въпросът с консумацията на енергия придобиваше особено значение. Не искаше на съвестта му да тежи убийство.

— При третия сигнал ще бъде един… тридесет и две… и четиридесет секунди.

— Пийп, пийп, пийп.

Огледа малкия кораб. Тръгна по късия коридор.

— При третия сигнал…

Мушна глава в малката, функционална стоманена баня.

— … ще бъде…

Там се чуваше добре.

Надникна в малката спалня.

— … един… тридесет и две…

Тук се чуваше приглушено. Върху един от високоговорителите висеше пешкир. Свали го.

— … и петдесет секунди.

Добре.

Провери багажното отделение и звукът никак не го удовлетвори. Вътре имаше твърде много сандъци, пълни с боклуци. Излезе отново и изчака вратата да се затвори херметически. Разби капака на едно табло и натисна бутона за аварийно изхвърляне. Учуди се, как не се е сетил по-рано. Всмукващият звук и тропането бързо утихнаха. След още малко се чу и леко съскане.

Престана.

Изчака, докато отново светне зелената светлина и отвори вратата на празното багажно отделение.

— … един… тридесет и три… и петдесет секунди.

Много хубаво.

— Пийп, пийп, пийп.

След това отиде, за да надникне за последен път в камерата за аварийно замразяване на жизнени процеси, в която той особено много желаеше да се чува добре.

— При третия сигнал ще бъде един… тридесет и четири… нула секунди.

Потрепери, когато погледна през силно заскреженото покритие към съществото вътре. Един ден, кой знае кога, то щеше да се събуди и тогава щеше да знае колко е часът.

Е, наистина, не по местното време, ама голяма работа.

Провери два пъти компютърния дисплей над леглото-замразител, намали осветлението и го провери още веднаж.

— При третия сигнал ще бъде…

Върна се на пръсти в командната кабина.

— … един… тридесет и четири и двадесет секунди.

Гласът се чуваше ясно, сякаш от лондонски телефон, но това далеч не беше така.

Погледна навън към мастиленото небе. Знаеше, че звездата с размер на диамантена троха от бисквита, която вижда в далечината, е Зондостина или, както е известна в света, от който долиташе доста скования, напевен глас, Плеяда Зета.

Яркият оранжев полукръг, който изпълваше половината видимо пространство, беше газовата планета Сезефра Магна, там, където спираха бойните кораби на Ксаксизианците, а малката, студена, синя луна, едва издигнала се на хоризонта й, беше Епун.

— При третия сигнал ще бъде…

В продължение на двадесет минути той наблюдаваше седнал как разстоянието между него и Епун намалява, докато компютърът мачкаше и гъделичкаше цифрите, които щяха да завъртят кораба в кръг около малката луна и да го оставят да кръжи там в неизвестна никому орбита за вечни времена.

— … един… петдесет и девет…

Първоначално смяташе да спре всякаква външна сигнализация и излъчване от кораба и да го направи практически невидим, освен ако наистина не го гледаш, но след това му хрумна по-добра идея и я предпочете. Реши да остави един-единствен непрекъснат лъч, тънък, колкото молив, който щеше да предава получавания сигнал, съобщаващ колко е часа, обратно на планетата, от която той пристига, а до нея, ако се движи със скоростта на светлината, нямаше да може да върне за по-малко от четиристотин години и когато се върне, сигурно ще предизвика нещо като объркване.

— Пийп, пийп, пийп.

Той изсумтя подигравателно.

Не му се нравеше да се смята за същество, което се киска и се подиграва, но трябваше да признае, че през последния половин час правеше това почти непрекъснато.

— При третия сигнал ще бъде…

Сега корабът беше застанал почти перфектно на постоянна орбита около тази неизвестна и непосещавана от никого луна. Почти перфектно.

Оставаше само едно нещо. Той пусна отново целия компютърен тест за изстрелването на малкото аварийно корабче — баланс, реакция, тангенциални сили, цялата математическа поезия на движението — и видя, че е добро.

Преди да излезе загаси лампите.

Когато малкото подобно на пура аварийно корабче се впусна в началото на тридневното си пътуване до орбиталната космическа станция Порт Сезефрон, за няколко секунди посоката му съвпадна с тази на един тънък колкото молив лъч, който се отправяше на дълго пътешествие.

— При третия сигнал ще бъде два… тринадесет и тридесет секунди.

Той се изкиска подигравателно. Би се изсмял с глас, но нямаше място.

— Пийп, пийп, пийп.

Глава 11

— Особено мразя априлските превалявания.

Колкото и неангажирано да се мъчеше да сумти Артър Дент, мъжът срещу него изглеждаше решен да разговаря с него на всяка цена. Чудеше се дали да не стане и да отиде на друга маса, но май в цялото кафене нямаше свободна. Разбърка нервно кафето си.

— Гнусни априлски превалявания. Мразя, мразя, мразя, мразя!

Артър погледна намръщен през стъклото. Над магистралата се сипеше лек, слънчев дъждец. Бяха минали два месеца от завръщането му. Да се мушне отново в стария си живот се беше оказало смешно лесно. Хората имаха толкова невероятно къса памет, включително и той самият. Осемте години, прекарани в безумно скитане из Галактиката, сега възприемаше не толкова като лош сън, колкото като филм, който е записал на видео от телевизията и държи в дъното на шкафа, без да се тормози да го гледа.

Въпреки всичко, едно нещо още не си бе отишло и това беше радостта, че се е върнал. Сега, след като атмосферата на земята се е затворила завинаги над главата ми, мислеше той, но неправилно, всичко в нея ми доставя изключително удоволствие. Погледна сребристото блещукане на дъждовните капчици и почувства, че трябва да възрази.

— Е, на мен ми харесват — каза той неочаквано. — И причините са очевидни. Те са леки и освежителни. Блестят и те карат да се чувстваш добре.

Мъжът изсумтя презрително.

— Всички разправят така — каза той и впери свиреп поглед от мястото си в ъгъла.

Беше шофьор на камион. Артър знаеше това, защото първата, с нищо непредизвикана забележка на мъжа беше:

— Аз съм шофьор на камион. Мразя да карам в дъжда. Каква ирония, нали? Каква гнусна ирония!

Ако в тази забележка имаше скрит смисъл, Артър не беше в състояние да го разгадае и просто изпухтя — добронамерено, но не окуражително.

Но човекът не спря тогава, не спираше и сега.

— Всички говорят едно и също за гадните априлски превалявания — каза той. — Толкова адски хубави, толкова адски освежителни, толкова прекрасно адско време.

Наведе се напред и изкриви лице, сякаш се канеше да каже нещо необикновено за правителството.

— Само искам да знам — каза той, — ако времето ще е хубаво, защо — той почти се изплю — не може да е хубаво без така гадно да вали?

Артър се предаде. Реши да остави кафето си, което бе твърде горещо, за да го изпие бързо, и твърде противно, за да го изпие студено.

— Е, ето че тръгваш — каза той и стана вместо него. — Чао.

Спря пред магазина на автосервиза, върна се през паркинга и специално се наслаждаваше на леката игра на дъждовните капки върху лицето си. Дори, забеляза той, над хълмовете на Девън блестеше бледа дъга. Наслади се и на нея.

Качи се в очукания, но обожаван от него Голф GTi, изсвистя с гуми по асфалта и покрай редиците бензинови колонки се насочи към разклона за магистралата.

Грешеше, като мислеше, че атмосферата на Земята окончателно и завинаги се е затворила над главата му.

Грешеше, като мислеше, че изобщо е възможно да остави зад себе си оплетената паяжина от нерешености, и която го бяха въвлекли галактическите му пътешествия.

Грешеше, като мислеше, че вече може да забрави, че голямата, твърда, мазна, мръсна, обкичена с дъга земя, на която той живее, е само една микроскопична точка върху друга микроскопична точка, изгубена в невъобразимата безкрайност на Вселената.

Той шофираше и си тананикаше и грешеше за всичките тези неща.

Причината, поради която грешеше, стоеше до разклона под малък чадър.

Челюстта му увисна. Изкълчи глезена си в педала на спирачката и колата поднесе толкова силно, че едва не се обърна.

— Фени! — изкрещя той.

След като едва не я удари с колата, той я удари с вратата, към която се хвърли и рязко отвори.

Закачи ръката й и събори чадъра, който се затъркаля като побеснял нататък по шосето.

— Гадост! — извика Артър с колкото се може повече съчувствие, отвори рязко собствената си врата, изскочи навън, като едва избягна връхлитащия камион на Макена за превози във всякакво време и с ужас видя как вместо него, той смачква чадъра на Фени. Камионът изрева нататък и изчезна.

Чадърът лежеше като наскоро сплескана дългоножка, тъжно издъхваща на земята. Вятърът го караше леко да се гърчи.

Вдигна го.

— Ъ-ъ — каза той. Нямаше голям смисъл да й предлага да си вземе обратно това нещо.

— Откъде знаеш името ми? — попита тя.

— Е, добре — отговори той. — Слушай, ще ти купя друг…

Той я погледна и му олекна.

Беше висока, с тъмна коса, падаща на вълни покрай бледо и сериозно лице. Неподвижна, сама, тя изглеждаше почти мрачна, като статуя изобразяваща съществена, но непопулярна добродетел, поставена в официален парк. Тя сякаш гледаше нещо друго, не това, което изглеждаше, че сякаш гледа.

Но когато се усмихна, което направи сега, стори му се, че се връща от някъде. Живот и топлина нахлуха в лицето й, а тялото й се изпълни с невъзможно красиви движения. В резултат, човек можеше силно да загуби равновесие и Артър се чувстваше нестабилен до краен предел.

Тя се усмихна, хвърли чантата си на задната седалка и се завъртя, за да се качи отпред.

— Не се тревожи за чадъра — каза тя, докато сядаше, — той беше на брат ми и не може да го е харесвал, защото иначе нямаше да ми го даде. — Тя се засмя и изтегли предпазния колан. — Ти не си приятел на брат ми, нали?

— Не.

Гласът бе единствената част от тялото й, която не казваше „добре!“.

Физическото й присъствие в колата, неговата кола, беше съвсем необичайно за Артър. Чувстваше, докато бавно пусна колата да потегли, че не може нито да мисли, нито да диша и се надяваше, че тези функции на организма му не са от съществена важност за шофирането, иначе щяха да си изпатят.

Значи това, което бе изпитал в другата кола, колата на брат й, през нощта на завръщането си от дългите кошмарни години сред звездите, не е било моментна загуба на равновесие или, ако е била, сега се чувстваше два пъти по-нестабилен и му се струваше, че всеки момент може да падне от това, върху което се предполага, че уравновесените хора пазят равновесие.

— Така… — каза той, като се надяваше да даде вълнуващо начало на разговора им.

— Трябваше да дойде да ме вземе брат ми, но се обади да каже, че не може. Попитах за автобусите, но човекът взе да гледа някакъв календар вместо разписание с часове и реших да стопирам. Така.

— Така.

— Така че, ето ме. И искам да знам, откъде знаеш името ми?

— Може би, първо трябва да уточним — каза Артър, докато гледаше назад през рамото си, за да навлезе в движението по магистралата, — къде ще те закарам.

Много близо, надяваше се той или много далеч. Близо, значи живее близо до него, далеч — значи ще трябва да я закара чак до там.

— Бих искала да стигна до Тонтън — каза тя. — Ако може. Не е далеч. Може да сляза в…

— Живееш в Тонтън! — каза той, надявайки, че е успял да накара гласът си да изразява обикновено любопитство, а не буйна радост. Тонтън бе на две крачки от него. Би могъл…

— Не, в Лондон — отговори тя. — Има влак след по-малко от час.

Това беше възможно най-лошото. Тонтън беше само на няколко минути по магистралата. Чудеше се какво да прави и докато се чудеше, с ужас се чу да казва:

— О, мога да те закарам до Лондон. Нека те закарам до Лондон.

Неловък идиот. Защо, по дяволите, трябваше да казва „нека“ по този тъп начин? Държеше се като дванадесетгодишен.

— В Лондон ли отиваш? — попита тя.

— Не смятах да… — тъп идиот.

— Много мило — каза тя, — но наистина е излишно. Обичам да пътувам с влак. — И изведнъж тя си отиде. По-скоро, отиде си онази част от нея, която й бе вдъхнала живот. Погледна доста безчувствено през прозореца и си затананика тихо.

Артър не можеше да повярва.

Само за тридесет секунди разговор да провали всичко.

Възрастните мъже, каза си той, влизайки в пряко противоречие със събираните от векове свидетелства за поведението на възрастните мъже, не се държат така.

„Тонтън 5 мили“, пишеше на табелата.

Стисна волана толкова силно, че колата се залюля. Май трябваше да извърши нещо драматично.

— Фени, каза той.

Тя рязко се обърна към него.

— Още не си ми казал откъде…

— Слушай — каза той. — Ще ти кажа, макар и историята да е доста странна. Много странна.

Тя още го гледаше, но не казваше нищо.

Слушай…

— Това вече го каза.

— Така ли? О! Има неща, които трябва да ти кажа… една история, която трябва да ти кажа, която… — той се разкъсваше. Искаше му се да каже нещо като: „Твоите разбъркани пера да подредя и всяко поотделно да стърчи, като бодли на гневен таралеж“, но не мислеше, че ще може да продължи и не му харесваше споменаването на таралежа. — … която би продължила повече от пет мили — най-накрая стигна до финала и както му се стори, доста нескопосано.

— Е?

— Да предположим — каза той — само да предположим… — не знаеше какво следва, така че реши само да се облегне назад и да слуша, — … че по някакъв много странен начин ти си от голямо значение за мен и че, макар и да не си го знаела, по някакъв начин аз също съм от голямо значение за теб и всичко отива по дяволите, защото сме били заедно само в продължение на пет мили и аз съм глупав идиот, който не знае как да каже нещо много важно на някой друг, който току-що е срещнал, без в същото време да се блъска в разни камиони, какво според теб… — той спря безпомощно и я погледна — трябва да направя?

— Гледай пътя! — извика тя.

— Гадост!

Той едва избегна страничния удар в сто италиански перални машини, натоварени на немски камион.

— Струва ми се — каза тя, като изпусна въздишка на облекчение, — че трябва да ми вземеш нещо за пиене, преди да тръгне влака.

Глава 12

Поради някаква причина, в кръчмите по гарите има нещо много потискащо, един много специален тип мръсотия, и свинското е с особена белота.

Сандвичите, обаче, са по-лоши от свинското. В Англия много силно се е вкоренило чувството, че да направиш един сандвич интересен, привлекателен или по какъвто и да било начин приятен за ядене, е нещо греховно, нещо, което само чужденците правят. „Направи ги сухи!“ е инструкцията, дълбоко залегнала в колективното национално съзнание, „Направи ги гумени! Ако искаш да са пресни, мий ги на чешмата веднъж седмично“.

Именно в яденето на сандвичи по гарите в неделя, англичаните търсят изкупление за греховете, които е натрупала нацията им. Въобще не са наясно какви са тези грехове, а и не искат да знаят. Греховете не са нещо, за което човек иска да знае. Но каквито и грехове да е имало, те са повече от изкупени, заради сандвичите, които доброволно се заставят да ядат.

Ако има нещо по-лошо от сандвичите, това са кренвиршите, поставени до тях на рафта. Безрадостни тръбички, пълни с хрущяли, плуващи в море от нещо топло и тъжно, със забодени в тях пластмасови етикетчета с формата на готварска шапка — „Паметник на някой готвач мразещ света и умрял сам и забравен от всички, сред котките си, на някое задно стълбище в бедняшки квартал“, би си помислил човек.

Кренвиршите са за тези, които знаят какви са греховете им и искат да изкупят нещо конкретно.

— Сигурно има и по-добро място — каза Артър.

— Няма време — отвърна Фени и погледна часовника си. — Влакът ми тръгва след половин час.

Седнаха на малка, клатеща се маса. На нея имаше някакви мръсни чаши и някакви прогизнали подложки за бирени халби, на които бяха напечатани смешки. Артър взе за Фени доматен сок, а за себе си половинка жълта вода с някакъв газ в нея. И два кренвирша. Не знаеше защо. Взе ги, за да има какво да прави, докато се успокои газът в чашата.

Барманът пльосна рестото в локва бира върху бара, за което Артър му благодари.

— Добре — каза Фени. — Кажи сега, каквото имаш да казваш.

Гласът й звучеше безкрайно скептично, доколкото беше в състояние, и сърцето на Артър помръкна. Едва ли, мислеше той, това е най-предразполагащото място, на което да се опита да й обясни — както седеше пред него, изведнъж охладняла и заела отбранителна позиция — че в някакъв извънтелесен сън той е получил по телепатия чувството, че умствения срив, който е преживяла, е свързан с факта, че земята, макар и нещата да изглеждат иначе, е била унищожена, за да се отвори място за нова хиперпространствена магистрала, нещо, за което единствен той от цялата планета знае, защото е видял всичко от кораба на Вогоните, и че освен това, както тялото, така и душата му копнеят за нея непоносимо, и че иска да спи с нея веднага, щом човешки е възможно.

— Фени — започна той.

— Чудя се, дали бихте си купили билет за нашата томбола. Съвсем евтино е.

Той рязко вдигна поглед.

— Да съберем пари за Анджи, която се пенсионира…

— Какво?

— … и има нужда от изкуствен бъбрек.

Над него се беше надвесила една доста вдървено-стройна жена на средна възраст с малко спретнато плетено костюмче, с малка спретната студенонакъдрена косичка, спретната малка усмивка. Сигурно много я ближеха малки спретнати кученца.

Пред себе си държеше кочан с билети и кутия за събиране на пари.

— Само десет пенса билетчето — каза тя, — така че сигурно бихте купили две. Без да ограбвате банката! — тя се засмя със звучен малък смях и след това изпусна любопитно дълга въздишка. Думите „без да ограбвате банката“ сигурно й бяха доставили повече удоволствие от всичко друго след времето, когато през войната при нея са били разквартирувани американски войници.

— Ъ-ъ, да, добре — каза Артър и бързо мушна ръка в джоба си, откъдето извади две монети.

Вбесяващо бавно и със спретната театралност, ако такова нещо съществува, жената скъса две билетчета и ги подаде на Артър.

— Надявам се да спечелите — каза тя с усмивка, която се появи внезапно, — наградите са толкова приятни!

— Да, благодаря — каза Артър, като мушна билетите доста небрежно в джоба и си погледна часовника.

Обърна се към Фени.

Това направи и жената с билетите за томболата.

— А вие, млада госпожице? — каза тя. — За изкуствения бъбрек на Анджи. Виждате ли, тя ще се пенсионира. Да? — Малката усмивка се разшири още повече върху лицето й. Трябваше да спре и да се отпусне скоро, иначе кожата й сигурно щеше да се разцепи.

— Ъ-ъ, вижте, заповядайте — каза Артър и бутна към нея монета от петдесет пенса с надеждата, че ще си отиде.

— А-а, значи сме богати, така ли? — каза жената с дълга усмихната въздишка. — От Лондон, нали?

На Артър му се щеше да не говори така убийствено бавно.

— Не, благодаря, наистина няма нужда — каза той и махна с ръка, а тя с ужасна решителност започна да отброява пет билетчета, едно по едно.

— Но вие трябва да вземете билетчетата си — настоя жената, — иначе няма да може да получите наградата си. Наградите са много хубави, да знаете. Много подходящи.

Артър грабна билетите и каза „благодаря“ с остротата, на която е способен. Жената отново се обърна към Фени:

— А сега, какво ще кажете…

— Не! — изкрещя Артър. — Тези са за нея! — обясни той, размахвайки петте нови билета.

— О, да, разбирам. Колко мило!

Тя се усмихна противно и на двамата.

— Е, наистина се надявам…

— Да — сопна се Артър, — благодаря ви.

Най-накрая жената се оттегли на съседната маса. Артър се обърна отчаяно към Фени и с облекчение видя, че тя се тресе от безмълвен смях.

Той въздъхна и се усмихна.

— До къде бяхме стигнали?

— Нарече ме Фени и тъкмо щях да те помоля да не го правиш.

— Какво искаш да кажеш?

Тя разбърка доматения си сок с малката дървена бъркалка за коктейли.

— Затова попитах, дали не си приятел на брат ми.

Всъщност ми е половин брат. Само той ме нарича Фени, а аз не го обичам особено за това нещо.

— Тогава как…?

— Фенчърч.

— Какво?

— Фенчърч.

Тя го погледна строго.

— Да. И дебна като рис, дали няма да ми зададеш същия тъп въпрос, който непрекъснато ми задават всички останали, докато ми се прииска да запищя. Ще се разсърдя и ще се разочаровам, ако го направиш. Освен това ще се разпищя. Така че, внимавай.

Тя се усмихна, тръсна косата си над лицето и го погледна иззад нея.

— О — каза той, — май не е много честно, нали?

— Така е.

— Добре.

— Добре — каза тя през смях, — можеш да ме питаш. По-добре да свършим с това. По-добре, отколкото през цялото време да ме наричаш Фени.

— Предполагам… — каза Артър.

— Останаха ни само два билета и тъй като бяхте толкова щедър преди…

— Какво? — викна Артър.

Жената с накъдрената коса и усмивката сега размахваше почти празния кочан с двата билета пред носа му.

— Реших да дам възможност на вас, защото наградите са толкова хубави.

Тя сбърчи нагоре носа си съпричастно.

— Подбрани с много вкус. Знам, че ще ви харесат. А и пенсионирането на Анджи, разбирате, нали. Искаме да й подарим…

— Изкуствен бъбрек, да — каза Артър. — Ето.

Подаде й още две монети и взе билетите.

Сякаш на жената й хрумна нещо. Хрумна й много бавно. Така дългите пенести вълни се приближават към пясъчните плажове.

— О, Боже! — каза тя. — Не прекъсвам нещо важно, нали?

Погледна и двамата с тревога.

— Не — отговори Артър, — всичко е наред. Всичко, което може да бъде наред, е наред.

— Благодаря — добави той.

— Искам да кажа — каза тя с радостния екстаз на тревогата, — вие не сте… влюбени, нали?

— Трудно е да се каже — отвърна Артър. — Още не сме имали възможност да си поговорим.

Той погледна Фенчърч. Тя се беше ухилила.

Жената кимна съучастнически.

— След минутка ще ви покажа наградите! — каза тя и излезе.

Артър се обърна с въздишка отново към момичето, в което му беше трудно да каже дали е влюбен.

— Искаше да ми зададеш въпрос — каза тя.

— Да — каза Артър.

— Можем да го съставим заедно, ако искаш — каза Фенчърч. — Била ли съм намерена…

— … в ръчна чанта… — присъедини се Артър.

— … в бюро за загубени вещи… — казаха те заедно.

— … на гарата на „Фенчърч стрийт“? — завършиха.

— И отговорът — каза Фенчърч — е „не“.

— Добре — каза Артър.

— Там съм била само зачената.

— Какво?

— Била съм заче…

— В бюрото за загубени вещи?

— Разбира се, че не. Не бъди глупав. Какво ще правят родителите ми в бюро за загубени вещи? — попита тя, доста отвратена от мисълта.

— Е, не знам — изфъфли Артър — или по-скоро…

— На опашката за билети.

— На…

— На опашката за билети. Така поне казват. Отказват да дават повече подробности. Казват, че не можеш да повярваш, колко човек може да се отегчи на опашката за билети на гарата на „Фенчърч стрийт“.

Тя отпи срамежливо от доматения си сок и погледна часовника си.

Артър продължи да гъргори още малко.

— След минута-две трябва да тръгвам — каза Фенчърч. — А ти не си и започнал да ми казваш това ужасно необикновено нещо, което толкова искаш да свалиш от плещите си.

— Защо не те закарам до Лондон? — каза Артър. — Събота е, нямам никаква работа, бих…

— Не — каза Фенчърч. — Благодаря. Мило от твоя страна, но не. Трябва да остана сама за ден-два. — Тя се усмихна и вдигна рамене.

— Но…

— Ще ми кажеш друг път. Ще ти дам телефона си.

Докато тя драскаше с молив седемте цифри върху парче хартия, сърцето му бумкаше и свистеше.

— А сега можем да се успокоим — каза тя с усмивка, която взе да го изпълва, докато накрая чувстваше, че ще се пръсне.

— Фенчърч — каза той и се наслаждаваше на името, докато го произнася, — аз…

— Кутия пияни вишни — каза провлачен глас, — а също така, и знам, че това ще ви хареса, грамофонна плоча с шотландски гайди…

— Да, благодаря ви, много мило — настоя Артър.

— Помислих си, само да ви ги покажа — каза накъдрената жена, — понеже сте от Лондон…

Тя държеше предметите гордо, за да може Артър да ги види. Наистина бяха кутия пияни вишни и плоча с гайди. Така си беше.

— Сега ще ви оставя да довършите питиетата си на спокойствие — каза тя, като потупа Артър леко по бушуващото му рамо, — но знаех, че ще искате да ги видите.

Артър впи очите си в тези на Фенчърч отново и изведнъж не знаеше какво да каже. Между тях двамата беше настъпил моментът, после си беше отишъл и цялата хармония бе нарушена от тази глупава, проклета жена.

— Не се тревожи — каза Фенчърч и го погледна с нетрепващ поглед над ръба на чашата. — Ще си поговорим пак. — Тя отпи.

— Може би — добави — нямаше да мине толкова добре, ако не беше тя. — Усмихна се кисело и отново тръсна косата над лицето си.

Наистина беше така.

Трябваше да признае, че е така.

Глава 13

Тази вечер, у дома си, докато подскачаше нагоре-надолу из къщата и се правеше на кон, който се препъва на бавен ход в царевична нива, Артър, като непрекъснато избухваше в истеричен смях, си помисли, че дори би могъл да чуе плочата с шотландски гайди, която бе спечелил от томболата. Беше осем часа и той реши да се принуди, да се застави да изслуша цялата плоча, преди да й се обади по телефона. Може би дори трябваше да го остави за утре. Това би било мъдрото решение. Или по някое време следващата седмица.

Не. Без игрички. Желаеше я и не го интересуваше кой знае и кой не. Той определено и абсолютно я желаеше, обожаваше я, копнееше за нея, искаше да прави с нея повече неща, отколкото можеха да се опишат с думи.

В действителност, той се улови да казва неща като „ура“, докато подскачаше като луд из къщата. Очите й, косата й, гласът й, всичко…

Спря.

Ще пусне плочата с гайдите. След това ще й се обади.

Дали пък, може би, да не вземе първо да й се обади?

Не. Ето това ще направи. Първо ще пусне плочата. Ще я изслуша до последния зловещ писък. След това ще й се обади. Това беше правилният ред на нещата. Това ще направи. Боеше се да се докосва до разни неща от страх да не експлодират.

Взе плочата. Тя не избухна. Извади я от обложката. Отвори капака на грамофона и включи усилвателя. И двете оцеляха. Той се изкиска глупаво и спусна рамото върху плочата.

Седна и тържествено се заслуша в „Шотландския войник“.

Изслуша и „Изумителна красота“.

Чу още нещо за някаква, долина.

Помисли си за невероятния обяд.

Тъкмо щяха да си тръгват, когато вниманието им беше привлечено от ужасно „у-ху-у-у“! Ужасяващо накъдрената жена им махаше от другата страна на ресторанта като някаква глупава птица със счупено крило. Всички посетители се обърнаха и изглежда очакваха от тях някаква реакция.

Не бяха чули онази част, в която ставаше дума за това, колко щастлива ще бъде Анджи заради сумата от четири лири и тридесет пенса, събрана с помощта на всички, за да й помогнат за изкуствения бъбрек, подсъзнателно бяха доловили, че някой от съседната маса е спечелил кутия пияни вишни и трябваше да минат минута, две, докато осъзнаят, че ухукащата дама иска да знае, дали билет номер 37 не е у тях.

Артър видя, че беше. Погледна ядосано часовника си.

Фенчърч го сбута.

— Хайде — каза тя. — Отиди и я вземи. Не се ядосвай. Дръпни им една хубава реч, колко си щастлив и такива работи. После ще ми се обадиш да кажеш как е минало. Искам да чуя плочата. Хайде!

Тя го тупна по ръката и си отиде.

Редовните посетители решиха, че речта му е прекалено многословна. В края на краищата, ставаше дума само за грамофонна плоча с шотландски гайди.

Артър се замисли, слушаше музиката и продължи периодично да се залива в смях.

Глава 14

Зър-р-р-р, зър-р-р-р.

Зъррр, зъррр.

— Ало, да? Да, точно така. Да. Говорете по-силно, тук е много шумно. Какво?

— Не. В бара бачкам само вечер. На обяд е Ивон, а Джим е собственикът.

— Не, не бях аз. Какво? Трябва да говорите по-силно. Какво?

— Не, нищо не знам за никаква томбола. Какво?

— Нищо не знам за такива работи, чакайте, ще извикам Джим.

Барманката закри с ръка слушалката и се провикна в шумния бар.

— Ей, Джим, един тип по телефона разправя, че бил спечелил томбола. Все казва, че бил билет номер тридесет и седем и че бил спечелил.

— Не, един друг човек спечели, тук в бара и си взе наградата — изкрещя в отговор Джим.

— Пита, дали билетът е при нас.

— А как смята, че е спечелил, като дори няма билет?

— Казва, как така си спечелил, като нямаш билет? Какво?

Отново закри слушалката с ръка.

— Джим, тоя продължава да се прави на много хитър и да ме будалка. Казва, че на билета имало номер.

— Естествено, че ще има номер! Нали е скапан билет за томбола!

— Казва, че имало телефонен номер на билета.

— Затвори тоя телефон и обслужвай скапаните клиенти, имаш ли нещо против?

Глава 15

В осем часа Западно време един човек седеше сам на пясъчния плаж и тъгуваше за необяснимата си загуба. За нея можеше да мисли само с мъка при това на малки порции, защото цялата беше твърде голяма, за да се понесе.

Гледаше дългите бавни вълни, заливащи пясъка и чакаше нищото, което знаеше, че ще се случи. Когато дойде времето, в което то нямаше да се случи, то надлежно не се случи и така следобедът угасна, слънцето се скри зад дългата линия на морето и денят си отиде.

Пясъчната ивица, която няма да назовем, защото на нея се намира частната му къща, беше едно от многото подобни места по протежение на стотиците мили океанско крайбрежие, което най-напред тръгва на запад от Лос Анджелис и което в новото издание на „Пътеводител на галактическия стопаджия“ е описано веднаж като: „боклучиво, стипчиво, миризливо и, как беше онази дума, и всички видове лоши неща, ой“ и втори път, в запис направен само часове след първия, като: „място, което напомня няколко хиляди квадратни мили ненужна поща изпратена от компанията за кредитни карти «Американ Експрес», но без същото усещане за дълбок морал. Плюс, че въздухът по една или друга причина е жълт“.

Крайбрежието най-напред тръгва на запад, след това завива на север, към мъгливия залив на Сан Франциско, който „Пътеводителят“ описва като: „Добро място за посещаване. Никак не е трудно да повярваш, че всички, които срещаш там също са космически пътешественици. Поставянето началото на нова религия за тях е начин да кажат «здрасти». Докато се установите и схванете особеностите на това място, за препоръчване е на три от всеки зададени ви, от когото и да било четири въпроса да отговаряте с «не», защото там стават някои много странни неща, от които нищо неподозиращият чужденец може да умре“. Стотиците лъкатушещи мили скали, пясъци, палми, вълноломи и залези, в „Пътеводителя“ са описани като: „Кеф! Добър при това“.

И някъде по продължение на този кефски бряг се намираше къщата на неутешимия човек, когото много хора смятаха за откачен. Но това беше така единствено защото, както той казваше на хората, наистина е откачен.

Една от многото причини, поради които хората го смятаха за такъв, беше чудноватата му къща, която, дори и на място, където повечето къщи са по един или друг начин особени, в ексцентричността си достигаше до крайности.

Къщата му се наричаше: „Извън лудницата“.

Името му беше просто Джон Уотсън, макар че той предпочиташе да го наричат, и някои от приятелите му сега неохотно се бяха съгласили да правят това, Уонко Нормалния.

В къщата му имаше някои странни неща, включително и един стъклен аквариум с гравирани върху него пет думи.

За него ще говорим много по-късно — това сега е само въведение, колкото да кажем, че слънцето залязва и че той е там и го наблюдава.

Беше загубил всичко скъпо и сега просто очакваше края на света, без да разбира, че това вече е дошло и е отминало.

Глава 16

След отвратителната неделя, прекарана в изпразване на кофи за боклук зад кръчмата в Тонтън, без да намери нищо, нито билет за томбола, нито телефонен номер, Артър опита всичко, на което е способен, за да намери Фенчърч и колкото повече неща опитваше, толкова повече седмици минаваха.

Той изпадаше в бяс и проклинаше себе си, съдбата, света и лошото му време. Въпреки тъгата и гнева си, отиде и седна в крайпътното кафене, в което беше малко преди да я срещне.

— Този ръмеж ме отвращава особено много.

— Моля, спрете с този ръмеж — сопна се Артър.

— Ще спра, ако вие спрете ръменето.

— Вижте…

— Но аз мога да ви кажа какво ще стане, след като ръмежа спре, да ви кажа ли?

— Не.

— Порой.

— Какво?

— Ще се излее порой.

Артър погледна мрачния външен свят над ръба на чашата кафе. Разбираше, че няма никакъв смисъл да седи на това място — тук го бе довело суеверието, а не логиката. Независимо от всичко, сякаш за да го подмами, показвайки му, че такива съвпадения наистина се случват, съдбата беше решила отново да го събере с шофьора на камион, на когото бе попаднал предишния път.

Колкото повече се опитваше да не му обръща внимание, толкова повече се чувстваше въвлечен в засмукващия водовъртеж на досадните приказки на този човек.

— Мисля — каза Артър неангажиращо, като се ругаеше, задето се тормози да го каже, — че малко намаля.

— Ха!

Артър вдигна рамене. Трябва да си тръгне. Ето това трябва да направи. Просто трябва да си тръгне.

— Никога не спира да вали! — изпъшка шофьорът. Той удари по масата, разля чая си и в действителност за миг имаше вид, че изпуска пара.

Не можеш просто да си тръгнеш, без да отговориш на такава забележка.

— Разбира се, че спира — каза Артър. Това едва ли бе учтиво възражение, но трябваше да го изрази.

— Вали… през… цялото… време…! — беснееше мъжът, като удряше масата в такт с думите.

Артър поклати глава.

— Глупаво е да се твърди, че вали през цялото време… — каза той.

Мъжът вдигна рязко вежди, обиден.

— Глупаво? Защо да е глупаво? Защо да е глупаво да се каже, че вали през цялото време, когато вали през цялото време?

— Вчера не валя.

— В Дарлингтън валя.

Артър замълча уморено.

— Ще ме попиташ ли, къде бях вчера? — попита мъжът. — А?

— Не — каза Артър.

— Но предполагам, че се досещаш.

— Така ли?

— Започва с „Д“.

— Така ли?

— И, казвам ти, от небето се лееше пикня!

— Май не ти е тук мястото, приятелче — каза весело на Артър един минаващ покрай масата непознат с работен комбинезон. — Това е Ъгълчето на Гръмоносния облак. Така де, резервирано е специално за стария „Дъждовни капки вечно капят по главата ми“. Има такова кътче във всяко крайпътно кафене оттук до слънчева Дания. Съветът ми е да стоиш настрана. Всички правим така. Как е, Роб? Намираш си работа? Сложи ли гумите за мокро време? Ха, ха!

Той отмина и отиде да разправя някакъв виц на съседната маса.

— Виждаш ли? Никое от тия копелета не ме взема насериозно! — каза Роб Макена. — Но — добави той мрачно и се наведе мрачно като въртеше очи, — всички знаят, че е вярно.

Артър се намръщи.

— Като жена ми — просъска единственият собственик и шофьор на „МАКЕНА — ПРЕВОЗИ ВЪВ ВСЯКАКВО ВРЕМЕ“. — Тя казва, че това са глупости и че вдигам врява и се оплаквам заради едното нищо, но — той спря драматично и погледна заплашително — тя винаги прибира прането, когато се обадя и й кажа, че се прибирам! — Той размаха лъжичката. — Какво ще кажеш за това?

— Е…

— Имам едно тефтерче — продължи той. — Имам едно тефтерче. Дневник. Водя го от петнадесет години. Вписал съм всяко място, на което съм бил. Всеки ден. Също и какво е било времето. И винаги е било — озъби се той — ужасно! В цяла Англия, Шотландия, Уелс, навсякъде съм бил. Из целия континент, Италия, Дания, бил съм и в Югославия. Всичко е означено и отбелязано. Дори ходих на гости на брат си в Сиатъл! — добави той.

— Е — каза Артър и най-накрая стана да си тръгва, — може би трябва да го покажеш на някого.

— Ще го покажа — каза Роб Макена.

И го направи.

Глава 17

Нещастие и тъга. Още повече нещастие и още повече тъга. Трябваше му някакъв план и той го направи.

Трябваше да открие къде е била пещерата му.

На праисторическата земя той беше живял в пещера, не хубава пещера, гадна пещера, но…

Никакво „но“. Пещерата беше отвратително гадна и той я мразеше. Но бе живял в нея в продължение на пет години и тя все пак се беше превърнала в нещо като негов дом, а на човек обикновено му се ще да знае къде е живял преди. Артър Дент бе от тези хора и затова отиде до Ексетър, за да си купи компютър.

Разбира се, той искаше точно това — компютър. Но трябваше да има някоя сериозна цел, преди да отиде и да похарчи куп суха пара за нещо, което иначе хората погрешно биха взели за предмет, с който си играеш. И ето това беше сериозната му цел. Точно да определи мястото на една пещера от праисторическата епоха. Той обясни това на продавача в магазина.

— Защо? — попита той.

Сложен въпрос.

— О’кей, остави това — каза продавачът. — А как?

— Вижте, надявах се вие да ми помогнете за начина.

Мъжът въздъхна и раменете му се отпуснаха надолу.

— Имате ли опит с компютрите?

Артър се зачуди дали да не спомене „Еди“ — бордовия компютър на „Златно сърце“, който би свършил работата за секунда, или „Дълбока мисъл“, или…, но реши да не споменава.

— Не — каза той.

— Изглежда ще се забавлявам този следобед — каза продавачът, но само на себе си.

Артър купи машината марка „Епъл“ и без друго. В продължение на няколко дни той също така се сдоби с някакви астрономически програмни продукти, проследи движението на звездите, начерта груби малки диаграми, на които означи местата на звездите, такива, каквито му се струваше, че си спомня да са били, когато гледаше от пещерата навън към вечерното небе и работи трескаво със седмици, отлагайки с радост заключението, до което беше сигурен, че неминуемо ще стигне, а именно, че планът му е абсолютно нелеп.

Нескопосаните чертежи по памет бяха безполезни. Дори не знаеше преди колко време е било това, освен грубата преценка на Форд Префект, направена някога, че това е станало преди около два милиона години и той просто не е знаел да смята.

И все пак, най-накрая изработи метод, който поне щеше да доведе до резултат. Реши да не обръща внимание на факта, че би имал страхотен късмет, ако улучи вярната галактика при хаоса от елементарни правила, безумни приближения и тайнствени предположения, които използва. Просто продължи и получи резултат.

Щеше да каже, че това е правилният резултат. Кой щеше да знае, че не е?

Но случи се така, че сред множеството необятни възможности на съдбата, той улучи верния отговор, макар че, естествено, никога нямаше да разбере това. Просто отиде в Лондон и почука на съответната врата.

— О, мислех, че първо ще ми се обадиш по телефона.

Артър зяпна от изумление.

— Можеш да влезеш само за минутка — каза Фенчърч — Тъкмо излизах.

Глава 18

Летен ден в Айлингтън, изпълнен с воя на машини за реставриране на старинни постройки.

Фенчърч беше заета следобеда и Артър се шляеше като в някаква блажена мъгла из магазините, които в Айлингтън са нещо съвсем полезно, както без колебание би потвърдил всеки, който редовно се нуждае от стари дърводелски инструменти, шлемове от Англо-бурската война, стара канцеларска мебелировка или риба.

Слънцето печеше терасите по покривите. Печеше архитектите и водопроводчиците. Печеше адвокатите и крадците. Печеше пиците. Печеше предмета на дейност на бюрата за недвижима собственост.

Биеше и по Артър, когато влезе в реставриран мебелен магазин.

— Това е интересна сграда — каза собственикът весело — Има изба с таен проход към съседната кръчма. Изглежда са го направили заради принц-регента, за да може да избяга, ако се наложи.

— Искате да кажете, в случай, че някой го хване да купува раирана чамова мебел? — каза Артър.

— Не — отвърна собственикът, — не по тази причина.

— Ще трябва да ме извините — каза Артър. — Ужасно съм щастлив.

— Виждам.

Той продължи унесен и се намери пред канцелариите на „Грийнпийс“. Спомни си съдържанието на папката, на която беше написал: „Неща за вършене. Спешно“ и която не бе отварял оттогава. Влезе с бодра усмивка и им каза, че е дошъл да им даде малко пари, за да освободят делфините.

— Много смешно — казаха му те. — Отивай си.

Не беше точно отговорът, който бе очаквал, така че опита пак. Този път съвсем му се ядосаха и той излезе навън на слънчевите лъчи, като въпреки всичко остави малко пари.

Точно след шест той се върна при къщата на Фенчърч на малката уличка, стиснал в ръка бутилка шампанско.

— Дръж това — каза тя, бутна в ръцете му дебело въже и изчезна вътре зад голямата бялобоядисана дървена врата, на която висеше дебел катинар, закачен на черен метален лост.

Къщата беше малка преустроена конюшня и се намираше на една малка, индустриална уличка, точно зад изоставената Кралска селскостопанска палата. Освен голямата врата на конюшнята имаше и нормална, направена от добре полирано дърво, с черно чукче във формата на делфин. Странното нещо при нея беше стъпалото на прага, което беше високо девет фута, тъй като вратата се намираше на горния от двата етажа и вероятно е служила за прибиране на сено за гладни коне. През една макара над тази врата бе прокарано въжето, което държеше Артър. На другия му край бе окачено едно виолончело.

Вратата над главата му се отвори.

— О’кей — каза Фенчърч. — Дръпни въжето, без да клатиш виолончелото и ми го подай тук.

Дръпна въжето, без да го клати.

— Не мога да дръпна пак — каза той, — без да се удари.

Фенчърч се наведе.

— Държа го — каза тя. — Тегли въжето.

Виолончелото се издигна до височината на вратата и Фенчърч ловко го вкара вътре.

— Качвай се! — извика му тя отгоре.

Артър взе торбата с покупки и влезе през вратата на конюшнята, загубил ума и дума от вълнение.

Стаята долу, която бе зърнал предишния път, беше хубава, грубовата и пълна с боклуци. В единия ъгъл беше струпан изненадващ брой кухненски мивки, имаше и чугунен мангал. Също така, забеляза с тревога Артър, имаше и бебешка количка, но беше много стара и — край на усложненията — беше пълна с книги.

Подът беше от изпъстрен с петна и вълнуващо напукан цимент. И това бе мярката на настроението му, когато се отправи нагоре по паянтовата дървена стълба в ъгъла. Дори и напуканият циментов под му се струваше непоносимо чувствено нещо.

— Един приятел архитект все ми разправя как може да направи чудеса от това място — каза Фенчърч бъбриво, когато Артър се появи през пода. — Все идва тук, застава изумено-вцепенен и мърмори за пространство и предмети, и събития, и чудните свойства на светлината, след това казва, че му трябва молив и изчезва със седмици. Така че до сега, чудесни неща не са се случили.

Всъщност, мислеше Артър, стаята горе най-малкото беше прилично чудесна и без това. Беше семпло обзаведена с неща, направени от възглавнички, а също така, имаше стереоуредба, на чиито тонколони биха завидели и типовете, струпали камъните на Стоунхендж.

Имаше цветя, които бяха бели, и картини, които бяха интересни.

В пространството под покрива имаше подобна на галерия конструкция, в която се помещаваше легло и баня, където, както обясни Фенчърч, можеш да гледаш котка. — Но — добави тя, — тя трябва да е достатъчно търпелива и да не придиря ако получи няколко зловещи пукнатини по главата. Така. Ето те у дома.

— Да.

Погледнаха се за момент.

Моментът се превърна в по-дълъг момент и изведнъж стана много дълъг момент, толкова дълъг, че да се чудиш откъде се взема всичкото това време.

За Артър, който успяваше да се почувства неловко дори ако го оставят достатъчно дълго време сам с пакет швейцарско сирене, този момент представляваше едно дълго откровение. Изведнъж се почувства като смачкано животно, отгледано в зоологическа градина, което една сутрин се събужда и вижда, че вратата на клетката му виси отворена и в светлината на далечния изгрев саваната напред изглежда сива и розова, а наоколо се събуждат нови, непознати звуци.

Чудеше се какви ли са тези звуци и гледаше втренчено нейното също учудено лице, което се усмихваше със споделена изненада.

Досега не беше разбрал, че животът говори с глас, глас, който ти дава отговорите на всички въпроси, които непрекъснато му задаваш, никога съзнателно не бе долавял този глас и не би познал тембъра му досега, когато той му каза нещо, което никога преди не му бе казвал и то беше „да“.

Най-накрая Фенчърч отклони поглед и леко тръсна глава.

— Знам — каза тя, — ще трябва да запомня — добави тя, — че ти си от тези хора, които не могат да държат парче хартия в ръката си повече от две минути, без да спечелят някоя томбола с него.

Тя се извърна.

— Хайде да идем на разходка — каза неочаквано, — Хайд Парк. Ще се преоблека с нещо по-малко подходящо.

Беше с доста строга тъмна рокля, не особено добре скроена, която не й подхождаше.

Изтича леко по стълбите до галерията горе и извика:

— Сложи бутилката в хладилника за после.

Когато мушна шампанското в хладилника, с радост забеляза, че там тя щеше да стои до свой близнак.

Отиде до прозореца и погледна навън. Обърна се и започна да разглежда грамофонните плочи. Отгоре долетя шумоленето на роклята й, падаща на пода. Заговори на себе си за това, какъв човек е. Каза си съвсем твърдо, че поне в този момент ще държи очите си здраво и неотклонно върху гърбовете на грамофонните й плочи, ще чете заглавията, ще кима с разбиране, ако трябва и ще преброи проклетите гадни неща. Ще държи главата си наведена.

Това той напълно, абсолютно и унизен, не можа да направи.

Тя го гледаше отгоре толкова съсредоточено, че едва ли забелязваше, че и той я гледа. След това изведнъж тръсна глава, спусна тънката лятна рокля върху себе си и бързо изчезна в банята.

Появи се след миг цялата в усмивки и с шапка за слънце. Слезе по стълбите с невероятна лекота. Движеше се със странни движения, сякаш танцуваше. Видя, че я наблюдава и леко наклони глава. Харесва ли ти?

— Изглеждаш страхотно! — просто каза той, защото беше така.

— Хммммммм — каза тя, сякаш не бе отговорил на въпроса й.

Тя затвори вратата на горния етаж, която през цялото време беше стояла отворена и огледа малката стаичка, за да се увери, че е в състояние, което позволява да я остави сама за известно време. Артър проследи с очи погледа й и докато той гледаше на другата страна, тя извади нещо от едно чекмедже и го мушна в брезентовата си чанта.

Артър я погледна отново.

— Готово?

— Знаеш ли — каза тя с леко объркана усмивка, — че с мен нещо не е наред?

Откровеността й завари Артър неподготвен.

— Е — каза той — чух нещо мъгляво…

— Чудя се, колко знаеш за мен — каза тя. — Ако си чул каквото си чул откъдето аз си мисля, не е това. Ръсел просто си измисля, защото не може да се справи, с каквото то е наистина.

Тревога прониза Артър.

— Тогава, какво е то — попита той. — Можеш ли да ми кажеш?

— Не се тревожи — отвърна тя. — Нищо лошо няма. Просто необикновено. Много, много необикновено.

Тя докосна ръката му, после се наведе напред и го целуна леко.

— Ще ми е много интересно да разбера — каза тя, — дали ще успееш да разбереш какво е то тази вечер.

Артър чувстваше, че ако в този момент някой чукне по него, той ще зазвъни с дълбокия, кънтящ, незатихващ звук, който издаваше сивия аквариум.

Глава 19

Форд Префект се ядосваше, че непрекъснато го будят със стрелба.

Той се измъкна през люка на сектора по поддръжката, който беше превърнал в удобно леговище, като бе спрял някои от по-шумните машинарии наоколо и го бе постлал с пешкири. Спусна се по стълбата и тръгна навъсен по коридорите.

Те предизвикваха клаустрофобия и бяха лошо осветени, а и колкото светлина имаше, тя непрекъснато мигаше и гаснеше, тъй като захранването отиваше ту тук, ту там из кораба, като причиняваше силни вибрации и жужене.

Не беше това.

Спря и се облегна на стената, докато нещо подобно на сребърна бормашина прелетя покрай него надолу по мрачния коридор с изправящо косата свистене.

И това не беше то.

Прекрачи неспокойно през вратата в преградата и се озова в по-голям коридор, макар и също лошо осветен.

Корабът се разтресе. Правеше това доста често, но сега беше по-силно. Малък взвод роботи премина край него с ужасно дрънчене.

Пак не е това.

От единия край на коридора идваше кисел дим, така че той тръгна в другата посока.

Премина покрай няколко монитора за наблюдение, монтирани в стените зад плочи от подсилен, но въпреки това зле изподраскан плексиглас.

На единия от тях се виждаше някакво ужасно зелено влечуго с люспи, което крещеше и се пенеше по въпроса за „Системата за трансфер на един вот“. Трудно можеше да се каже дали е за, или против нея, но явно беше силно емоционално ангажирано. Форд намали звука.

Не беше това.

Премина пред друг монитор. На него вървеше реклама за някаква паста за зъби, която ще те накара да се чувстваш свободен, ако я ползваш. Чуваше се и някаква отвратителна, гърмяща музика, но не беше това.

Застана пред друг, по-голям монитор с триизмерно изображение, който показваше какво става извън огромния, сребрист Ксаксизийски кораб.

Както гледаше, хиляда ужасно натоварени с оръжие крайцери-роботи на Зизрла излетяха иззад тъмната сянка на спътника, силуетите им се очертаха на фона на ослепителния диск на звездата Ксаксис и в същото време от всички отвърстия на кораба срещу тях излетя зловещ ураган от ужасни неведоми сили.

Това беше то.

Форд поклати глава с раздразнение и потри очи. Отпусна се върху повреденото тяло на един сребрист робот, който явно беше горял, но сега бе достатъчно изстинал, за да седнеш отгоре му.

Прозя се и изрови от чантата си своя екземпляр от „Пътеводителя на галактическия стопаджия“. Активира екрана, прегледа лениво няколко бележки на трето и четвърто ниво. Търсеше добър лек против безсъние. Намери „ПОЧИВКА“, от което смяташе, че има нужда. Намери „ПОЧИВКА И ВЪЗСТАНОВЯВАНЕ“, но неочаквано му дойде по-добра идея. Погледна нагоре към екрана на монитора. Ожесточеността на битката нарастваше с всяка секунда и шумът беше ужасяващ. Корабът се тресеше и подскачаше при всяка получена или излъчена порция енергия.

Погледна отново „Пътеводителя“ и прегледа вероятните места. Изведнъж се засмя и отново започна да рови в чантата си.

Извади малък модул за съхраняване на информация. Изчисти го от прахоляка и трохите от бисквити и го включи в интерфейса на „Пътеводителя“.

Когато цялата информация, която смяташе за нужна беше записана в модула, той отново го изключи, подхвърли го леко в ръката си, прибра „Пътеводителя“ в чантата си, подсмръкна и тръгна да търси база данните на корабния компютър.

Глава 20

— Причината слънцето да слиза толкова ниско вечер, през лятото, особено в парковете — каза гласът настоятелно, — е, да накара гърдите на момичетата да подскачат нагоре-надолу по-отчетливо за погледа. Сигурен съм, че е така.

Артър и Фенчърч се изкискаха, когато, минавайки, чуха това. За миг тя го прегърна по-силно.

— И съм сигурен — продължи къдравият риж младеж с дълъг нос, който философстваше излегнал се в шезлонга край Серпентината[20], — че ако човек се замисли по-дълбоко, ще стигне до извода, че това следва напълно естествено и логично от всичко — той убеждаваше кльощавия си чернокос събеседник, който седеше на съседния шезлонг и се смущаваше заради младежките си пъпки, — с което се е занимавал Дарвин. Това е сигурно. Не подлежи на съмнение. И — добави той — на мен ми харесва.

Обърна се рязко и присви очи зад очилата си към Фенчърч. Артър я задърпа настрана и усещаше как тя леко се тресе.

— Следващ опит — каза тя. — Остава ти един.

— Добре — отговори той — лакътя ти. Левият. Нещо не е наред с левия ти лакът.

— Отново не позна. Напълно погрешно. Въобще не си на прав път.

Лятното слънце се спускаше между дърветата, сякаш… хайде да си говорим направо. Хайд Парк е страхотен. Всичко в него е страхотно, ако не се брои боклука понеделник сутрин. Дори патиците са страхотни. Всеки, който е в състояние да премине през Хайд Парк в лятна вечер, без да се развълнува, вероятно минава в линейка и е с чаршаф върху главата.

Това е парк, в който хората правят повече странни неща, отколкото където и да било другаде. Артър и Фенчърч попаднаха на един човек с къси гащи, който се упражняваше с гайдата си под едно дърво. Той престана да свири, за да прогони двойка американски туристи, които боязливо се бяха опитали да пуснат монети в кутията на гайдата му.

— Не! — изкрещя им той. — Вървете си, аз само се упражнявам!

После решително се зае отново да надува инструмента си и дори звуците, които това произвеждаше, не можаха да помрачат настроението им.

Артър нежно я прегърна и продължиха нататък.

— Не мисля, че може да е дупето ти — каза той след малко. — Няма вид нещо да не е наред с него.

— Да — съгласи се тя, — със задника ми абсолютно всичко е наред.

Целувката им бе толкова дълга, че човекът с гайдата най-накрая отиде да се упражнява от другата страна на дървото.

— Ще ти разкажа една история — каза Артър.

— Добре.

Намериха парче трева сравнително свободно от хора по двойки, направо легнали един върху друг, седнаха и се загледаха в страхотните патици и ниската слънчева светлина, играеща си във вълничките на водата пред тях.

— История — каза Фенчърч и притисна ръката му до себе си.

— Тя е показателна за нещата, които се случват с мен. Абсолютно истинска е.

— Знаеш ли, понякога хората разказват неща, които се предполага, че са се случили на най-добрия приятел на братовчедката на жена им, но всъщност са измислени някъде по веригата.

— Е, това е нещо такова, само че наистина се е случило и съм сигурен, че се е случило, защото човекът, на когото се случи бях аз.

— Като с билета за томболата.

Артър се засмя.

— Да. Трябваше да хващам влак — продължи той. — Пристигнах на гарата…

— Казвала ли съм ти — прекъсна го Фенчърч, — какво се е случило с родителите ми на гарата?

— Да — каза Артър, — каза ми.

— Само проверих.

Артър погледна часовника си.

— Може би е време да помислим за връщане? — каза той.

— Разкажи ми историята — каза Фенчърч твърдо. — Беше стигнал до гарата.

— С двадесет минути по-рано. Бях объркал времето за тръгване на влака. Предполагам — каза той след моментен размисъл, — че не по-малко възможно е и Британските железници да са объркали времето на влака. Сега ми хрумна.

— Продължавай — засмя се Фенчърч.

— Така че, купих си вестник, за да реша кръстословицата и отидох в бюфета, за да си взема кафе.

— Решаваш кръстословици?

— Да.

— Кои?

— Най-често от „Гардиан“.

— Според мен те се правят на много хитри. Предпочитам тези от „Таймс“. Успя ли да я решиш?

— Какво?

— Кръстословицата от „Гардиан“.

— Още не съм я и погледнал — каза Артър, — още се опитвам да си купя кафе.

— Добре тогава, купувай кафето.

— Купувам го. И също така, пакет бисквити.

— Какви?

— Чаени.

— Добър избор.

— Обичам ги. Натоварен с всички тези неща, отивам и сядам на една маса. Не ме питай каква е била масата, защото беше доста отдавна и не помня. Май беше кръгла.

— Добре.

— Нека ти опиша ситуацията. Седя на масата. Вляво пред мен е вестникът. Вдясно — чашата кафе. В средата на масата е пакета бисквити.

— Сякаш го виждам.

— Това, което не виждаш, защото още не съм го споменал, е човекът, който е седнал там преди мен. Точно насреща.

— Как изглежда?

— Съвсем обикновен. Черно куфарче. Костюм. Нямаше вид — каза Артър, — че ще скочи и ще направи нещо странно.

— А, познавам този тип. И какво направи?

— Ето това. Наведе се напред, взе пакета бисквити, отвори го, взе си една и…

— Какво?

— Изяде я.

— Какво?

— Изяде я.

Фенчърч го погледна изумено.

— А ти какво направи?

— Е, при тези обстоятелства, постъпих така, както би постъпил всеки англичанин с червена кръв. Бях принуден — каза Артър, — да се направя, че не забелязвам.

— Какво? Защо?

— Е, това не е нещо, на което те учат, нали? Претърсих душата си и открих, че никъде в моето възпитание, дори в първичните ми инстинкти, няма нищо, което да ми каже как да реагирам на човек, който най-спокойно, както си седи пред мен, просто ми открадва една бисквита.

— Но би могъл… — Фенчърч се замисли. — Не съм сигурна, че и аз съм наясно какво бих направила. И какво стана?

— Ядосах се и зачетох кръстословицата — каза Артър. — Не можах да реша нито ред. Отпих от кафето. Беше много горещо и нямаше какво да правя. Овладях се. Взех си бисквита и много усърдно се опитах да не забележа, че пакета вече по тайнствен начин е отворен…

— Но се защитаваш, заемаш безкомпромисна позиция.

— По свой си начин, да. Изядох бисквитата. Изядох я много очебийно и преднамерено, така че у него да не остане никакво съмнение какво правя. Когато изям една бисквита — добави Артър — тя си е изядена.

— А какво направи той?

— Взе си още една. Честно! — подчерта Артър. — Точно това направи. Взе си още една бисквита и я изяде. Ясно като бял ден. Просто, както ходим по земята.

Фенчърч се раздвижи от неудобство.

— И проблемът беше — продължи Артър, — че след като не казах нищо първия път, някак си още по-трудно можеше да повдигна въпроса втория път. Какво да кажа? „Извинете… ъ-ъ-ъ… нямаше как да не забележа, че…“, не върви. Не, пак не му обърнах внимание, дори по-енергично и от първия път.

— Мой човек,…

— Пак зазяпах кръстословицата, пак не можах да позная и дума, така че, въоръжен с дух, подобен на показания от Хенри V в деня на Свети Криспин…[21]

— Какво?

— Отново атакувах. Взех си още една бисквита. И за миг очите ни се срещнаха.

— Така?

— Да… Е, не точно така. Но се срещнаха. Само за миг. После и двамата погледнахме встрани. Но, повярвай ми, във въздуха се събираше електричество. Над масата напрежението започна да нараства. Горе-долу по това време.

— Представям си.

— Така изядохме целия пакет. Той, аз, той, аз…

— Целия пакет?

— Е, той съдържаше само осем бисквити, но в онзи момент ни се струваше, че ги ядем цял живот. Гладиаторите едва ли са преживявали по-тежки времена.

— Гладиаторите — каза Фенчърч — щяха да са принудени да го правят на слънце. Физически по-изтощително.

— Има такова нещо. Така. Когато най-накрая празният пакет остана като труп помежду ни, човекът стана и, свършил най-лошото нещо в живота си, си отиде. Естествено, въздъхнах с облекчение. Моят влак щеше да замине след минута-две, така че си допих кафето, станах, взех си вестника и под него…

— Да?

— Бяха моите бисквити!

— Какво? — Каза Фенчърч. — Какво?

— Наистина.

— Не! — тя падна назад в тревата, заливайки се в смях.

Изправи се отново.

— Ти си пълно куку! Ти си почти напълно й крайно изкукал човек!

Тя го бутна назад, изтъркаля се върху него и после отново се изтъркаля встрани. Изненада го колко лека е.

— Сега ти ми разкажи нещо.

— Мислех — каза тя с много нисък, хриптящ глас, — че много си падаш да се прибираме в къщи.

— Няма за какво да бързаме — каза той безгрижно, — искам да ми разкажеш нещо.

Тя се загледа в езерото и се замисли.

— Добре. То е много кратко. Не смешно като твоето, но… Както и да е.

Тя погледна надолу. Артър почувства, че това е един от онези моменти. Въздухът сякаш стоеше неподвижен около тях и чакаше. Щеше му се въздухът да си върви и да се занимава със своите си проблеми.

— Когато бях малка — започна тя, — тези истории винаги започват така, нали? „Когато бях малка…“ Както и да е. Това е мястото, на което момичето неочаквано казва: „когато бях малка“ и започва да сваля товара от плещите си. Имаме такава слабост. Когато бях малка, на таблата на леглото ми висеше една картинка… как ти се струва до тук?

— Харесва ми. Разказът се развива добре. Вкарваш в действие любопитството към чуждата спалня рано и елегантно. Може би ще е добре да дадеш някои подробности за картинката.

— Беше една от тези картинки, за които се смята, че децата харесват — каза тя, — но не харесват. Пълна с мили малки животни, които правят мили неща, сещаш се.

— Сещам се. И мен са ме тормозили. Зайци с жилетки.

— Точно. Тези зайци всъщност бяха на един сал, заедно с подбрани плъхове и бухали. Струва ми се, че дори имаше и елен.

— На сала?

— На сала. А също и момченце.

— Сред зайците с жилетки, бухалите и елена.

— Точно така. Момченцето веселия циганско-гаменски тип.

— Аха.

— Трябва да кажа, че картината ме тревожеше. Пред сала плуваше една видра и аз лежах вечер в кревата си будна и ми беше мъчно за тази видра, която трябваше да тегли сала с всичките нещастни животни, които изобщо не трябваше да са на него, а тя има толкова тънка опашка, че сигурно я боли да тегли през цялото това време. Тревожех се. Не силно. Смътно, но през цялото време. Тогава, един ден — помня, че гледах тази картина всяка вечер години наред — изведнъж забелязах, че салът има платно. Дотогава не бях забелязала. На видрата й нямаше нищо, тя просто си плуваше.

Фенчърч вдигна рамене.

— Хареса ли ти?

— Слаб финал. Публиката ще пита: „Добре, и какво от това?“ Дотук добре, но накрая преди аплодисментите има нужда от нещо силно.

Фенчърч обхвана коленете си с ръце и се засмя.

— Беше толкова неочаквано прозрение… години на почти незабелязвана тревога просто си отиват, сякаш оставяш нещо тежко, сякаш черното и бялото стават цвят, сякаш някой полива изсъхнало растение. Внезапната промяна, която сякаш ти казва: „Остави настрана тревогите си, светът е добро и прекрасно място. Това наистина е много лесно!“ Сигурно си мислиш, че говоря това, защото ти се струва, че ще кажа, че така съм се чувствала днес следобед или нещо подобно, нали?

— Е, аз… — каза Артър и самообладанието изведнъж го напусна.

— Няма нищо лошо — каза тя. — Така си беше. Точно така се чувствах. Но, виждаш ли, и преди съм чувствала това нещо, дори по-силно. Невероятно силно. Боя се, че съм от тези — каза тя вперила поглед в далечината, — които получават внезапни, изумителни прозрения.

Артър беше като че в открито море, не можеше да говори и затова реши, че е по-мъдро въобще да не се и опитва.

— Беше много особено — каза тя, до голяма степен както някой от преследвачите-египтяни би казал, че поведението на Червено море при махването на Мойсей с жезъла е било особено.

— Много особено — повтори тя. — С дни преди това у мен това усещане се усилваше, сякаш щях да родя. Не, не беше точно така, по-скоро, сякаш малко по малко се свързвах с нещо. Не, и това не. Сякаш цялата земя, чрез мен щеше да…

— Числото — каза Артър внимателно — „четиридесет и две“ говори ли ти изобщо нещо?

— Какво? Не, какви ги дрънкаш? — възкликна Фенчърч.

— Просто си помислих — каза Артър.

— Артър, искам да кажа, за мен това е много истинско, много сериозно.

— И аз бях напълно сериозен — отговори той, — просто никога не съм сигурен за Вселената.

— Какво искаш да кажеш?

— Разкажи ми останалото — каза той. — Не се тревожи, ако е странно. Повярвай ми, аз съм човек, видял много неща добави той, — които са странни. Не говоря за бисквити.

Тя кимна и като че ли му повярва. Изведнъж стисна ръката му.

— Беше толкова просто — каза тя, — толкова чудно и необикновено просто.

— Какво беше то? — попита Артър тихо.

— Виждаш ли, вече не знам. И загубата е непоносима. Ако се опитам да си го спомня, всичко започва да се клати и да подскача, ако се опитам много силно, стигам само до чашата и ми причернява.

— Какво?

— Като в твоя разказ. Най-хубавото се случи в едно кафене. Седях си там и пиех чай. Това беше след като дни наред у мен се бе усилвало чувството, че се свързвам с нещо. Струваше ми се, че от мен излиза тихо жужене. По постройката срещу кафенето работеха нещо и аз гледах през стъклото над чашата си, което според мен е най-хубавия начин да гледаш, когато някой друг работи. И изведнъж в ума ми се яви това послание от не знам къде. Беше толкова просто! И всичко придобиваше толкова много смисъл! Просто седях и си мислех: „Добре, значи всичко е наред“. Толкова се изненадах, че едва не изпуснах чашата, даже, струва ми се, че май я изпуснах. Сигурна съм, че я изпуснах. Разбираш ли ме?

— Разбрах всичко. До чашата.

Тя тръсна глава, после още веднъж, сякаш се опитваше да я избистри, което и правеше.

— Е точно това е то — каза тя. — До чашата всичко беше добре. След това, съвсем буквално, ми се стори, че светът експлодира.

— Какво…?

— Знам, че звучи налудничаво и всички казват, че било халюцинации, но ако наистина са били халюцинации, значи ги наблюдавам на голям екран с шестнадесетпистово Долби-стерео и могат да ме наемат хора, на които са им писнали филмите за акули. Сякаш земята изчезна под краката ми и… и… и…

Докосна леко тревата, сякаш за да се увери, че е там и след това изглежда реши да каже нещо друго.

— Събудих се в болницата. От тогава непрекъснато ходя там. И затова инстинктивно се страхувам от неочаквани, невероятни прозрения, в смисъл, че в края на краищата всичко ще бъде наред. — Тя вдигна поглед към него.

Артър просто бе престанал да тревожи себе си за странните аномалии, заобикалящи завръщането му в родния свят или, по-скоро ги беше препратил в тази част от ума си, която бе отбелязана с „Неща за премисляне. Спешно!“ „Ето го светът“, бе си казал той. „Ето го, независимо по каква причина, светът и той ще остане. Заедно с мен на него“. Но сега започваше да се клати наоколо, като онази нощ в колата, когато Ръсел му каза всичките глупости за агента на ЦРУ в резервоара. Френското посолство се разклати. Дърветата се разклатиха. Езерото се разклати, но това беше напълно естествено и не биваше да го тревожи, защото едно ято сиви гъски току-що бяха кацнали в него. Гъските си почиваха чудесно и нямаха кардинални отговори, чиито въпроси искат да научат.

— Както и да е — каза Фенчърч неочаквано и весело, и усмихната с широко отворени очи. — С част от мен нещо не е в ред и ти трябва да отгатнеш какво е то. Да се прибираме.

Артър поклати глава.

— Какво има? — попита тя.

Артър поклати глава не защото не му харесваше предложението, за което смяташе, че наистина е превъзходно, едно от най-прекрасните на света, а защото просто за миг се бе опитал да се освободи от непрекъснато спохождащото го чувство, че точно когато най-малко очаква, Вселената ще изскочи от някоя врата и ще му каже „Бау!“

— Просто се мъча да си изясня това нещо напълно кача той. — Казваш, че ти се е сторило, че земята… наистина… е експлодирала…

— Да. Беше повече от чувство.

— И всички останали казват — каза той колебливо, — че е било халюцинация?

— Да. Но, Артър, това е нелепо! Хората си мислят, че като кажат „халюцинация“, това обяснява всичко, което искат да обяснят, а това, което не могат да разберат, просто изчезва и край. Това е само дума. Тя не обяснява нищо. Не обяснява защо изчезнаха делфините.

— Не — каза Артър. — Не — добави той замислено. — Не — добави дори още по-замислено. — Какво? — възкликна той накрая.

— Не обяснява изчезването на делфините.

— Не — каза той. — Виждам това. Кои делфини имаш предвид?

— Как кои делфини? Говоря за изчезването на всички делфини.

Тя сложи ръка на коляното му, при което той осъзна, че бодежите, разхождащи се нагоре-надолу по гръбначния му стълб, всъщност не са предизвикани от нежното й галене, а трябва да са едно от тези противни, пълзящи усещания, които получаваше, когато някой се мъчи да му обясни, нещо.

— Делфините?

— Да.

— Всички делфини — каза Артър — изчезнаха?

— Да.

— Делфините? Искаш да кажеш, че делфините, всички са изчезнали? Това ли — каза той и искаше да бъде напълно наясно по този въпрос — искаш да кажеш?

— Артър, къде си бил през цялото това време? Всички делфини изчезнаха в същия ден, в който аз…

Тя го погледна изпитателно в стреснатите му очи.

— Какво…?

— Няма делфини. Отидоха си. Изчезнаха.

Огледа с търсещ поглед лицето му.

— Наистина ли не знаеше това?

По стреснатата му физиономия личеше, че не е знаел.

— Къде отидоха? — попита той.

— Никой не знае. Това значи „изчезнаха“.

Тя замълча.

— Наистина, има един човек, който казва, че знае къде са, но всички останали казват, че той живее в Калифорния — каза тя — и е луд. Мислех да отида и да говоря с него, защото това е единственото нещо, което мога да направя във връзка с това, което ми се случи.

Тя вдигна рамене и го погледна дълго и мълчаливо. Опря длан в бузата му.

— Наистина искам да знам къде си бил — каза тя. — Мисля си, че тогава нещо ужасно трябва да ти се е случило и на теб. И затова се познахме един друг.

Тя огледа парка наоколо, който сега потъваше в лапите на здрача.

— Поне има някой — каза тя, — на когото можеш да кажеш.

Артър бавно изпусна дълга въздишка.

— Това е — отговори той — много дълга история. Фенчърч се протегна през него и взе брезентовата си чанта.

— Има ли нещо общо с това? — каза тя. Предметът, който извади от нея беше очукан и износен от пътуване, сякаш бе хвърлян в праисторически реки, печен на слънцето, което свети така червено над пустините на Какрафун, полузаравян в пясъците, заобикалящи илюзорните изпарени океани на Сантрагинус V, замразяван в глетчерите на луната на Яглан Бета, използван за седалка, подритван в космически кораби, блъскан и по всякакъв друг начин използван не както трябва, и понеже създателите му бяха сметнали, че точно такива неща ще му се случат, разумно го бяха монтирали в здрава пластмасова кутия и на нея бяха написали с големи, приветливи букви: „Не се паникьосвай“.

— Откъде взе това? — попита Артър стреснат и го взе от ръцете й.

— А — отговори тя, — мислех, че е твое. Онази нощ в колата на Ръсел. Изпуснал си го. Ходил ли си на много от тези места?

Артър извади „Пътеводителя на галактическия стопаджия“ от кутията му. Напомняше малък, тънък, гъвкав преносим компютър. Натисна няколко бутона и на екрана се появи текст.

— На доста — каза той.

— Можем ли да отидем там?

— Какво? Не! — каза Артър рязко, после се примири, но се примири с умора. — Искаш ли? — каза той и се надяваше отговорът да е „не“. Израз на голяма щедрост от негова страна беше, че не каза: „Не ти се ходи там, нали?“, което предполага този отговор.

— Да — каза тя. — Искам да знам какво е посланието, което загубих и откъде се взе. Защото не мисля — тя се изправи и огледа все по-сгъстяващия се мрак наоколо, — че е дошло оттук.

— Дори не съм сигурна — продължи тя като обгърна с ръка кръста на Артър, — че знам къде е „тук“.

Глава 21

„Пътеводителят на галактическия стопаджия“, както многократно и акуратно е отбелязвано и преди, е доста изумително нещо. По същество, както подсказва и заглавието му, то е пътеводител. Проблемът е, или по-скоро един от проблемите е, защото има много — голяма част от тях непрекъснато задръстват гражданските, търговските и криминалните съдилища във всички области на Галактиката и особено, когато се отдаде такава възможност, по-корумпираните от тях — този.

Предното изречение не е безсмислено. Не това е проблемът.

Той е:

Промяната.

Прочетете го пак и ще разберете.

Галактиката е място, което се променя бързо. Да си говорим честно — тя е много голяма и всяко кътче от нея непрекъснато се движи, непрекъснато се променя. Нещо като кошмар, ще си помислите, за един съвестен и педантичен редактор, който прилежно се мъчи да поддържа своя сложен и изпълнен с подробности електронен том в крак с всички променящи се обстоятелства и условия, които Галактиката ни подхвърля всяка минута от всеки час, от всеки ден, и ще сгрешите. Ще сгрешите, ако не осъзнаете, че редакторът, като и повечето от редакторите на „Пътеводителя“, всъщност никога не е знаел какво означават думите „съвестен“, „педантичен“ или „прилежен“ и кошмарите му общо взето идват от чаша със сламка.

Статиите се осъвременяват или не по мрежата „Суб Ета“, в зависимост от това, дали са написани добре.

Да вземем за пример случая с Брекинда, във Фот на Аваларс, възхвалена в митове, легенди и зашеметяващо тъпи триизмерни минисериали, като дом на величествения и вълшебен вид Фуолорнис, Огнен Дракон.

В древни времена, преди Възцаряването на Сорт от Брагадокс, когато Фрагилис пял, а Саксикуин от Куенелукс се поклащала в ритъма на песните, когато въздухът бил сладостен, а нощите изпълнени с аромат, но някак си, всички успявали да останат — или поне така твърдели, макар че как, по дяволите, са допускали, че изобщо има и най-малък шанс някой да повярва на нелепите им приказки, при сладостния въздух и ароматните нощи и каквото щете още — девствени — не било възможно и една тухла да вдигнеш от земята, без да удариш поне половин дузина Огнени дракони.

Дали ти се иска да правиш такова нещо е друг въпрос.

Не че Огнените дракони не били по природа миролюбиви същества, защото били именно такива. Те обожавали нещата да са на парчета и тази любов към нещата на парчета често сама по себе си представлявала проблем — човек толкова често наранява този, когото обича, особено ако е Фуолорнис, Огнен Дракон с дъх като ракетен двигател и зъби като градинска ограда. Друг проблем бил, че веднъж като им дойде настроението, те продължавали да нараняват и тези, които обичат другите. Като добавим и сравнително малкия брой безумци, които се разхождали наоколо и вдигали тухли, в резултат се получава един значителен брой хора на Брекинда във Фот на Аваларс, сериозно наранени от Огнени дракони.

Но имали ли са нещо против? Нямали са.

Чул ли ги е някой да оплакват съдбата си? Не.

Фуолорнис, Огнените Дракони били почитани по цялата земя на Брекинда във Фот на Аваларс заради дивата им красота, благородството им и навика им да хапят тези, които не ги почитат.

Защо било всичко това?

Отговорът е прост.

Секс.

Поради някаква необяснима причина, има нещо почти непоносимо сексуално, когато ниско над главата ти в небето летят вълшебни, Огнедишащи дракони, особено в лунните нощи, които били и без това опасно сладостни и ароматни.

Защо това било така, романтичните същества от Брекинда във Фот Аваларс не биха могли да ви обяснят, а и не биха си губили времето да разговарят с вас, ако ефектът в момента е налице, защото още с появяването на коприненокрилите, коженотели Фуолорнис, Огнени дракони на вечерния хоризонт, половината от населението на Брекинда вече се спускало в горите заедно с другата половина, за да прекарат там една активна, бездиханна нощ и се появят с първите лъчи на слънцето — усмихнати и щастливи и някак си умилително продължаващи да твърдят, че са девствени, па макар и доста изчервени и лепкави.

„Феромони“, казват някои изследователи.

Нещо като „Сони“, казват други.

Мястото винаги е било наблъскано с изследователи, които се мъчат да стигнат до дъното на всичко, при това за страшно много време.

Неслучайно, примамливото описание на положението на тази планета в „Пътеводителя“ се оказало изумително популярно сред стопаджиите, които позволявали той да ги води и затова било оставено на пътниците от по-късни дни сами да научат, че съвременната, модерна Брекинда в града-държава Аваларс в наши дни не е нищо повече от бетон, свърталища за стриптийз и Драконбургер барове.

Глава 22

Нощта в Айлингтън бе сладостна и ароматна.

Разбира се, на уличката нямаше никакви Фуолорнис, Огнени Дракони, но дори и някои от тях да попаднеха там по случайност, без друго можеха да отидат да изядат по една пица, защото от тях нямаше нужда.

Дори и непредвидено да възникнеше такава, докато драконите ядат, винаги можеха да посъветват Артър и Фенчърч да пуснат „Дайър Стрейтс“ по уредбата, нещо, за което сега се знае, че има до голяма степен същия ефект.

— Не — каза Фенчърч, — не още.

Артър пусна „Дайър Стрейтс“. Фенчърч отвори вратата на горния етаж, за да влезе малко повече от сладостния ароматен въздух. Седяха много близо до бутилката шампанско, върху мебелите направени от възглавници.

— Не — каза Фенчърч, — не, докато не познаеш какво не е наред с мен. Коя част. Но предполагам — добави тя, много, много, много тихо, — че би могъл да започнеш от там, където ръката ти е сега.

Артър каза:

— Накъде да я движа?

— Надолу — каза Фенчърч, — в този случай.

Той плъзна ръката си.

— „Надолу“ е в обратна посока.

— Да, наистина.

Марк Нопфлер има изключителната способност да свири като клаксон и пее като ангелски хор в събота вечер, че е изтощен от това, че е бил добър цяла седмица и изпитвал остра нужда от една силна бира — което не е съвсем уместно да казвам на този етап, тъй като плочата още не е стигнала до това място и освен това, когато стигне, ще стават много други неща, да не говорим, че хроникьорът няма намерение да седне със списък на песните и хронометър в ръка, така че е по-добре да го спомена сега, когато събитията все още се развиват бавно.

— Така че стигаме — каза Артър — до коляното ти. Нещо с лявото ти коляно, ужасно и трагично, не е наред.

— Лявото ми коляно е напълно нормално.

— Така е.

— Знаеше ли, че…

— Какво?

— Ммм, не, няма значение, сигурна съм, че знаеш. Продължавай.

— Така че, сигурно има нещо общо със стъпалото ти…

Тя се усмихна в полумрака и потри неангажирано рамене във възглавничките. Тъй като във Вселената има възглавнички, по-точно на Скуорншелос Бета — два свята произлезли от блатата на дюшеците, които много обичат да се потриват о тях, особено, ако е неангажирано, поради особения начин, по който се движат раменете, то жалко е, че сега тях ги нямаше. Нямаше ги, но такъв е животът.

Артър постави стъпалото й в скута си и го огледа внимателно. Всичките неща свързани с начина, по който роклята падаше настрани и оголваше краката й му пречеха да разсъждава особено ясно в този момент.

— Трябва да призная — каза той, — че наистина не знам какво търся.

— Ще разбереш, когато го откриеш — каза тя. — Наистина. — Той долови клопка в гласа й. — Не, не е този.

Все по-объркан, Артър пусна левия й крак и се премести така, че да може да вземе десния. Тя се наведе, прегърна го и го целуна, понеже плочата беше стигнала до мястото, което, ако я познавате няма как да не знаете, че прави невъзможно да не постъпиш така.

След това му подаде десния си крак.

Той погали стъпалото, прокара пръсти около глезена, под пръстите, назад към петата и не откри нищо нередно.

Тя го гледаше весело, засмя се и поклати глава.

— Не, не спирай — каза тя, — но сега не е това.

Артър спря и погледна лявото стъпало на пода.

— Не спирай.

Той погали дясното й стъпало, прокара пръсти около глезена, под пръстите, назад към петата и каза:

— Искаш да кажеш, че има нещо общо с крака, който държа?

Тя още веднъж вдигна рамене по начина, който би донесъл такава радост в живота на една обикновена възглавничка от Скуорншелос Бета.

Той се намръщи.

— Вдигни ме — каза тя тихо.

Той постави десния й крак на пода и се изправи. Тя също. Той я вдигна и отново я целуна. Това продължи известно време, после тя каза:

— А сега ме пусни.

Все още озадачен, той направи, както му каза.

— Е?

Тя го погледна почти предизвикателно.

— Какво не е наред със стъпалата ми?

Артър още не можеше да разбере. Седна на пода и се опря се на ръце, за да разгледа стъпалата й в естественото им положение. Наведе глава до самия под и се вгледа. Последва дълга пауза. Той се изправи тежко.

— Да. Виждам какво не е наред със стъпалата ти. Не докосват земята.

— И… какво мислиш за това?

Артър вдигна поглед бързо и видя как погледът й потъмнява от внезапна тревога. Тя захапа устната си и започна да трепери.

— Какво… — запъна се тя — ти… — тя тръсна косата си напред, върху очите, които се пълнеха с тъмни, ужасни сълзи.

Той стана бързо, прегърна я и я целуна веднъж.

— Може би можеш да правиш каквото и аз — каза той и излезе направо през вратата на горния етаж.

Плочата стигна до хубавото място.

Глава 23

Битката за звездата Ксаксис продължаваше да бушува. Стотици от свирепите и ужасно натоварени с оръжие кораби на Зирзла сега бяха смачкани и раздробени на атоми от намаляващата енергия, която можеше да мобилизира в своя полза огромния сребрист Ксаксийски кораб.

Част от луната също липсваше, отнесена от същите тези силови оръдия, които раздираха самата тъкан на пространството.

Останалите кораби на Зирзла, макар и ужасно тежковъоръжени, сега безнадеждно безпомощни пред разрушителната сила на Ксаксийския кораб бягаха, за да се скрият зад бързо разпадащата се луна, когато преследвачът им изведнъж обяви, че се нуждае от почивен ден и напусна бойното поле.

За миг страховете и безпокойствата се удвоиха, но корабът си беше отишъл.

С невероятната мощ, с която разполагаше, той прелиташе през огромните и ирационално оформени пространства бързо, с лекота и най-вече тихо.

Потънал дълбоко в мазната си миризлива койка, Форд Префект спеше сред пешкирите и сънуваше старите места.

По едно време засънува Ню Йорк.

Разхождаше се по Ийст Сайд, покрай реката, така ужасно замърсена, че в нея спонтанно се зараждаха нови форми на живот, които искаха социални осигуровки и право на глас.

Една от тях мина по течението покрай него и му махна. Той отвърна.

Нещото допляска до брега и изпълзя на сушата.

— Здрасти — каза то. — Току-що съм създаден и във всяко отношение съм нов във Вселената. Има ли нещо, което можеш да ми кажеш?

— Пфюю — каза Форд силно изненадан и объркан, — мога да ти кажа къде са някои барове.

— Ами за любовта и щастието? Изпитвам остър глад за такива неща — каза то, размахвайки пипалата си. — Знаеш ли за тях?

— Можеш да получиш това, което ти трябва на Седмо авеню — отговори Форд.

— Инстинктивно чувствам — каза съществото настойчиво, — че трябва да съм красив. Красив ли съм?

— Доста директен въпрос, нали?

— Няма смисъл да увърташ. Красив ли съм? Нещото беше намокрило всичко наоколо, издаваше жвакащи звуци и се лигавеше. Един пияница наблизо започваше да проявява интерес.

— За мен? — каза Форд. — Не. Но слушай — добави той след миг, — повечето същества не са. Има ли други като теб там долу?

— Кажи ми да ти кажа, пич — каза създанието. — Аз съм нов тук, както ти обясних. Животът е напълно непознат за мен. Какво е той?

Това беше едно от нещата, за които Форд можеше да говори компетентно.

— Животът — каза той — е като грейпфрут.

— Ъ-ъ-ъ, така ли?

— Да, той е нещо като оранжевожълт и на трапчинки отвън, мек и сочен вътре. Има и семки. А, и някои хора изяждат по половин за закуска.

— Има ли тук още някой, с който да си поприказвам?

— Предполагам — каза Форд. — Попитай някой полицай.

Потънал в койката си, Форд се обърна на другата страна. Това не беше любимият му тип сън, защото в него не участваше Ексцентрика Галумбис, тригърдата курва от Еротикон VI, която участваше в повечето му сънища. Но поне беше сън. Поне беше заспал.

Глава 24

За щастие имаше силен въздушен поток нагоре, защото Артър не беше правил това нещо от известно време, поне не умишлено, а то е от нещата, които не бива да се правят умишлено.

Полетя надолу рязко, едва не разби челюстта си в прага и се претърколи във въздуха, толкова силно завладян от мисълта каква глупост е направил, че напълно забрави момента с удрянето в земята и — не се удари.

Хубав трик, помисли си той, ако можеш да го правиш. Земята висеше заплашително над главата му.

Опита се да не мисли за нея — колко ужасно голямо нещо е тя и колко силно щеше да го заболи, ако реши да престане да виси там и изведнъж падне отгоре му. Вместо това, опита се да мисли хубави неща за лемурите, което беше точно каквото трябваше да прави, защото в момента не можеше да си спомни със сигурност какво е лемур — дали беше едно от нещата, които се движат на големи, величествени стада през равнините или там някъде, или беше див звяр — така че беше сложно да мисли хубави неща за тях, без просто да се отдаде на лепкавото чувство за общо благоразположение към всичко и това ангажираше напълно ума му, докато тялото се мъчеше да се приспособи към факта, че не докосва нищо.

По улицата полетя опаковка от шоколад „Марс“.

След моментно колебание и нерешителност, тя позволи на вятъра да я поотпусне и увисна трептяща между Артър и земята.

— Артър…

Земята все още висеше заплашително над главата му и той реши, че вече е крайно време да направи нещо във връзка с това, например да падне малко по-далеч от нея, което и направи. Бавно, много бавно.

Докато падаше бавно, много, много бавно, той затвори очи — внимателно, за да не разклати нещо.

Чувството, че затваря очите си, премина през цялото му тяло. Когато достигна стъпалата му, вече цялото му тяло бе информирано, че е със затворени очи, но той не изпадна в паника поради този факт и бавно, много, много бавно го завъртя в една посока, а умът си — в обратната.

Тази маневра трябваше да постави земята на мястото й.

Сега усещаше въздуха — ветрецът подухваше около него леко, весело, необезпокояван от присъствието му — и бавно, много, много бавно, сякаш излизаше от далечен сън, отвори очи.

Разбира се, беше летял и преда, много пъти, на Криккит, докато цялото това птиче бърборене не го бе побъркало, но тогава беше различно.

Сега се намираше на собствения си свят и тихо, без да се движи, ако не се смята лекото треперене, което можеше да се отдаде на много неща, висеше във въздуха.

На десет или петнадесет фута под него беше твърдият асфалт, а на няколко метра встрани — жълтото улично осветление на горната улица.

За щастие малката уличка беше тъмна, защото лампите, които се предполагаше, че трябва да я осветяват нощем се управляваха от хитроумно устройство, което ги запалваше малко преди обяд и ги гасеше малко преди да се спусне вечерта. Ето защо, той бе безопасно обгърнат от покривалото на мрака.

Бавно, много, много бавно вдигна глава към Фенчърч, застанала без дъх от изумление, на прага на горната врата, в чиято рамка се очертаваше силуета й.

Лицето й беше на сантиметри от неговото.

— Исках да те питам — каза тя с треперещ, нисък глас, — какво правиш. Но след това осъзнах, че и сама мога да видя. Летиш. Поне така изглежда. — След кратка, учудена пауза, тя продължи:

— Стори ми се тъп въпрос.

Артър каза:

— Можеш ли да, го направиш и ти?

— Не.

— Искаш ли да опиташ?

Тя захапа устната си и поклати глава. Не толкова, за да каже „не“, колкото от чисто изумление. Трепереше като лист.

— Съвсем лесно е — подкани я Артър, — ако не знаеш как. Това е важното. Да не знаеш как го правиш.

За да покаже колко е лесно, той полетя надолу по уличката и падна доста силно нагоре, после отново слезе до нейното ниво като банкнота в порив на вятъра.

— Попитай ме как го правя — каза той.

— Как… правиш това?

— Нямам представа. Изобщо не знам.

Тя вдигна рамене объркана:

— Как тогава мога…

Артър се спусна още малко по-ниско и протегна ръка.

— Искам да опиташ — каза той — да стъпиш на ръката ми. Само с един крак.

— Какво?

— Опитай.

Колебливо, притеснено, почти, каза си тя, сякаш се опитва да стъпи на ръката на някой, който плува във въздуха пред нея, тя стъпи на ръката му.

— Сега другия крак.

— Какво?

— Премести тежестта си върху ръката ми.

— Не мога.

— Опитай.

— Така?

— Така.

Колебливо, притеснено, почти, каза си тя, сякаш… Спря да си казва какво представлява това, което прави в момента, защото имаше чувството, че въобще не иска да знае.

Закова погледа си върху улука на порутения склад отсреща, който я дразнеше от месеци, защото явно щеше да се срути и тя се зачуди дали някой има намерение да вземе мерки и дали тя не трябва да каже на някого за него, и нито за миг не се замисли върху факта, че е стъпила в ръцете на човек, който не е стъпил на абсолютно нищо.

— Сега — каза Артър, — вдигни десния си крак. Изцяло.

— Не мога.

— Опитай.

Досега не беше виждала улука от този ъгъл и й се стори, че тинята и боклуците там горе може и да са птиче гнездо. Ако се наведе напред и стъпи изцяло на левия си крак, сигурно щеше да види по-добре.

Артър се разтревожи, защото някой на уличката долу се мъчеше да открадне велосипеда й. Никак не му се влизаше в спор точно сега и се надяваше, че типът ще приключи без много шум и няма да погледне нагоре.

Имаше вид на човек, който най-редовно краде велосипеди из малките улички, без въобще да очаква да види собствениците им, увиснали на няколко фута над тях. Тези две привички го улесняваха и той продължи работата си целенасочено и съсредоточено, докато накрая се убеди, че велосипедът е абсолютно безкомпромисно заключен с верига от шведска стомана за желязната халка, забита в бетона, спокойно изкриви колелата му и си продължи по пътя.

Артър изпусна въздишка на облекчение. — Виж какво парче яйчена черупка ти намерих — каза Фенчърч в ухото му.

Глава 25

Тези, които следят редовно делата на Артър Дент може би са добили впечатление за характера и навиците му, което, макар и да съдържа в себе си истината и разбира се, нищо освен истината, някак си, в своите съставни части, не обхваща цялата истина, с многото й величествени аспекти.

И причините за това са очевидни. Редактирането, подбора, нуждата да се намери баланс между това, което е интересно и това, което е уместно, нуждата да се махнат всички досадни подробности.

Като тези например:

„Артър Дент реши да си ляга. Качи се по стъпалата, всичко петнадесет на брой, отвори вратата, влезе в спалнята си, свали си обувките и чорапите, и след това всички дрехи една по една, и ги остави във вид на спретната купчина на пода. Облече си пижамата — синята — на райета. Изми лицето и ръцете си, изми си зъбите, отиде до тоалетната, сети се, че пак е свършил всичко в обратния ред, наложи се да си измие ръцете отново и си легна. Чете в продължение на петнадесет минути, първите десет от които отидоха, за да разбере докъде е стигнал предната вечер, загаси лампата и след минута заспа.“

Беше тъмно. Близо час лежа на лявата си страна.

След това се раздвижи неспокойно в съня си и се обърна да спи на дясната си страна. След още един час очите му трепнаха и той леко почеса носа си, макар че още цели двадесет минути щяха да минат, преди отново да се обърне на лявата си страна. И така, той прекарваше нощта в сън.

Към четири часа стана и отиде отново до тоалетната. Отвори вратата… и така нататък.

Тъпо. Няма развитие на действието. Подходящо е за хубавките дебели книги, благодарение на които процъфтява американският пазар, но те води до никъде. С две думи, не искаш и да го знаеш.

Но също така, освен вариантът с миенето на зъби и опитите за намиране на чисти чорапи, има и други пропуски и към някои от тях хората проявяват необикновен интерес.

Какво, искат да знаят те, става с Артър и Трилиън, когато са зад кулисите, изобщо стигна ли до някъде тази работа.

Отговорът на този въпрос, естествено, е „гледайте си работата“.

И какво, казват те, е правил той всичките тези нощи на планетата Криккит? Това, че на нея няма Фуолорнис, Огнени дракони и „Дайър Стрейтс“, съвсем не означава, че всяка нощ всички само са си чели книжки.

Или, да вземем един по-конкретен пример, нощта след купона на Комитета, на праисторическата земя, когато Артър се намери седнал на склона на един хълм, с поглед отправен към изгряващата над меко осветените дървета луна, в компанията на едно красиво младо момиче на име Мела, отървало се наскоро от необходимостта всяка сутрин да разглежда сто почти еднакви снимки на потискащо осветени туби с паста за зъби в художествения отдел на рекламна агенция на планетата Голдгафринчам. И после какво? Какво стана после? И, разбира се, отговорът е — книгата свърши.

Следващата подхваща разказа от пет години по-късно и можете с пълно право да кажете, че някои вземат дискретността прекалено сериозно. „Този Артър Дент“, долита викът и от най-отдалечените кътчета на Галактиката — дори е бил намерен гравиран върху тайнствена космическа сонда, вероятно идваща от чужда галактика на разстояние прекалено ужасно, за да се мъчим да си го представим, „човек ли е или мишка? Какво, не го ли интересува нищо друго освен чая и по-общите проблеми на живота? Няма ли дух? Няма ли страст? Той, да го кажем направо, не чука ли?“

Тези, които искат да научат, трябва да продължат да четат. Другите могат да отидат направо на последната глава, която също е хубава и в нея участва Марвин.

Глава 26

Артър Дент си позволи за един незаслужаващ внимание миг да си помисли, докато се издигаха нагоре, че много се надява приятелите му, които винаги го бяха смятали за приятен, но тъп или, в по-ново време, за странен и тъп, да си прекарват добре в кръчмата, но за известен период това беше последният път, когато си помисли за тях.

Издигаха се нагоре, въртяха се спираловидно един около друг, като семена от чинар, падащи наесен, само че се движеха в обратна посока.

И докато се издигаха, умовете им бяха изпълнени от екстаза, който те обхваща, когато узнаеш, че или това, което правиш, е напълно, и крайно, и абсолютно невъзможно, или физиката има още много да наваксва.

Физиката поклати глава и като погледна на другата страна, съсредоточи се върху задачата да поддържа колите по „Юстън роуд“ и нататък към надлеза „Уестуей“ в движение, уличното осветление запалено и да гарантира, че ако някой си изпусне сандвича със сирене на „Бейкър стрийт“ той ще пльосне на тротоара с намазаното надолу.

Под тях главозамайващо блещукаха нанизаните като мъниста улични лампи на Лондон — Лондон, непрекъснато трябваше да си припомня Артър, не странно оцветените полета на Криккит, в далечните кътчета на Галактиката, чиито осветени лунички обсипваха свода над тях, а Лондон — люлеещ се, разлюлян и въртящ се, завъртян.

— Опитай лупинг — извика той на Фенчърч.

— Какво?

Гласът й звучеше странно ясен, но далечен във въздушното пространство. Беше задъхан и слаб, сякаш не й се вярваше — беше всички тези неща — ясен, далечен, задъхан, слаб — едновременно.

— Ние летим… — каза тя.

— Дребна работа — отговори Артър, — не мисли за това. Опитай лупинг.

— Лу…

Ръката й хвана неговата, след секунда теглото й също я хвана и тя шеметно полетя надолу, а ръцете й се вкопчваха обезумели в нищото.

Физиката погледна Артър и, сгърчен от ужас, той също полетя надолу. От падането му се повдигаше и всяка част от тялото му запищя, освен гласът му.

Падаха, защото това беше Лондон и човек не може да прави такива неща тук.

Не успя да я хване, защото това беше Лондон, а не на милион мили — седемстотин и петдесет и шест, ако искаме да сме точни — в Пиза, където Галилео е демонстрирал, че две падащи тела падат с абсолютно еднакво ускорение, независимо от относителното им тегло.

Те падаха.

Докато падаше, шеметно и с призляване, Артър осъзна, че ако смята да се носи по небето и да вярва на всичко, което италианците са казали за физиката, когато дори не са успели да задържат права и една най-обикновена кула, те двамата наистина са изпаднали в беда, и направо започна да пада по-бързо от Фенчърч.

Хвана я отгоре и намести ръцете си, за да улови по-здраво раменете й. Успя.

Добре. Сега падаха заедно, нещо много приятно и романтично, но това не решаваше основния проблем, а именно, че падат и земята не чака да види дали той ще приложи някой друг хитър номер, а идва към тях като бърз влак.

Той не можеше да подкрепя теглото й, нямаше с какво, нямаше опорна точка. Единственото, което можеше да мисли беше, че очевидно ще умрат и че ако иска да се случи нещо друго, а не очевидното, той би трябвало да направи нещо друго, а не очевидното. Тук се почувства в познати води.

Пусна я, бутна я настрана и когато тя обърна изпълнено с безумен ужас лице към него, той хвана кутрето й със своето кутре и я дръпна нагоре, като се затъркаля тромаво след нея.

— По дяволите — каза тя, както седеше останала без дъх върху абсолютно нищо и когато се съвзе, полетяха отново нагоре в нощта.

Малко под височината на облаците спряха и огледаха невероятното място, до което бяха стигнали. Земята не беше нещо, което можеше да се разглежда с нетрепващ поглед, а само крадешком, между другото.

Фенчърч направи няколко дръзки малки лупинга и разбра, че ако правилно прецени силата на вятъра, би могла да направи и няколко наистина блестящи изпълнения, завършващи с пирует и леко спускане, при което роклята й се вдигна нагоре и това е мястото, от което читателите, които нямат търпение да разберат какво са правили Форд Префект и Марвин през цялото това време, трябва да преминат към следващите глави, защото Артър не можеше да чака повече и й помогна да я свали.

Роклята полетя надолу, носена от вятъра, докато се превърна в точица и поради различни сложни за обясняване причини революционизира живота на едно семейство в Хаунслоу, на чието въже за простиране бе намерена да виси сутринта.

В безмълвна прегръдка те се понесоха нагоре, докато заплуват в мъгливите венци от влага, които се движат като перца около крилата на самолет, но никога не можеш да почувстваш, защото си седнал в задушната кабина и гледаш през издраскания илюминатор, докато синът на някой непознат човек се опитва да налее топло мляко в ризата ти.

Артър и Фенчърч усещаха как се вият около телата им — леки, студени и фини — много студени, много фини. Чувстваха, дори и Фенчърч — защитена срещу природните стихии само от някои неща купени в магазина „Маркс и Спенсър“ — че ако не смятат да оставят гравитационните сили да ги тревожат тогава обикновеният студ и разреденият въздух могат да си гледат работата.

Двете неща от „Маркс и Спенсър“, които Артър махна много, много бавно, когато се скриха в мъглата на облаците, както единствено е възможно да направиш това, когато летиш и не използваш ръцете си, на сутринта предизвикаха значителни сътресения, като смятаме отгоре надолу, в Айлуърт и Ричмънд. Прекараха в облаците много време, защото те бяха много дебели, и когато накрая излязоха над тях и Фенчърч се въртеше като морска звезда, носена от вълните на прилива, видяха, че именно над облаците нощта е сериозно осветена от луната.

Светлината е тъмно-ярка. Там има други планини, планини със свои собствени арктически снегове.

Бяха се появили над дебелия слой купеста облачност и лениво се носеха над повърхността им, когато Фенчърч на свой ред освободи Артър от дрехите му, една по една, докато всичките изчезнаха, виейки се изненадано надолу през всеобхващащата белота.

Целуна го, целуна шията му, гърдите му и скоро те се понесоха плавно, наподобяващи буквата „Т“, нещо, което би накарало дори и Огнен дракон, ако такъв можеше да мине край тях, преял с пица, да плесне с крила и да се прокашля.

Но в облаците нямаше Фуолорнис, Огнени дракони, нито пък можеше да има, защото, подобно на динозаврите, птеродактилите и Големия Пребит Уинтуок от Стегбартъл Мажор в съзвездие Фраз и за разлика от „Боинг 747“, който се среща в изобилие, те са изчезнали, за жалост, и вселената никога повече няма да ги види.

Причината, поради която в горното изброяване най-неочаквано се появява „Боинг 747“ не е без връзка с факта, че нещо подобно се случи в живота на Фенчърч и Артър след минута-две.

Те са големи неща, ужасно големи. Не може да не познаеш, ако някое от тях е във въздуха заедно с теб. Усещаш грохота на въздушната вълна, движещата се стена от пищящ вятър и ако си глупав и правиш това, което Артър и Фенчърч правеха, съвсем близо до него, ще отхвърчиш настрани като пеперуда във виелица.

Този път, обаче, те загубиха само самообладание, прегрупираха се след миг и в тътнещия грохот им дойде чудесна нова идея.

Мисис Кейпълстън от Бостън, щата Масачузетс беше възрастна дама и наистина считаше живота си за почти свършил. Беше видяла много, част от него я бе изпълнила с недоумение, но на този късен етап чувстваше с притеснение, че е прекалено отегчена. Всичко беше минало чудесно, но може би бе твърде обяснимо, твърде обикновено.

Тя въздъхна, вдигна малкото пластмасово перденце на илюминатора и погледна към крилото.

Най-напред реши, че трябва да повика стюардесата, но после си каза, „Не, дявол да го вземе, това е за мен и само за мен“.

По времето, когато нейните необясними двама души се плъзнаха назад от крилото и се завъртяха във вихрушката на въздушния поток, тя се бе развеселила значително.

Преди всичко почувства невероятно облекчение при мисълта, че всичко, което са й казвали всички, не е вярно.

* * *

На следващата сутрин Артър и Фенчърч спаха до много късно, въпреки непрестанния вой на реставраторските работи.

Следващата нощ направиха съвсем същото още веднъж, но този път си носеха уокмени марка „Сони“.

Глава 27

— Всичко това е много хубаво — каза Фенчърч няколко дни по-късно, — но аз трябва да знам какво става с мен. Виждаш ли, между нас има една разлика. Ти си загубил нещо и си го намерил отново, а аз намерих нещо и го загубих отново. Трябва да го намеря пак.

Налагаше се нея да я няма през целия ден, така че Артър се приготви да прекара времето в телефонни разговори.

Мъри Бост Хенсън беше журналист в един от вестниците с малки странички и големи заглавия. Би било приятно, ако можеше да се каже, че това не го прави по-лош, но за жалост не беше истина. Той беше единственият познат на Артър журналист, така че му се обади въпреки всичко.

— Артър, стара супена лъжицо, стари сребърен супнико, колко страшно се радвам, че те чувам! Някой ми каза, че си отишъл в космоса или нещо такова.

Мъри използваше свой специален език в разговорите си, който беше измислил за собствена употреба, език, който никой друг не бе в състояние да използва, дори да разбира. Едва ли нещо в него означаваше нещо. Това, което означаваше, беше така чудесно прикрито, че никой не можеше и да заподозре присъствието му в лавината от безсмислици. Когато по-късно се разбере, какво точно е имал предвид, обикновено лошите времена за всички засегнати вече са започнали.

— Какво? — каза Артър.

— Просто слух, стар слонски зъбе, малка моя зелена масо за карти, просто слух. Сигурно нищо не значи, но може да ми потрябва твое изявление.

— Нямам какво да кажа. Просто кръчмарски приказки.

— Та ние с тях се храним, мой изкуствени крайнико. Освен това ще пасне като, как се казваше, на едно от другите материалчета от историите на седмицата, така че може и просто да го опровергаеш — все тая. Извинявай, току-що нещо изпадна от ухото ми.

Последва пауза, в чийто край гласът на Мъри прозвуча по линията неподправено разтревожен.

— Просто си спомних, каква странна вечер преживях снощи. Както и да е, мой стари няма да кажа какво, как е да се возиш на Халеевата комета, а?

— Не съм се возил — каза Артър и сподави въздишката си, — на Халеевата комета.

— Добре де, как е да не се возиш на Халеевата комета?

— Чувстваш се спокойно, Мъри.

Последва пауза, докато Мъри си запише последното.

— За мен е добре, Артър, за мен, за Етел и за пиленцата е съвсем добре. Напълно пасва на общата странност на седмицата. Седмица на чудаците, така мислим да я наречем. Добре ли е, а?

— Много добре.

— Добре звучи. Първо, идва тоя, дето все му вали на главата.

— Какво?

— Абсолютна, чорапена истина. Всичко документирано в малкото му черно тефтерче, всичко съвпада на всяко едно забавно ниво. Метеорологическата служба изстина като лед, направо изкудкудяка и едни смешни човечета с бели престилки прелитат от целия свят с линийки и кутийки, и капкомери. Този човек е бедро на пчела, Артър, цици на оса! Той е, осмелявам се да кажа, всички ерогенни зони на всички летящи насекоми в Западния свят. Наричаме го Бог на Дъжда. Хубаво, нали?

— Мисля, че съм го срещал.

— Добре звучи. Какво каза?

— Може и да съм го виждал. Оплаква се през цялото време, нали?

— Невероятно! Виждал си Бога на Дъжда!

— Ако е същият тип. Казах му да престане да се оплаква и да покаже тефтерчето си на някого.

В края на телефонната линия, на който беше Мъри Бост Хенсън, настъпи тишина.

— Направил си тъпотия. Абсолютна тъпотия е била извършена от теб! Слушай, знаеш ли колко му плащат, за да не ходи в Малага тази година? Искам да кажа, забрави за напояването на Сахара и други скучни неща като това, този човек има пред себе си цяла нова професия — да избягва да ходи на разни места срещу заплащане! Превръща се в чудовище, Артър, дори може да се наложи да спечели лотарията ни. Слушай, можем да направим материалче за теб — „Човекът, който накара Бога на Дъжда да пусне дъжд“, а?

— Хубаво, но…

— Може да се наложи да те снимаме под някоя градинска лейка, но няма значение. Къде си ти?

— Ъ-ъ, в Айлингтън. Слушай, Мъри…

— Айлингтън!

— Да…

— Добре, какво ще кажеш за тия чудатости през цялата седмица, за тези дивотии? Знаеш ли нещо за летящите хора?

— Не.

— Би трябвало. Това е наистина куковска история. Това е истински бой с пържени кюфтета. Местните хора непрекъснато се обаждат, за да ни кажат за тази двойка, която лети нощем. Във фотолабораторията си държим денонощно хора, за да направим истинска документална снимка. Трябва да си чул!

— Не съм.

— Артър, къде си бил? А да, космоса, записах си какво ми каза. Но това беше преди месеци. Слушай, това продължава нощ след нощ, моя стара скаро за сирене, и точно на мястото, където си ти. Тази двойка просто лети в небето и прави всякакви неща. И не искам да кажа, че виждат през стени или се правят на въжени мостове. Нищо ли не знаеш?

— Не знам.

— Артър, почти неизразимо разкошно е, че си поговорих с теб, приятелче, но трябва да вървя. Ще изпратя човека с фотоапарата и с лейката. Дай ми адреса, готов съм да записвам.

— Слушай, Мъри, обадих ти се, за да те попитам нещо.

— Имам страшно много работа.

— Исках да разбера нещо за делфините.

— Не става материал. От миналата година е. Забрави за тях. Няма ги.

— Важно е.

— Слушай, пълен боклук, никой не би го чел. Не можеш да пуснеш материал, когато единствената новина е, че това, за което става дума, продължава да го няма. А и не ни е в територията. Опитай неделните издания. Може би ще пуснат нещо като: „Какво се случи с «Какво се случи на делфините»“ след около две години през август. А сега какво да направят? „Делфините още ги няма“? „Продължаващо отсъствие на делфините“? „Делфините — продължават дните без тях“? Умряла работа, Артър. Лежи на гърба си и рита с малки краченца във въздуха и се качва на златната кула в небето, стари мой приятелю.

— Мъри, не ме интересува дали става за материал или не. Просто искам да се свържа с този тип в Калифорния, който казва, че знае нещо за това. Мислех, че може би знаеш за него.

Глава 28

— Хората започват да говорят — каза Фенчърч тази вечер, след като изтеглиха горе виолончелото.

— Не само говорят — каза Артър, — но и печатат, с големи черни букви, под печалбите от лотарията. Затова реших да взема тези.

Той й подаде дългите тесни книжки на самолетните билети.

— Артър! — каза тя и го прегърна. — Значи ли това, че си успял да говориш с него?

— Днешният ми ден беше ден на телефонно изтощение. Говорих буквално с всички отдели на всички вестници от „Флийт стрийт“ и накрая се добрах до този номер.

— Очевидно си работил здравата, подгизнал си от пот, горкият.

— Не от пот — каза Артър уморено. — Един фотограф беше тук преди малко. Опитах се да се противопоставя, но… няма значение, отговорът е „да“.

— Говорил си с него.

— Говорих с жена му. Каза ми, че той е твърде странен и няма да дойде на телефона и да се обадя по-късно.

Седна тежко, разбра, че нещо му липсва и отиде до хладилника, за да си го набави.

— Искаш ли да пийнеш нещо?

— Бих извършила убийство за едно питие. Винаги разбирам, че ме чакат тежки времена, когато учителят по виолончело ме огледа отгоре надолу и каже: „А, да, мила моя, струва ми се, днес малко Чайковски…“

— Обадих се пак, по-късно — каза Артър — и жена му каза, че е на 3.2 светлинни години от телефона и трябва да се обадя отново.

— Ах!

— Обадих се отново. Тя каза, че положението се е подобрило. Този път бил само на 2.6 светлинни години от телефона, но пак прекалено много, за да го чуя ако се провикне.

— Смяташ ли — каза Фенчърч изпълнена със съмнение, — че има някой друг, с когото можем да говорим?

— Стана още по-лошо — каза Артър. — Говорих с един човек от научно списание, който го познава и той ми каза, че Джон Уотсън не само ще повярва, но и сигурно ще разполага с абсолютни доказателства, които често му диктуват ангели с руси бради, зелени крила и анатомични налъми, че най-нашумялата глупава теория на месеца е вярна. На тези, които подлагат на съмнение виденията му, той тържествуващо показва въпросните налъми и повече нищо.

— Нямах представа, че положението е толкова лошо — каза Фенчърч тихо. Тя нервно опипваше самолетните билети.

— Обадих се на госпожа Уотсън още веднъж — каза Артър. — Името й, между другото, може би ще ти е интересно да научиш, е Тайнствената Джил.

— Разбирам.

— Радвам се, че разбираш. Мислех, че няма да повярваш на тези неща и затова когато се обадих този път записах разговора с телефонния секретар.

Отиде до телефонния секретар и започна нервно да натиска бутоните му и да беснее, защото апаратът беше от тези, които особено много препоръчваше списание „Кое?“ и които не можеш да ползваш, без да полудееш.

— Ето го — каза той накрая и избърса потта от челото си.

Гласът беше тънък и пращящ, защото бе пътувал до спътник на геостационарна орбита и обратно, но също така беше и завладяващо спокоен.

— Може би трябва да поясня — каза гласът на Тайнствената Джил Уотсън, — че телефонът се намира в стая, в която той никога не влиза. Тя е в Лудницата, разбирате ли? Уонко Нормалният не обича да влиза там и не влиза. Мисля, че трябва да знаете това, може да ви спести разходите за телефон. Ако искате да се срещнете с него, това може да се уреди много лесно. Просто трябва да влезете при него. Той се среща с хора само вън от Лудницата.

Гласът на Артър, максимално озадачен:

— Съжалявам, не разбирам. Къде е лудницата?

— Къде е Лудницата? — отново Тайнствената Джил Уотсън. — Не сте ли чели инструкциите върху пакет клечки за зъби?

Гласът на Артър трябваше да признае, че не.

— Добре е да го направите. Сигурно това ще ви изясни нещата до известна степен. Може би това ще ви подскаже къде е Лудницата. Благодаря ви.

Телефонната линия прекъсна. Артър изключи устройството.

— Според мен, можем да считаме това за покана — каза той и повдигна рамене. — Всъщност взех адреса от научното списание.

Фенчърч вдигна очи към него, мръщейки се замислено, после погледна билетите.

— Мислиш ли, че си струва? — каза тя.

— Е — каза Артър, — единственото нещо, с което се съгласиха всички, с които разговарях, освен факта, че го смятат за пълно куку, е, че той знае за делфините повече, отколкото който и да било друг.

Глава 29

„Важно съобщение. Това е полет 121 за Лос Анджелис. Ако плановете ви за днес не включват посещение в Лос Анджелис, сега е най-добрият момент да слезете от самолета.“

Глава 30

В Лос Анджелис наеха кола от едно място, където дават под наем автомобили, които другите хора изхвърлят на боклука.

— Да я накараш да завие е малко проблематично — каза младежът зад тезгяха. — Понякога е по-просто да слезеш и да се качиш на кола, която отива в другата посока.

Прекараха една нощ в хотел на „Сънсет булевард“, който им бяха препоръчали, заради начина, по който ще ги озадачи.

— Всички в него са или англичани, или странни, или и двете. Има плувен басейн, където можете да гледате как рок звезди четат „Език, истина и логика“ за пред фотографите.

Беше истина. Имаше една звезда и правеше точно това.

Обслужващият паркинга не хареса много колата им, но всичко беше наред, защото и те не я харесваха.

Късно вечерта отидоха с колата до хълмовете на Холивуд и спряха, за да погледат първо ослепителното море от движеща се светлина, което е Лос Анджелис и после ослепителното море от движеща се светлина, което е долината на Сан Фернандо. Съгласиха се, че усещането за ослепителност спира някъде в очните им дъна и не засяга други части на тялото, поради което останаха странно неудовлетворени от гледката. Със самите внушителни морета от светлина всичко е наред, но светлината е предназначена да осветява нещо и след като бяха минали през това, което това море от светлина осветяваше, те не бяха останали особено очаровани.

Спаха неспокойно до късно и се събудиха по обяд, когато беше глупашки горещо. Отидоха по магистралата до Санта Моника, за да видят за първи път Тихия океан — океанът, който Уонко Нормалният гледаше по цял ден и през по-голямата част от нощта.

— Някой ми беше казал — каза Фенчърч, — как навремето подслушал две възрастни дами, които правели каквото ние правим сега — гледали Тихия океан за първи път в живота си, да си говорят на същия този бряг. След дълга пауза, едната казала на другата: „Знаеш ли, не е толкова голям, колкото очаквах“.

Настроението им постепенно се подобри, когато тръгнаха по плажа на Малибу и гледаха как милионерите в луксозните си бунгала непрекъснато държат под око съседите си, за да ги следят колко забогатяват.

Подобри се още повече, когато слънцето започна да се спуска по западната част на небето, а когато седяха в раздрънканата си кола и пътуваха към залеза, пред който никой разумен човек не би и помисли да строи град като Лос Анджелис, те неочаквано се почувстваха така необяснимо и изненадващо щастливи, че дори престанаха да обръщат внимание на радиото в колата, което хващаше само две станции, при това едновременно. Какво от това — и двете пускаха хубав рокендрол.

— Знам, че ще може да ни помогне — каза Фенчърч убедено. — Как му беше името? Как искаше да го наричат?

— Уонко Нормалния.

— Знам, че ще може да ни помогне.

Артър се чудеше дали е така и се надяваше да е така, и се надяваше Фенчърч да намери това, което е изгубила тук, на тази Земя, каквато и Земя да се окаже тя.

Надяваше се, все така непрекъснато и усилено, още от разговора им край бреговете на Серпентината, че от него няма да искат да си припомня нещо, което той много твърдо и решително беше погребал в най-далечното кътче на паметта си, с надеждата, че ще спре да го тормози.

* * *

В Санта Барбара спряха, за да хапнат в един рибен ресторант, който представляваше преустроен склад.

Фенчърч си поръча бърбън и каза, че е превъзходен.

Артър си поръча филе от риба-меч и каза, че много го е ядосало.

Сграбчи една минаваща келнерка за ръкава и започна да й се кара.

— Защо тази риба е толкова хубава? — настоя той.

— Моля да извините приятеля ми — каза Фенчърч, — Мисля, че най-после се чувства добре.

Глава 31

Ако вземете двама Дейвид Бауи, сложите единия върху другия, после прикачите по един Дейвид Бауи към ръцете на горния и увиете всичко това в мръсна плажна хавлия, ще получите нещо, което не прилича точно на Джон Уотсън, но всички, които са го виждали биха се съгласили, че нещото им е познато отнякъде.

Беше висок, дългурест.

Когато седеше на шезлонга си, с вперен в Тихия океан поглед, издаващ не толкова наличието на безумни предположения, колкото на дълбока, спокойна тъга, беше трудно да се каже къде точно свършва столът и къде започва той и бихте се поколебали да сложите ръка на, да кажем, рамото му, за да не би цялата конструкция изведнъж да се събори и откъсне палеца ви.

Но усмивката му, когато я насочи към вас, е забележителна. Сякаш се състои от най-лошите неща, които животът може да ви погоди, но въпреки това, когато той ги постави в специфичния порядък върху лицето си, изведнъж ви карат да си кажете: „Е, тогава всичко е наред“.

Когато той говори, човек е доволен, че използва тази усмивка доста често.

— А, да — каза Уонко. — Често идват да ме виждат. Сядат тук. Сядат тук, точно където седите вие.

Имаше предвид ангелите с руси бради, зелени крила и анатомични налъми.

— Ядат мексиканска храна, защото там, откъдето идвали нямало такава. Пият много кока-кола и са чудесни в много отношения.

— Наистина ли? — каза Артър. — Така ли? Така че, ъ-ъ… кога става това, кога идват?

Той също загледа океана. Няколко късокрили кюкавци[22] тичаха по пясъка край вълните, което беше свързано със следния проблем — те трябваше да намерят храната си в пясъка, току-що измит от вълната, но не биха понесли да се намокрят краката им. За да се справят с това, те тичаха с някакви много чудати движения, сякаш ги е конструирал някой много умен човек от Швейцария.

Фенчърч седеше на пясъка и разсеяно чертаеше фигури с пръст.

— Събота и неделя предимно — каза Уонко Нормалния. — На малки скутери. Чудесни машини — усмихна се той.

— Разбирам — каза Артър, — разбирам.

Фенчърч се прокашля леко, това привлече вниманието му и той я погледна. На пясъка тя беше нарисувала с чертички как двамата летят в облаците. За миг му се стори, че тя иска да го възбуди, но после разбра, че всъщност го упреква.

— Кои сме ние — каза тя, — че да казваме, че е луд? Къщата му наистина беше особена и тъй като Артър и Фенчърч се сблъскаха първо с нея, би било полезно да кажем каква беше тя.

Тя беше такава.

Беше с вътрешното навън.

Наистина с вътрешното навън — до степен, че се наложи да паркират върху килима.

По цялото си протежение, това, което нормално би било наречено „външна стена“, беше оцветено с приятна розова боя за вътрешно боядисване, имаше лавици с книги, една-две стари трикраки маси с полукръгъл плот, поставени така, сякаш са били цели и стената ги е срязала на две, картини, очевидно предназначени да успокояват.

Най-странен беше покривът.

Той се прегъваше обратно в себе си, като нещо, което би измислил Морис Ешер, ако е прекарал няколко тежки нощи из града, за което не е работа на нашия разказ да намеква, че става дума, макар че понякога е трудно, когато гледаме картините му, особено тази с обърканите стълби, да не си зададем въпроса дали не става дума именно за това, защото кристалните полилеи, които би трябвало да висят вътре, бяха навън и стърчаха нагоре.

Объркващо.

На табелата до входната врата пишеше: „Заповядайте вън“ и леко изнервени, те го направиха.

Разбира се, вътре беше Вън. Груба зидария, добре направена електрическа инсталация, улуци в добро състояние, градинска пътека, едно-две дръвчета, няколко стаи, водещи нанякъде.

Вътрешните стени бяха извити странно и отворени в единия край и сякаш — поради някаква оптическа илюзия, която би накарала и Морис Ешер да се намръщи и да се чуди как е постигната — обграждаха самия Тих океан.

— Здрасти — каза Уонко Нормалния.

Добре, помислиха си те, със „здрасти“ можем да се справим.

— Здрасти — казаха те и всички изненадващо се усмихнаха.

Доста време, неизвестно защо, изглежда не желаеше да говори за делфините, сякаш нещо отвличаше вниманието му и той само казваше: „Забравих…“, при всяко тяхно споменаване. Разведе ги, изпълнен с гордост, за да разгледат чудатостите на къщата му.

— Доставя ми някакво много странно удоволствие — каза той — и не създава никому никакви проблеми, които един компетентен очен лекар не би могъл да коригира.

Стана им симпатичен. Беше открит и прям и изглежда успяваше да се подиграе на себе си, преди който и да било друг да стори това.

— Жена ви — каза Артър — спомена някакви клечки за зъби.

Каза го с притеснение, сякаш се боеше, че тя може да изскочи иззад ъгъла и да ги спомене пак.

Уонко Нормалния се засмя. Това беше лек, безгрижен смях и звучеше сякаш го е използвал много и е доволен от него.

— А, да — каза той, — това има нещо общо с деня, в който окончателно се убедих, че светът се е побъркал напълно и построих Лудницата, за да го прибера в нея, горкия, и се надявах да му помогна.

В този момент Артър отново се почувства нервен.

— Тук — каза Уонко, — ние се намираме извън Лудницата. — Той отново посочи грубата зидария и улуците. — Минавате през тази врата — той посочи онази, през която бяха влезли — и влизате в Лудницата. Опитах се да я боядисам както трябва, за да може и пациентите да се чувстват добре, но човек не може да направи много. Сега вече никога не влизам там. Когато понякога се изкуся, а това сега не ми се случва почти никога, просто поглеждам табелката до вратата и се отказвам.

— Онази? — попита Фенчърч и посочи, доста озадачена, към една синя табела с инструкция.

— Да. Това са думите, които окончателно ме превърнаха в отшелника, който съм сега. Прочетох ги и узнах какво трябва да направя.

На табелата пишеше:

„Хванете клечката в средата. Навлажнете острия край с език. Мушнете в пространството между зъбите със заобления край към венеца. Движете внимателно отвън навътре.“

— Стори ми се — каза Уонко Нормалния, — че всяка цивилизация, която толкова е загубила разсъдъка си, че се налага да поставя писмена инструкция за ползване върху пакет клечки за зъби, вече не е цивилизация, в която мога да живея и остана нормален.

Той отново погледна към океана, сякаш го предизвикваше да се разбушува и разпени, но той си остана спокоен и си играеше с кюкавците.

— И ако ви е минавало през ум да се запитате, тъй като виждам, че това не е невъзможно, аз съм напълно нормален. Затова наричам себе си Уонко Нормалния, за да е напълно ясно. Уонко ме наричаше майка ми, когато бях малък и несръчен и чупех разни неща. „Нормален“ е това, което съм сега — каза той с една от усмивките, които те карат да си кажеш: „Е, тогава всичко е наред“ — и това, което смятам да съм и занапред. Да отидем ли на плажа, за да видим за какво ще разговаряме?

Отидоха на плажа и там той заговори за ангелите с руси бради, зелени крила и анатомични налъми.

— За делфините… — каза тихо Фенчърч с надежда.

— Мога да ви покажа налъмите — каза Уонко Нормалния.

— Чудя се дали не знаете…

— Искате ли да ви покажа — каза Уонко Нормалният — налъмите? Те са тук. Ще ги донеса. Произведени са от компанията „Шол“ и ангелите казват, че са много подходящи за терена, на който се налага да работят. Казват, че държат павилион за вещи под наем до посланието. Когато им кажа, че не знам какво значи това, те се смеят и казват, че да, така е, наистина не знам. Е, и без друго ще ги донеса.

Когато се запъти към Вътре, или Вън, зависи как погледнеш на нещата, Артър и Фенчърч се спогледаха учудено и малко отчаяно и продължиха да рисуват фигурки в пясъка.

— Как са краката ти днес? — попита Артър тихо.

— О’кей. В пясъка не ги чувствам толкова странно. Или във водата. Докосването на водата е чудесно. Просто ми се струва, че това не е нашият свят.

Тя вдигна рамене.

— Какво според теб — каза тя — означава това „послание“.

— Не знам — каза Артър, макар че споменът за човек на име Прак, който непрекъснато му се смее, продължаваше да го тормози.

Когато Уонко се върна, носеше нещо, което накара Артър да занемее. Не налъмите — те бяха напълно обикновени дървени налъми.

— Помислих се, че може би ще искате да видите какво носят на краката си ангелите. Просто от любопитство. Между другото, не се опитвам да докажа каквото и да било. Аз съм учен и зная кое може да се счита за доказателство и кое не. Продължавам да използвам името си от детинство, за да не забравя нито за миг, че ученият трябва да бъде абсолютно като дете. Ако види нещо, той трябва да каже, че го е видял, независимо дали то е като онова, което е смятал, че ще види или не. Първо виж, после мисли, по-късно провери. Но винаги първо виж. Иначе ще виждаш само каквото ти се иска. Повечето учени забравят това. Ще ви го демонстрирам по-късно. И така, другата причина, поради която се наричам Уонко Нормалния е, защото искам хората да ме смятат за глупак. Това ми позволява да говоря това, което виждам, когато го видя. Не може да си истински учен, ако имаш нещо против хората да мислят, че си глупак. Както и да е, реших, че може би ще искате да видите и това.

Беше предметът, който накара Артър да занемее, когато видя, че Уонко го носи, защото представляваше чудесен сребристосив стъклен аквариум, съвсем същият като този в спалнята му.

В продължение на тридесет секунди, безуспешно, той се беше мъчил да каже: — Откъде имаш това? — рязко и с изненада в гласа.

Накрая моментът дойде, но той го пропусна с милисекунда.

— Откъде имаш това? — попита Фенчърч рязко и с изненада в гласа.

Артър я погледна и рязко, с изненада в гласа каза:

— Какво? Виждала ли си вече нещо такова?

— Да — каза тя, — имам такъв. По-точно, имах. Ръсел ми го задигна, за да си слага в него топките за голф. Не знам откъде се взе, просто се ядосах, че Ръсел ми го задигна. Защо, и ти ли имаш такъв?

— Да. Беше…

Двамата забелязаха, че Уонко Нормалния гледа ту единия, ту другия и се мъчи да вмъкне помежду им едно изненадано ахване.

— И вие имате такива неща? — каза той и на двамата.

— Да — отговориха те.

Огледа ги дълго и спокойно, после вдигна аквариума, за да улови светлината на калифорнийското слънце.

Сякаш стъклото запя със слънцето, зазвъня със силата на светлината му, по пясъка наоколо и по тях заиграха искрящи дъги. Съвсем ясно видяха фино гравираните върху стъклото думи: „Сбогом и благодаря за рибата“.

— Знаете ли — попита Уонко, — какво е това?

Те поклатиха глави бавно и с учудване, почти хипнотизирани от блясъка на сенките върху сивото стъкло.

Това е подарък за сбогом от делфините — каза Уонко с тих нисък глас. — Делфините, които обичах и изучавах, с които плувах, които храних с риба и даже се опитах да науча езика им, задача, която те направиха невъзможно трудна, като вземем предвид факта, че — сега вече съм сигурен — че те бяха напълно в състояние да говорят на нашия, ако решат, че искат.

Поклати глава и се усмихна бавно, бавно, после отново погледна Фенчърч и отново Артър.

— Какво… — попита той Артър, — какво направи с твоя? Мога ли да попитам?

— Ъ-ъ, държа в него една рибка — отговори Артър тихо, с леко неудобство. — Имах една рибка, с която се чудех какво да правя и — хоп — аквариума. — Той замълча.

— Жена ми държеше в нашия булгур — продължи Уонко и в гласа му се прокраднаха нови нотки, — до снощи…

— Какво — каза Артър бавно и сподавено — стана снощи?

— Свърши ни булгурът — каза Уонко с равен глас. — Жена ми — добави той — отиде за още.

За момент потъна в собствените си мисли.

— И какво стана после? — попита Фенчърч със същия задъхан глас.

— Измих го — отвърна Уонко, — измих го много внимателно, махнах и последната люспа от булгура, след това бавно го изсуших с ленена кърпа, като бавно, бавно го превъртах. След това го поставих до ухото си. Държали… държали ли сте го до ухото си?

Те отново поклатиха глави бавно — занемели.

— Може би — каза той — трябва да го направите.

Глава 32

Дълбокият рев на океана.

Разбиването на вълните в брегове по-далечни, отколкото може да достигне мисълта. Тихите бури на дълбините.

И сред всичко това, зовящи гласове, не, не гласове — неземни трели, думи, неизречените песни на мисълта.

Приветствия, вълни от приветствия, бликащи от неизказаното, думи долитащи заедно.

Разбиването на тъгата върху земни брегове.

Вълни на радост — къде? Един свят открит неописуемо, достигнат неописуемо, мокър неописуемо, песен на водата.

Хор от гласове, кънтящи обяснения за неизбежно бедствие, един свят, който ще умре, безпомощност, спазъм на отчаяние, утихване, отново думи.

И след това надеждата, откриването на сянката „Земя“ в гънките на времето, потъналите измерения, тегленето на паралелите, силното всмукване, вихрушката на волята, полетът й, крушението й, бягството. Нова Земя извикана в замяна, без делфините.

След това, вцепеняващ, един-единствен глас, съвсем ясен:

— Този аквариум получихте от Кампанията за спасяване на хората. Сбогом.

И след това звукът на дълги, тежки, идеални сиви тела, които плуват далече, в непознати, неизмерими дълбини и се кискат тихо.

Глава 33

Тази вечер те останаха Извън Лудницата и гледаха телевизия излъчвана от Вътре.

— Това исках да видите — каза Уонко Нормалния, когато започнаха новините. — Стар мой колега. Той е във вашата страна и се занимава с едно изследване. Само гледайте.

Беше пресконференция.

— Боя се, че за сега не мога да коментирам името „Бог на Дъжда“ и в момента ние го считаме за проявление на Спонтанен, Параслучаен Метеорологически Феномен.

— Бихте ли обяснили това?

— Не съм съвсем сигурен. Да си го кажем направо, ако открием нещо, което не разбираме, предпочитаме да му дадем име, което вие не можете да разберете и дори да произнесете. Искам да кажа, че ако позволим да тръгнете насам-натам и да го наричате „Бог на Дъжда“, това ще означава, че знаете нещо, което ние не знаем й се боя, че не можем да допуснем това. Не, първо ще му дадем име, което подсказва, че е наш, а не ваш, след това ще открием начин да докажем, че той не е това, което вие казвате, а това, което ние казваме. И дори да се окаже, че вие сте прави, въпреки това пак няма да сте прави, просто защото ние го наричаме ъ-ъ-ъ… Супернормален… не паранормален или свръхестествен, защото вие си мислите, че знаете какво значат тези думи. Не. Супернормален, Акселеративен, Потоп-индуктор. Може да ни се прииска някъде да сложим и „квази“, за да се защитим. Бог на Дъжда! През живота си не съм чувал такава безсмислица. Признавам, не бих тръгнал на почивка с него. Благодаря, това е всичко за сега, освен че искам да кажа „Здрасти!“ на Уонко, ако гледа.

Глава 34

В самолета към дома до тях седеше жена, която ги оглеждаше доста странно.

Те разговаряха помежду си тихо.

— Все още не съм научила всичко — каза Фенчърч — и изпитвам острото чувство, че знаеш нещо, което не си ми казал.

Артър въздъхна и извади лист хартия.

— Имаш ли молив? — попита той. Тя потърси и намери.

— Какво правиш, мили? — попита тя, след като той прекара двадесет минути в мръщене, дъвкане на молива, драскане по листа, задраскване на надрасканото, пак дъвкане на молива и ядосано пухтене.

— Опитвам се да си спомня един адрес, който някога ми бяха дали.

— Животът ти ще стане много по-лек, ако си купиш тефтерче.

Най-накрая й подаде листа.

— Ти се грижи за него — каза той.

Тя го погледна и сред драсканиците и задраскваниците се открояваха думите: „Планини Квантулус Квазгар. Севорбеупстри. Планета Прелиумтарн. Слънце — Зарее. Галактически сектор QQ7, активност J-Гама.“

— И какво има там?

— По всичко личи, че там е Последното Послание на Бога към Неговото Творение.

— Това ми звучи по-естествено — каза Фенчърч. — Как да стигнем до там?

— Наистина ли…?

— Да — каза тя твърдо, — наистина искам да знам.

Артър погледна навън към небето през малкия изподраскан илюминатор.

— Извинете — каза неочаквано жената, която ги гледаше доста особено, — Надявам се не мислите, че се натрапвам. Толкова се отегчавам при тези дълги полети и е добре да си поговориш с някого. Казвам се Инид Кейпълсън и съм от Бостън. Кажете ми, вие много ли летите?

Глава 35

Отидоха в къщата на Артър, мушнаха два пешкира и други неща в една чанта и седнаха да правят това, което всеки галактически стопаджия прави през по-голямата част от живота си.

Зачакаха да мине летяща чиния.

— Един мой приятел го прави в продължение на петнадесет години — каза Артър една нощ, докато тъжно гледаха към небето.

— Кой беше той?

— Казва се Форд Префект.

Улови се, че прави нещо, което не бе очаквал, че някога вече ще прави.

Зачуди се къде ли е Форд Префект.

По някакво невероятно съвпадение, на следващия ден във вестниците имаше две съобщения — едното се отнасяше до изненадващото появяване на летящата чиния, а другото — до поредица грозни сбивания в кръчми.

На по-следващия ден се появи Форд Префект, който сякаш караше тежък махмурлук и се заоплаква, че Артър не вдига телефона.

Наистина имаше вид на много болен, не сякаш просто са го прокарали отзад напред през жив плет, а сякаш плетът същевременно е бил прекаран отзад напред през зърнокомбайн. Той влезе със залитане във всекидневната на Артър, отказа с махване всички опити за подкрепа, което беше грешка, защото поради усилието при махването загуби равновесие и накрая се наложи Артър да го довлече до канапето.

— Благодаря ти — каза Форд, — благодаря ти много. Имаш ли… — каза той и заспа за три часа.

— … някаква представа — продължи внезапно той, когато се съживи — колко трудно е да се включиш в Британската телефонна система от Плеядите? Виждам, че нямаш и затова ще ти кажа — каза той — след много голяма чаша кафе без захар, което ще ми направиш.

Последва Артър в кухнята с нестабилна походка.

— Тъпите телефонистки не престават да те питат откъде се обаждаш, ти им казваш, че от Шотландия, а те казват, че не можело да си там, защото нямало да се обаждаш по тази линия. Какво правиш?

— Правя ти кафе без захар.

— О! — Форд изглеждаше разочарован. Огледа печално обстановката.

— Какво е това?

— Ориз.

— А това?

— Червен пипер.

— Разбирам — каза Форд сериозно и постави едното нещо върху другото, но явно не можеха да се закрепят както трябва, защото сложи другото върху едното и това сякаш свърши работа.

— Малко съм замаян от пътуването — каза той. — Какво ти казвах?

— Че не се обаждаш от Шотландия.

— Така беше. Обясних това на дамата. „Майната й на Шотландия“, казвам й, „щом имаш такова отношение. Всъщност обаждам се от търговско-разузнавателен кораба на компанията «Сириус Сайбърнетикс», намиращ се на субсветлинен етап от пътуването си между звездите, известни на вашия свят, макар и не непременно на тебе, уважаема госпожо“. Казах „уважаема госпожо“ — обясни Форд Префект, — защото не исках да се обиди от намека ми, че е невеж кретен…

— Тактично — каза Артър Дент.

— Точно така — каза Форд, — тактично. Намръщи се.

— Замайването от пътуването — продължи той — се отразява много зле на подчинените изречения. Ще трябва пак да ми припомниш, за какво говорех.

— „Между звездите“ — каза Артър, — „известни на вашия свят, макар и не непременно на теб, уважаема госпожо…“

— Плеяда Епсилон и Плеяда Зета — завърши Форд триумфално. — Доста забавно разговорче, а?

— Пийни малко кафе.

— Не, благодаря. И причината, поради която те занимавам с него, вместо да бях звъннал директно, както можех, защото тук на Плеядите имаме съвсем добра комуникационна система, уверявам те в това е, че цицията му с циция, небесен кучи син, който пилотираше отвратителния кораб, настояваше да се обаждам за твоя сметка. Можеш ли да повярваш?

— А телефонистката би ли могла да уреди въпроса?

— Откъде да знам. Тя беше затворила — каза Форд — по това време. Ето така! И какво — каза той ядосано — мислиш, че направих после?

— Нямам представа — отговори Артър.

— Жалко — каза Форд, — надявах се да ми припомниш. Наистина мразя тези типове, знаеш. Те наистина са отрепките на Космоса — бръмчат насам-натам с боклучавите си малки машинки, които никога не работят както трябва, или когато работят, правят неща, които нормален човек не може да иска от тях и — добави той гневно — бибипкат, за да ти кажат, че са свършили нещо такова.

Това беше едно съвсем вярно и много уважавано становище, поддържано от правилно мислещите хора, които преди всичко се познават по това, че поддържат това становище.

В „Пътеводителя на галактическия стопаджия“, като резултат от някакъв проблясък на разум, почти уникален сред сегашния му обем от пет милиона деветстотин седемдесет и пет хиляди, петстотин и девет страници, за продуктите на „Сириус Сайбърнетикс“ се казва, че е „много лесно да не забележиш общата им безполезност поради чувството, че си постигнал много нещо, ако успееш въобще да ги накараш да заработят.“

— С други думи — и това е непоклатимият принцип, на който се основава галактическият успех на компанията — техните фундаментални недостатъци са напълно прикрити зад техните повърхностни недостатъци.

— И този тип се е канел да продава още от тях! — каза Форд. — Петгодишна мисия. Да открива и изследва непознати светове, за да продава Усъвършенствани музикални заместители на ресторантите, асансьорите и винарните им! И ако нямат ресторанти асансьори и винарни, да ускори изкуствено развитието на цивилизацията им, за да могат, по дяволите, да имат! Къде е това кафе?

— Изхвърлих го.

— Направи още. Сега си спомних какво направих след това. Спасих цивилизацията, такава каквато е. Знаех си, че беше нещо такова.

Той се върна решително и с препъване във всекидневната, където продължи да си говори сам, да събаря мебелите и да издава бипкащи звуци.

След минута-две го последва и Артър, надянал най-благата си физиономия.

Форд изглеждаше изумен.

— Къде беше? — попита той настоятелно.

— Правех кафе — каза Артър все още с благата физиономия. Отдавна беше разбрал, че ако искаш да си в компанията на Форд Префект, трябва да имаш подръка голям брой благи физиономии и да ги използваш непрекъснато.

— Изпусна най-интересното! — беснееше Форд. — Изпусна как го издрусах! Сега ще трябва да го издрусвам отначало!

Той се хвърли безразсъдно върху един стол и го счупи.

— Миналия път — каза той и посочи неопределено към един друг счупен стол, който вече беше струпал на масата — стана по-добре!

— Разбирам — каза Артър, като огледа с благ поглед купчината върху масата, — но… ъ-ъ… за какво са кубчетата лед?

— Какво? — изпищя Форд. — Какво! И това ли пропусна? Това е устройството за аварийно замразяване на жизнените процеси. Сложих копелето в камерата за аварийно замразяване на жизнените процеси. Налагаше се да го направя, нали?

— Не пипай!!! — изкрещя Форд.

Артър искаше да вдигне телефона, който поради някаква тайнствена причина беше на масата, но спря миролюбиво.

— О’кей — каза Форд, като се поуспокои, — чуй го. Артър сложи слушалката до ухото си.

— Това е точно време — каза той.

— Пийп, пийп, пийп — каза Форд. — Точно това се чува из целия кораб на това копеле, замразено в леда, докато обикаля около никому неизвестната луна Сезефрас Магна. Лондонската служба за точно време!

— Разбирам — каза Артър отново и реши, че е дошло време да зададе големия въпрос.

— Защо? — попита благо той.

— С малко късмет — отвърна Форд, — сметката за телефон ще разори тези копелета.

Хвърли се, изпотен върху канапето.

— Както и да е — каза той, — драматично пътуване, нали?

Глава 36

Летящата чиния, с която Форд Префект пристигна гратис беше изумила света.

Сега вече нямаше съмнение, нямаше възможност да е грешка, нямаше халюцинации, нито пък тайнствени агенти на ЦРУ, намерени в резервоар.

Този път беше истинска, съвсем определено.

Беше се приземила с чудесно пренебрежение към всичко, което се намира отдолу и бе разрушила голяма част от една от най-скъпите недвижими собствености в света, включително голяма част от магазина „Хародс“.

Нещото беше масивно, почти миля в диаметър според някои, тъмносребристо на цвят, очукано, опърлено и обезформено от белезите останали от безбройни зловещи космически битки, водени срещу зли сили в светлината на непознати за човека слънца.

Отвори се люк, рампата се спусна през отдела за хранителни продукти на „Хародс“, разруши една по-малка сграда и с един последен грохот на изтезавана архитектура събори небостъргача на „Шератон“.

След дълъг период, изпълнен със спиращи дъха трясъци и вой на разкъсана машинария, през люка излезе огромен сребрист робот, висок сто фута и се спусна по рампата.

Вдигна ръка нагоре.

— Идвам с мир — каза той и след дълго стържене добави — Заведете ме при вашия Гущер.

Разбира се, Форд Префект имаше обяснение за това, докато гледаха с Артър неспиращите трескави телевизионни предавания, в които не се казваше нищо, освен че нещото е причинило щети за много милиарди лири-стерлинги, че е убило известен брой хора и след това се повтаряше, защото роботът не правеше нищо, а просто си седеше там, леко се поклащаше и излъчваше кратки, неразбираеми съобщения за машинни грешки.

— Той произхожда от древна демокрация, разбираш ли…

— Искаш да кажеш, идва от света на гущерите?

— Не — каза Форд, който сега беше малко по-рационален и последователен, отколкото когато дойде, след като се остави да го накарат да изпие кафето. — Нищо подобно. Нищо толкова просто. На неговия свят, хората са хора. Лидерите са гущери. Хората мразят гущерите, а гущерите управляват хората.

— Странно — каза Артър, — стори ми се, каза, че е демокрация.

— Казах — каза Форд. — Така е.

— Добре — каза Артър, с надеждата, че няма да го сметнат за ужасно тъп, — защо хората не се отърват от гущерите?

— Наистина и през ум не им минава — каза Форд. — Те всички имат право на глас, така че си мислят, че правителството, което са избрали, малко или много отговаря на желанията им.

— Искаш да кажеш, че те гласуват за гущери?

— О, да — каза Форд и вдигна рамене, — разбира се.

— Но — каза Артър и отново реши да зададе големия въпрос, — защо?

— Защото — каза Форд, — ако не гласуват за гущер, може да дойде не този гущер, който трябва. Имаш ли малко джин?

— Какво?

— Казах — каза Форд с нарастващо нетърпение в гласа — имаш ли малко джин?

— Ще погледна. Кажи ми за гущерите.

Форд отново вдигна рамене.

— Някои хора казват, че гущерите са най-доброто нещо, което им се е случвало — каза той. — Разбира се, тук напълно грешат, напълно и безкрайно, но някой трябва да им го каже.

— Но това е ужасно! — каза Артър.

— Слушай, драги — каза Форд, — ако ми даваха по един Алтарски долар всеки път, когато чуя как част от Вселената се вглежда в друга част от Вселената и казва „Това е ужасно!“, нямаше да седя тук като лимон, който си търси джин. Но никой не ми дава и аз седя. А и какво си зяпнал толкова благо и със светнали очи? Да не си влюбен?

Артър каза, че е, и го каза с благ тон.

— В някоя, която знае къде е бутилката с джин? Ще се срещна ли с нея?

Това стана, защото в този момент влезе Фенчърч с купчината вестници, които беше отишла да купи в селото. Изгледа с изумление отломките върху масата и отломките от Бетелгюз на канапето.

— Къде е джина? — попита я Форд. — А какво стана, между другото с Трилиън? — обърна се той към Артър.

— Ъ-ъ, това е Фенчърч — каза Артър неловко. — Нищо не стана с Трилиън, ти би трябвало да си я виждал след мен.

— А, да — каза Форд. — Отиде някъде със Зейфод. Имат деца или нещо подобно. Поне — добави той аз си мисля, че са деца. Зейфод се поуспокои доста.

— Наистина? — попита Артър и се засуети около Фенчърч, за да я освободи от покупките.

— Да — каза Форд. — Най-малко една от главите му е по-нормална от ему на доза хероин.

— Артър, кой е това? — каза Фенчърч.

— Форд Префект — каза Артър. — Може и да съм ти споменавал за него.

Глава 37

Цели три дни и нощи сребристият робот седя яхнал останките на моста „Найтсбридж“ и вцепенен от учудване се мъчеше да разгадае някои неща.

Идваха да го видят правителствени делегации, лъхтящи журналисти се изсипваха с цели камиони и си задаваха един на друг въпроса какво мислят за него, ескадрили стратегически бомбардировачи окаяно се мъчеха да го нападнат, но не се появиха никакви гущери. Огледа бавно хоризонта.

Нощем той беше най-живописен — под прожекторите на телевизионните екипи, които непрекъснато хвърляха повече светлина върху събитието, докато то непрекъснато не правеше нищо.

Размишляваше и размишляваше, докато накрая стигна до заключение.

Налагаше се да пусне навън служебните роботи.

Трябваше да се сети по-рано, но това беше свързано с някои проблеми.

Един ден малките летящи роботи излетяха през люка като ужасяващ метален облак. Те зажужаха из околността, трескаво нападайки едни неща и защищавайки други.

Един от тях най-накрая намери магазин за домашни животни, в който имаше някакви гущери и веднага започна да го защищава заради демокрацията толкова активно, че малко неща в околността оцеляха.

Настъпи някакъв обрат, когато един екип от летящи скърцала откри зоологическата градина в Риджънтс Парк и по-специално терариума.

Научили се на малко предпазливост поради случилото се в магазина за домашни животни, летящите бормашини и триони доведоха при гигантския сребърен робот някои от по-големите и по-охранени игуани и той се опита да проведе с тях разговори на високо равнище.

В края на краищата, роботът оповести на света, че въпреки откровената, пълна и широкообхватна размяна на мнения, разговорите на високо равнище са се провалили, гущерите са отведени и че възнамерява да се оттегли на кратка почивка някъде, като по неизвестна причина беше избрал Борнмут.

Форд Префект, който гледаше това по телевизията, кимна, засмя се и си взе още една бира.

За заминаването веднага бяха извършени подготвителни операции.

Летящите инструменти започнаха да скърцат и режат и пържат неща със светлинни потоци, което продължи през целия ден и през цялата нощ и на сутринта, изумително, един огромен крачещ кран започна да се придвижва на запад по няколко улици едновременно и на него беше закрепен робота.

Закрачи на запад, като в странен карнавал, заобиколен от слугите си, от хеликоптери, от телевизионните екипи, като помиташе всичко пред себе си, докато накрая не стигна до Борнмут, където роботът се освободи от прегръдките на транспортната си система и остана да лежи на брега в продължение на десет дни.

Това, разбира се, беше най-интересното нещо, което някога се е случвало в Борнмут.

Около оградения и охраняван като място за почивка периметър ежедневно се трупаха тълпи, които се опитваха да видят какво прави.

Не правеше нищо. Лежеше на брега. Лежеше малко непохватно, по очи.

Един журналист от местен вестник съумя да направи това, което досега никой не беше успявал да направи — да проведе кратък, смислен разговор с един от служебните роботи, охраняващи периметъра.

Това беше изумителен пробив.

— Мисля, че ще стане материал — каза журналистът поверително, пушейки цигара, която му подаваше над ограждащата верига. — Но му трябва силен местен аромат. Имам малко списъче въпроси — продължи той, като ровеше притеснено във вътрешния си джоб — и може би ще успееш да го накараш, както и да му е името, набързо да ги прегледа.

Малката летяща отвертка със скрипец каза, че ще види какво може да направи и отжужа нататък.

Отговор не дойде.

Любопитно е, все пак, че въпросите от списъка повече или по-малко съвпадаха с въпросите, които се въртяха из масивните, очукани в битките електронни схеми масово производство в главата на робота. Те бяха следните:

„Как се чувствате като робот?“

„Как се чувствате като същество от Космоса?“ и

„Харесва ли ви Борнмут?“

Рано на следващия ден започнаха да опаковат нещата и след още няколко дни стана ясно, че роботът се кани да си замине завинаги.

— Въпросът е — каза Фенчърч на Форд, — можеш ли да ни качиш на борда?

Форд погледна обезумял часовника си.

— Трябва да свърша една много важна работа! — възкликна той.

Тълпата се блъскаше колкото се може по-близо до гигантския сребрист кораб, което не беше много. Периметърът бе ограден и охраняван от малките, летящи служебни роботи. Около кордона бяха разположени войсковите части, които по никакъв начин не бяха успели да пробият вътрешния периметър, но щяха да са проклети, ако някой пробиеше техния кордон. На свой ред те бяха заобиколени от полиция, но никак не беше, ясно и можеше да се спори дали тя е там, за да пази армията от хората или хората от армията, или дипломатическия имунитет на гигантския кораб, като попречи да го глобят за неправилно паркиране.

Започнаха да прибират оградата на вътрешния периметър. Армията се размърда обезпокоена, защото не знаеше как да реагира на факта, че причината за присъствието й просто щеше да се издигне и отлети.

Огромният робот се беше прибрал в кораба по обяд, а сега беше пет часа и през целия следобед никой не го бе виждал. Но през цялото време се бяха чували много неща — още стържене и боботене, идващи дълбоко от вътрешността на кораба, музиката на милиони ужасни повреди — но чувството на напрегнато очакване у тълпата се появи поради факта, че тя напрегнато предчувстваше, че ще бъде разочарована. Това чудесно необикновено нещо беше влязло в живота на всички и сега просто щеше да си тръгне без тях.

Двама души особено остро изпитваха това чувство. Артър и Фенчърч оглеждаха тълпата угрижено, без да успеят да открият някъде Форд Префект или поне знак, че е имал и най-малкото намерение да дойде.

— Колко може да се разчита на него? — попита Фенчърч с помръкнал глас.

— Разчита! — каза Артър и се изсмя глухо. — Колко плитък е океанът? — каза той. — Колко студено е слънцето?

И последните елементи на крачещия кран бяха прибрани в кораба, а останалите части от оградата бяха при рампата в очакване да ги последват. Войниците, охраняващи изхода, се суетяха смислено, разнасяха се команди, провеждаха се спешни съвещания, но естествено нищо не можеше да се направи.

Без надежда и без ясен план, Артър и Фенчърч си запробиваха път напред през тълпата, но тъй като цялата тълпа се мъчеше да си пробие път напред през тълпата, те не стигнаха доникъде.

И с всяка минута нищото около кораба се увеличаваше, и последната брънка от оградата вече беше прибрана. Два летящи триона и един летящ нивелир сякаш огледаха наоколо за последен път и с писък влетяха през гигантския люк.

Минаха няколко секунди.

Звуците на механичен безпорядък отвътре се усилиха и бавно, тежко, огромната стоманена рампа започна да се вдига на мястото си. Звукът, който придружаваше това, бе звукът издаван от хиляди напрегнати, възбудени хора, които се чувстваха напълно пренебрегнати.

— Стой!

От едно такси, което спря със скърцане в края на тълпата излая мегафон.

— Беше осъществено огромно научно разбиване — излая мегафонът. — Пробиване, пробив — поправи се той. Вратата рязко се отвори и отвътре излезе дребен човек, някъде от околностите на Бетелгиус, облечен с бял шлифер.

— Стой! — изкрещя той още веднъж и този път размаха къса черна палка със светлини. Светлините замигаха, рампата спря издигането си и после се подчини на сигналите на Палеца (за чието заглушаване половината от електронните инженери в Галактиката непрекъснато търси нови и нови начини, а другата половина се мъчи да намери нови и нови начини за заглушаване на заглушаващите сигнали) и бавно се спусна отново.

Форд Префект грабна мегафона от седалката на таксито и започна да реве към тълпата през него.

— Направете път! — изкрещя той. — Моля направете път, това е огромен научен пробив. Ти и ти, извадете апаратурата от колата.

Напълно случайно той посочи Артър и Фенчърч, които вече се бяха измъкнали от тълпата и бяха застанали до таксито.

— Добре! Искам да отворите път, моля, за да можем качим тези много важни научни апарати — гърмеше гласът на Форд. — Не се вълнувайте, положението е под контрол, няма какво да се гледа. Просто огромен научен пробив. Само не се вълнувайте! Важно научно оборудване, освободете път!

Гладна за нови сензации, щастлива, че неочаквано е спасена от разочарованието, тълпата ентусиазирано отстъпи и започна да се разтваря.

Артър се изненада значително, когато видя какво пише на кутиите с важно научно оборудване върху задната седалка на таксито.

— Сложи си шлифера отгоре — промърмори той на Фенчърч, когато й ги подаваше. Забързан, той измъкна голямата количка от супермаркет, която също беше натъпкана върху задната седалка. Тя издрънча на земята и те заедно сложиха в нея кутиите.

— Освободете пътя, моля — изкрещя Форд отново. — Всичко се намира под солиден научен контрол!

— Той каза, че ти ще платиш — обади се шофьорът на таксито и Артър бръкна в джоба си, извади някакви банкноти и му плати. В далечината се чуваше вой на полицейски сирени.

— Отместете се оттук. — крещеше Форд — и никой няма да пострада!

Тълпата напираше и се затваряше след тях, докато те теглеха дрънчащата количка към рампата.

— Всичко е наред! — продължаваше да крещи Форд. Няма какво да гледате, всичко свърши! Нищо не се е случило в действителност!

— Освободете пътя! — прогърмя полицейски мегафон отзад. — Разбит е магазин, освободете пътя!

— Пробив! — крещеше Форд напред. — Огромен научен пробив!

— Полиция! Направете път!

— Научно оборудване! Направете път!

— Полиция! Пуснете ни да минем!

— „Уокмени“! — извика Форд, извади пет-шест касетофончета от джобовете си и ги хвърли към тълпата. Последвалият пълен хаос им позволи да добутат количката от супермаркета до рампата и да я качат на нея.

— Дръжте се здраво — промърмори Форд и натисна един бутон на електронния Палец. Голямата рампа под тях потрепери и бавно започна да се издига.

— О’кей, деца — каза той, когато бушуващата тълпа остана далеч отдолу и те тръгнаха към вътрешността на кораба. — Май потегляме.

Глава 39

Артър Дент се дразнеше, че непрекъснато го будят със стрелба.

Като внимаваше, за да не събуди Фенчърч, която някак си успяваше да спи неспокойно, той се измъкна през люка на сектора по поддръжката, който бяха преустроили в нещо като леговище за себе си, спусна се по стълбата и тръгна навъсен по коридорите. Те предизвикваха клаустрофобия и бяха лошо осветени. Лампите жужаха отвратително.

Не е това, помисли си той.

Спря и се дръпна назад, когато една летяща бормашина прелетя край него със зловещо скърцане, като от време навреме се блъскаше в стените като заблудена пчела.

И това не беше то.

Прекрачи през вратата в преградата и се озова в по-голям коридор. Откъм единия му край идваше кисел дим, така че той тръгна в другата посока.

Стигна до един монитор, монтиран в стената зад подсилен, но въпреки това зле изподраскан плексиглас.

— Би ли намалил това нещо, моля те? — каза той на Форд Префект, който се беше свил пред него сред купчината видео апаратура, която бе взел от една витрина на Тотнъм Роуд, след като най-напред през нея бе хвърлил малка тухла и противна купчина празни кутии от бира.

— Шшшшт! — изшътка Форд и впи отново поглед в екрана. Гледаше „Великолепната седморка“.

— Само малко! — каза Артър.

— Не! — изкрещя Форд. — Тъкмо идва най-интересното! Слушай, най-накрая се оправих с всичко, захранване, напрежение, кабели и сега идва най-интересното!

С въздишка и главоболие Артър седна до него и изгледа интересното. Слушаше виковете, пъшканията и дюдюканията на Форд колкото се може по-благо.

— Форд — каза той накрая, когато всичко свърши, а Форд започна да рови в купчината видеокасети, за да намери филма „Казабланка“, — как така, след като…?

— Това е голяма работа! — каза Форд. — Заради този се върнах! Можеш ли да си представиш, че никога не успях да го изгледам целия? Винаги пропусках края! В нощта, когато дойдоха Вогоните отново стигнах само до средата. Когато вдигнаха всичко във въздуха, помислих си, че никога няма да го видя целия. Ей, ама какво всъщност стана с цялата тази работа?

— Такъв е животът… — каза Артър и взе една бира от опаковката, която събираше шест.

— О, стига вече — каза Форд. — И аз си помислих, че трябва нещо такова да е станало. Предпочитам това тук — каза той, когато екранът светна. — Какво „как така“?

— Какво?

— Започна да казваш: „Как така, след като…“

— Как така, след като имаш толкова лошо мнение за Земята, ти… остави, няма значение. Хайде да гледаме филма.

— Точно — каза Форд.

Глава 40

Много малко остава да бъде казано.

Отвъд това, което на времето беше известно като Безграничните светли полета на Фланукс, докато не бе установено, че Сивите крепостнически плантации на Саксакуин са точно отзад, се простират Сивите крепостнически плантации на Саксакуин.

В Сивите крепостни плантации на Саксакуин се намира звездата Зарсс, около която в орбита обикаля планетата Прелиумтарн, на която се намират земите Севорбеупстри и именно на тези земи най-накрая попаднаха Артър и Фенчърч, малко уморени от пътуването.

И в тези именно земи те стигнаха до Великата червена равнина на Рарс, която на север беше оградена от планините Квентулус Квазгар, в чийто далечен край, според думите на Прак, изречени на смъртния му одър, те можеха да намерят тридесетфутовите огнени букви на Божието Последно Послание до Неговото Творение.

Според Прак, ако Артър си спомняше добре, мястото се охраняваше от Лачествения Вантрашел от Лоб и горе-долу така се и оказа. Той беше дребно човече със странна шапка, което им продаде билети.

— Движете се в ляво, моля — каза то, — движете се в ляво, — и отхвърча нататък с малкия си скутер.

Те видяха, че не са първите, които минават по този път, защото пътеката в лявата част на Великата равнина бе добре отъпкана и по продължението й имаше много павилиони. В един от тях те си купиха кутия захарни бонбони, които бяха изпечени в планинска пещера, във фурна, подгрявана от огъня на буквите, с които беше написано Божието Последно Послание до Неговото Творение. От друг те си купиха няколко пощенски картички. Буквите бяха направени нечетливи, „за да не се развали Голямата изненада“, пишеше на гърба.

— Знаете ли какво е посланието? — попитаха те съсухрената дребна дама в павилиона.

— О, да! — изчурулика тя весело. — О, да. После им махна да продължават.

На всеки двадесет мили или горе-долу толкова, имаше малки каменни колиби с душове и хигиенни удобства, но придвижването беше тежко и увисналото високо в небето слънце пърлеше Великата равнина долу и тя се обвиваше в мараня.

— Възможно ли е — попита Артър в един от по-големите павилиони — да си наемем скутер? Като този на Лачествения Вантракакбеше?

— Скутерите — каза дамата, обслужваща сладоледовия бар, — не са за поклонниците.

— Тогава няма проблеми — каза Фенчърч. — Ние не сме поклонници. Просто ни е интересно.

— Тогава трябва да се върнете назад още сега! — каза дребната дама строго и когато те се възпротивиха, им продаде две сувенирни шапки против слънце „Последно Послание“ и фотография на тях самите, прегърнати, на фона на Великата червена равнина на Рарс.

Изпиха няколко соди под навеса на павилиона и отново закрачиха навън в горещината.

— Свършва ни се предпазният крем — каза Фенчърч след още няколко мили. — Можем да вървим до следващия павилион, или да се върнем до предишния, който е по-близо, но ще трябва да изминем това разстояние пак.

Впиха поглед пред себе си, в далечната черна точка трептяща в маранята. Погледнаха и назад. Решиха да продължат.

След това разбраха, че не само не са единствените, които са предприемали това пътуване, но не са сами и сега.

Някъде напред забелязаха как една вдървена ниска фигура се надига и спуска нещастно над земята, препъва се съсипано и бавно полукуцука, полупълзи.

Тя се движеше толкова бавно, че не след дълго я настигнаха и видяха, че е направена от износен, изкривен и изподран метал.

Когато я приближиха, тя простена и грохна в сухия, горещ прахоляк.

— Толкова много време — стенеше тя, — о, толкова много време! И болка, толкова много болка, през цялото това време! Едното или другото сигурно бих издържал. Но двете едновременно ме убиват. О, здравейте, отново ви виждам.

— Марвин? — каза Артър и клекна до фигурата. — Ти ли си?

— Ти беше този — изпъшка старият остатък от робот, — със суперинтелигентните въпроси, нали?

— Какво е това? — прошепна Фенчърч с тревога, като клекна зад Артър и хвана ръката му.

— Той е нещо като стар приятел — каза Артър. — Аз…

— Приятел! — изграчи роботът патетично. Думата замря на устата му с нещо като хрущене и оттам паднаха няколко люспи ръжда. — Ще трябва да ме извините, докато си спомня какво значи това. Платките с паметта ми не са, каквито бяха едно време, ще знаете, и всяка дума, която не съм употребявал от няколко трилиона години трябва да се е преместила от оперативната в резервната ми памет. А-а, ето я, идва.

Очуканата глава на робота леко изпука, сякаш потънала в мисли.

— Хмм — каза той, — какво странно понятие!

Помисли още малко.

— Не — каза той, — не мисля, че съм срещал нещо такова. Съжалявам, тук не мога да ви помогна.

Коляното му простърга тъжно в праха и той се опита да се изправи на деформираните си лакти.

— Искате ли да ви направя някоя последна услуга? — попита той с нещо като приглушено дрънкане. — Може би искате да ви вдигна парче хартия? Или може би — продължи той — искате да ви отворя някоя врата?

Главата му проскърца около лагерите на врата му и им се стори, че оглежда хоризонта.

— Понастоящем не виждам да има някакви врати, но съм сигурен, че ако почакаме достатъчно дълго някой ще построи. И тогава — той отново бавно извърна глава, за да види Артър — ще мога да ви я отворя. Свикнал съм да чакам, знаете.

— Артър! — остро просъска в ухото му Фенчърч. — Не си ми казвал за това! Какво си направил на това бедно същество?

— Нищо — отговори Артър. — Той винаги си е бил такъв…

— Ха! — възмути се Марвин. — Ха! — повтори той. — Какво ти разбира главата от „винаги“? Ти ще ми казваш „винаги“! На мен, който заради глупавите малки поръчки, които вашите органични форми на живот вечно са ме изпращали напред-назад във времето да изпълнявам, съм тридесет и седем пъти по-стар от самата Вселена? Подбирай си думите по-внимателно — изкашля се той — и с повече такт.

Премина през пристъпа на кашлица и продължи:

— Оставете ме — каза той, — вървете нататък, оставете ме да се преборя мъчително с пътя си. Времето ми, най-накрая, почти е дошло. Моята раса почти е изчезнала. Очаквам — каза той, немощно размахал счупен пръст към тях — да съм последен. Би било подходящо. Ето ме, ум с размерите на…

Те го вдигнаха въпреки протестите и обидите му. Металът беше така нагорещен, че на пръстите им едва не излязоха мехури, но беше изненадващо лек и увисна неподвижен в ръцете им.

Понесоха го по пътеката, минаваща през лявата страна на Великата червена равнина на Рарс, към планините Квентулус Квазгар.

Артър се опита да обясни на Фенчърч, но беше прекъсван твърде често от болезнените кибернетични бълнувания на Марвин.

В един от павилионите попитаха, дали не биха могли да му купят малко резервни части и успокояваща смазка, но Марвин не искаше и да чуе.

— Всичките ми части са резервни — мърмореше той и стенеше — Оставете ме да съществувам!

— Всяка моя част — пъшкаше той — е била сменяна поне петдесет пъти… освен… — Сякаш за миг нещо го осени. Главата му се спусна надолу между тях, мъчейки се да си спомни.

— Помниш ли — най-накрая каза той на Артър — първия път, когато ме видя? Бяха ми поставили невероятно интелектуалната задача да те заведа при тях. Споменах ли ти, че имах тази ужасна болка във всички диоди от лявата си страна? Че бях помолил да ми ги сменят, но никога не го направиха?

Преди да продължи измина доста време.

— Да видим дали можеш да познаеш — каза Марвин, когато реши, че паузата е станала достатъчно неловка — кои мои части не са били сменяни никога? Хайде, виж дали можеш да познаеш.

— Ох! — добави той — Ох! Ох! Ох! Ох! Ох!

* * *

Най-накрая стигнаха до последния малък павилион, поставиха Марвин на земята и седнаха под навеса. Фенчърч купи някакви ръкавели за Ръсел, ръкавели, в които бяха инкрустирани камъчета, взети от планината Квентулус Квазгар, точно под огнените букви, с които бе изписано Божието Последно Послание до Неговото Творение.

Артър порови в една малка библиотечка на бара, пълна с набожни трактати и размисли върху смисъла на Посланието.

— Готови ли сме? — каза той на Фенчърч и двамата вдигнаха Марвин.

Заобиколиха подножието на планините Квентулус Квазгар и пред тях се откри Посланието, написано с огнени букви на билото. На една висока скала срещу него имаше наблюдателен пункт с перила, от който се виждаше добре. Имаше и малък телескоп с монети, за да можеш да видиш буквите с подробности, но никой не го използваше, защото те светеха с божествен небесен огън и биха сериозно увредили ретината и очния ви нерв, ако ги погледнете през телескоп.

Те гледаха удивени Божието Последно Послание и бавно, неподвластно на думите, ги обземаше велико чувство за спокойствие, за окончателно и пълно разбиране.

— Да — каза Фенчърч с въздишка — това беше то.

Гледаха Посланието цели десет минути преди да осъзнаят, че Марвин, увиснал между раменете им, изпитва трудности. Роботът не можеше повече да вдигне главата си, не беше прочел Посланието. Вдигнаха главата му, но той се оплака, че платките на зрението му са почти отишли.

Намериха монета и му помогнаха с телескопа. Той се оплакваше и ги обиждаше, но въпреки това му помогнаха да види всяка буква поотделно. Първата беше „н“, след това „и“, след това „е“. След това имаше празно място. После „с“ и „е“.

Марвин спря, за да си почине.

След малко започна пак и му помогнаха да види „и“-то, „з“-то, „в“-то, „и“-то, „н“-то, „я“-то, „в“-то, „а“-то, „м“-то, „е“-то.

Следваше „за“. Последната дума беше дълга и Марвин трябваше отново да си почине, преди да се пребори с нея.

Започваше с „н“, „е“ и „у“. След това идваха „д“ и „о“, следвани от „б“, „с“, „т“, „в“.

След нова пауза Марвин се напрегна за последното усилие.

Прочете „о“, още едно „т“ и при последното „о“ се отпусна в ръцете им.

— Мисля — каза той с ръждясалото си, стържещо гърло, — че ми стана добре.

Светлините угаснаха в очите му наистина за последен път.

За щастие, наблизо имаше павилион, където от някакви типове със зелени крила можеше да се наеме скутер.

Епилог

Един от най-големите благодетели на всички форми на живот беше човек, който не можеше да се съсредоточи върху текущата си работа.

Умен?

Без съмнение.

Един от най-големите генни инженери на своето или на което и да било друго поколение, включително и тези, които е проектирал сам?

Точно така.

Проблемът беше, че той твърде много се интересува от неща, от които не би трябвало да се интересува, поне, както му казваха хората, не сега.

Отчасти поради това, той беше доста раздразнителен.

Така че, когато неговият свят бил заплашен от ужасни завоеватели от далечна звезда, намиращи се все още доста далеч, но приближаващи с голяма скорост, той — Бларт Версенвалд III (името му беше Бларт Версенвалд III, което не е в точния смисъл на думата съществено, но е доста интересно, защото няма значение, това беше името му и можем да кажем защо е интересно и по-късно) бил изпратен от господарите на расата си на усамотено място под охрана, за да създаде нова порода фанатични супервойници, които да се противопоставят, да унищожат нашествениците и при това бързо. Казали му:

— Съсредоточи се!

Така че той, седнал до един прозорец и загледан в лятната ливада навън, проектирал и проектирал и проектирал, но неизменно нещата го разсейвали и когато накрая нашествениците буквално кръжали в орбита около тях, той се появил с една чудна нова порода мухи, които можели да излитат през отворената половина на полуотворен прозорец, както и прекъсвач за изключване на деца. Тържествата по повод на тези забележителни открития изглеждали обречени, защото с приземяването на вражеските кораби, катастрофата изглеждала неизбежна. Но, изумително, страшните нашественици, които както повечето раси били тръгнали да опустошават, защото не можели да се справят с проблемите вкъщи, били запленени от изключителните постижения на Версенвалд, присъединили се към тържествата и веднага били принудени да подпишат цяла серия търговски споразумения и да поставят началото на програма за културен обмен. И в крещящо противоречие с нормалната практика при подобни обстоятелства всички засегнати заживели в щастие за вечни времена.

Този епизод има своя смисъл, но той временно убягна от паметта на хроникьора.

Книга пета

Почти безобидна

На Рон

С благодарност на Сю Фрийстоун и Майкъл Байуотър за подкрепата, помощта и конструктивните съвети.

Всичко, което се случва, се случва.

Всичко, което със случването си предизвиква да се случи нещо друго, предизвиква да се случи нещо друго.

Всичко, което със случването си предизвиква себе си да се случи отново, се случва отново.

Но това не става непременно в хронологичен порядък.

Историята на Галактиката е малко объркана поради няколко причини — отчасти, защото тези, които трябва да я записват, са малко объркани, а също така и защото се случват някои доста объркващи неща.

Един от проблемите е свързан със скоростта на светлината и трудностите, които възникват, ако поискаш да я превишиш. Не можеш. Нищо не се движи по-бързо от светлината, с изключение може би на лошите новини, подчиняващи се на свои собствени закони. Расата Хингърфрийл от Аркинтофъл Минор се опита да построи космически кораби, задвижвани с лоши новини, но те не се оказаха особено сполучливи, а и ги посрещаха удивително недоброжелателно, пристигнеха ли някъде, където нямаше смисъл да бъдат.

И така, в общи линии жителите на Галактиката продължаваха да чезнат в собствените си локални бъркотии, а в продължение на много време историята й оставаше преди всичко космологическа.

Което не означава, че жителите не опитваха да пътуват. Те опитваха да изпращат флотилии космически кораби, за да вземат участие в битки или в бизнес на отдалечени места, но обикновено минаваха хиляди години, преди да стигнат където и да било. Когато в края на краищата пристигаха, се оказваше, че вече са открити други форми на придвижване, които заобикалят проблема със скоростта на светлината посредством хиперпространството и битките, за които са тръгнали тези по-бавни флотилии, са се състояли преди стотици години.

Разбира се, това ни най-малко не разколебаваше екипажите и те продължаваха да искат да се бият. Бяха тренирани, бяха готови, бяха спали по няколко хиляди години, бяха изминали огромни разстояния, за да си свършат работата и в името на Заркуон, нямаха никакво намерение да се отказват.

Тогава започнаха и първите големи бъркотии в Галактическата история — непрекъснато избухваха войни, цели векове след като проблемите, които са ги предизвикали, уж бяха разрешени. Все пак тези бъркотии се оказаха нищо в сравнение с онези, които историците трябваше да се опитват да разплетат по-късно, след като бе измислено пътуването във времето и битките започнаха да избухват стотици години преди да възникнат проблемите. Когато бе създаден Безкрайният Невероятностен Път и цели планети най-неочаквано започнаха да се превръщат в бананова каша, големият исторически факултет при Университета на Макси Мегалон най-накрая капитулира, самозакри се и предаде сградите си на общия факултет по Божествени науки и водна топка, които мечтаеха за тях от години.

Това, разбира се, е много хубаво, но е почти сигурно, че никой никога няма да научи откъде са се взели гребулоните и какво точно искат. Жалко, защото ако някой знаеше каквото и да било за тях, вероятно една ужасна катастрофа би могла да бъде избегната — или поне щеше да настъпи по различен начин.

Клик, хъм. Огромният сив гребулонски разузнавателен кораб се движеше тихо през черната бездна. Пътуваше с невероятна, изумителна скорост, но на фона на милиардите трепкащи далечни звезди изглеждаше сякаш изобщо не се движи. Бе като черно петно, замръзнало на място сред множеството светлинки на нощта.

На борда на кораба всичко си беше така, както и преди хилядолетия — тъмно и тихо. Клик, хъм.

Или почти всичко. Клик, клик, хъм.

Клик, хъм, клик, хъм, клик, хъм. Клик, клик! Клик, клик, клик, хъм.

Хъммм. Една наблюдаваща програма от малко по-ниско ниво събуди наблюдаваща програма от малко по-високо ниво някъде в полузаспалия кибермозък на кораба и докладва, че когато се чуе „клик“, в отговор се получава само „хъм“.

Наблюдаващата програма от по-високо ниво попита дали това трябва да се получава в отговор, а програмата от по-ниско ниво отговори, че не може да си спомни точно, но май трябвало да бъде нещо като далечна, доволна въздишка. Не знаеше какво е това „хъм“. Клик, хъм, клик, хъм. Само толкова.

Наблюдаващата програма от по-високо ниво се замисли над чутото и то никак не й хареса. Попита наблюдаващата програма от по-ниско ниво какво точно наблюдава, а тя отговори, че и това не можела да си спомни точно, освен че на всеки десетина години нещо трябвало да прави „клик“ и да въздиша, както досега се случвало безотказно. Опитала се да се консултира с таблицата за грешки, но не успяла да я открие, поради което и предупредила за проблема програмата от по-високо ниво.

Програмата, от по-високо ниво на свой ред се опита да провери в своите справочни таблици какво би трябвало да наблюдава програмата от по-ниско ниво.

Не успя да ги открие.

Странно.

Потърси пак. Получи само съобщение за грешка. Опита се да види каква е тази грешка в таблицата за грешки, но не успя да открие и нея. Остави да изминат две наносекунди и опита отново. След което събуди функционалния контролер на сектора. Функционалният контролер на сектора моментално се натъкна на проблеми. Повика наблюдаващия агент, който също се натъкна на проблеми. След няколко милионни от секундата из целия кораб вече се събуждаха вериги — някои безжизнени от години, други — от столетия. Нещо някъде се бе объркало ужасно, но никоя от наблюдаващите програми не можеше да каже какво е то. Жизненоважни инструкции липсваха на всяко ниво, а също така и инструкциите, които трябваше да казват какво да се прави, ако се окаже, че липсват жизненоважните инструкции.

Малки софтуерни модули — агенти — се втурнаха по логическите канали, като се групираха, консултираха и прегрупираха. Много скоро те установиха, че паметта на кораба — чак до централния модул на мисията — се е превърнала в развалина. Никакви въпроси не можеха да установят какво точно се бе случило. Изглеждаше, че дори и централният модул на мисията е повреден.

Което означаваше, че проблемът е много прост за разрешаване. Трябваше да се смени централният модул. Имаше още един — резервно копие, точно като оригинала. Налагаше се да се смени физически, защото от съображения за безопасност нямаше никаква връзка между оригинала и копието. След смяната новият централен модул щеше да проследи възстановяването на системата до най-малката подробност и всичко щеше да е наред.

Роботите получиха нареждане да извадят резервното копие на централния модул от специалното защитено помещение, в което го съхраняваха, и да го пренесат до логическия отсек на кораба, за да бъде инсталирано. Което означаваше продължителна размяна на аварийни кодове и протоколи, тъй като роботите трябваше да разпитат агентите и да потвърдят автентичността на инструкцията. Най-накрая роботите се увериха, че всичко е наред. Те извадиха резервния централен модул от складовата опаковка, изнесоха го от помещението, в което се съхраняваше, изпаднаха от кораба и се изгубиха в пространството.

Това бе и първата съществена следа, която водеше към причината за случилото се.

По-нататъшните изследвания бързо установиха какво беше то. Метеорит бе пробил голяма дупка в обшивката на кораба. Преди корабът не бе установил този факт, тъй като метеоритът елегантно бе ликвидирал точно оборудването, което трябваше да реагира, ако метеорит пробие обшивката.

Най-напред трябваше да се запуши дупката. Оказа се невъзможно, защото корабните сензори не долавяха, че има дупка, а устройствата, които трябваше да уведомят, че сензорите не работят както трябва, не работеха както трябва и твърдяха, че сензорите са напълно в ред. Корабът можеше да достигне до заключение за съществуването на дупката от факта, че роботите очевидно бяха изпаднали навън, повличайки със себе си и резервния мозък, който би му дал възможност да види дупката.

Корабът се помъчи да мисли за това интелигентно, не сполучи и за миг напълно изгуби разсъдъка си. Естествено не можа да разбере, че е изгубил разсъдъка си, защото го бе загубил. Просто се изненада, когато видя, че звездите трепват. Едва след третото им трепване той си даде сметка, че трябва да е губил разсъдъка си и че е време да вземе някои сериозни решения.

Успокои се. След което си даде сметка, че още не е взел сериозните решения и изпадна в паника. Отново изгуби разсъдъка си за миг. Когато пак се събуди, затвори херметически всички прегради около мястото, където знаеше, че би трябвало да е дупката.

Очевидно все още не бе стигнал до крайната си цел, мислеше той на пресекулки, но тъй като вече нямаше никаква представа къде се намира тя или как да стигне до нея, изглежда нямаше смисъл да продължава. Прегледа остатъците от инструкции, които успя да възстанови от остатъците на централния модул на мисията.

„Вашата“!!!! !¤!!!!!!!!!!!! мисия е до !!!!!!!!!!!!,!!!!!!!, тт Г!!!!!!! !!!!!!!!!! !!!!!!" кацнете П!!!!!!!!!!!!!"!!!! безопасно разстояние !!"!!! „!!!! ж!!!!! наблюдавайте !!!!!! !!!!!“ !"!?!.

Всичко останало бе за боклука. Преди да изгуби завинаги разсъдъка си, корабът трябваше да предаде тези инструкции — такива, каквито са — на по-примитивните си помощни системи.

Освен това трябваше да съживи екипажа.

Имаше и още един проблем. Докато екипажът бе в хибернация умовете на всичките негови членове, тяхната памет, самоличност, тяхното разбиране за сполетялото ги бяха прехвърлени за съхранение в централния модул на кораба. Сега нямаше да имат никаква представа кои са, къде са и какво правят там. Е, добре.

Малко преди да се изключи окончателно, централният модул разбра, че и двигателите започват да замират.

Корабът и съживеният, объркан екипаж се оказаха под контрола на помощните автоматични системи, които гледаха да кацнат някъде, където можеше да се кацне, — да наблюдават всичко, което можеше да се наблюдава.

Що се отнася до намирането на място за кацане те не се справиха много добре. Планетата, която откриха, се оказа толкова отчайващо студена и самотна, толкова ужасно далече от слънцето, което трябваше да я топли, че се наложи да пуснат в действие цялото оборудване за формиране на околна среда и всички животоспасяващи системи, за да превърнат поне част от нея в обитаема. По-близо имаше и по-добри планети, но стратегоматът бе блокирал в режим „Спотайване“ и бе избрал най-далечния и небиещ на очи вариант. И нещо повече — никой не можеше да му противоречи, освен Главния стратег, но тъй като всички членове на екипажа бяха изгубили умовете си, никой не знаеше кой е Главният стратег, а дори и да го откриеха, нямаха представа как би могъл да противоречи на корабния стратегомат.

Що се отнася до намирането на нещо за наблюдаване, попаднаха на златна жила.

Едно от удивителните неща, свързани с живота, са местата, на които той е готов да изтърпи да живее. Може по някакъв начин да се захване навсякъде — било то в упойващите морета на Сантрагинус V, в които рибата сякаш пет пари не дава в каква налудничава посока плува, или пък сред огнените бури на Фрастра, където, както говорят, животът започва при 40 000 градуса, или пък просто да се зарови в дебелото черво на някой плъх заради чистото и неподправено удоволствие. Все едно, животът намира начин да се установи някъде.

Дори може да живее в Ню Йорк, макар че е трудно да се разбере защо. През зимата температурата пада доста под законния минимум или по-скоро би го правила, ако някой бе проявил достатъчно разум, за да определи законен минимум. Последния път, когато някой се сети да изготви списък на първите сто характерни особености на нюйоркчаните, здравият разум се оказа едва на 79-о място.

През лятото жегата е непоносима. Едно е да си форма на живот, която процъфтява в горещината и намира температурите в обхвата между 40 000 и 40 004 градуса за много приятни, а съвсем друго да си животно, което трябва да се увива в други животни, когато планетата му е в една точка от орбитата си, а след това, половин орбита по-късно, да открие, че кожата му става на мехури.

Пролетта се надценява. Много от жителите на Ню Йорк са готови да приказват без мярка за удоволствията на пролетта, но ако разбираха нещо от тях, щяха да знаят поне за още пет хиляди деветстотин осемдесет и три по-добри места, където да я прекарат, при това на същата географска ширина.

Обаче есента е най-лошото нещо. Малко неща са по-лоши от есента в Ню Йорк. Някои от създанията, които живеят в дебелото черво на плъха, могат и да възразят, но срещу повечето от тях също може сериозно да се възрази, така че мнението им може да остане без внимание. Когато в Ню Йорк е есен наоколо се носи воня, сякаш някой пържи козли, а ако ти се прииска да дишаш, най-добрият начин е да отвориш нечий прозорец и да мушнеш главата си в сградата.

Триша Макмилън обичаше Ню Йорк. Тя си повтаряше това непрекъснато. Ъпър Уест Сайд. Аха! Мид Таун. Ей, страхотни магазинчета! Сохо. Ийст Вилидж. Дрехи. Книги. Италианци. Охо! Филми. Също „охо“. Триша току-що бе гледала новия филм на Уди Алън, който разказваше за терзанията на един невротик в Ню Йорк. Той беше направил още няколко филма, занимаващи се със същата тема, и Триша се чудеше дали този човек някога се е замислял над възможността да се премести в друг град, но й бяха казали, че не иска и да чуе за такова нещо. Значи ще има още филми, предположи тя.

Триша обичаше Ню Йорк, защото това бе добър ход в кариерата й. Бе добър ход и с пазаруването, и с кухнята, не бе добър ход с такситата или с качеството на уличната настилка, но определено в кариерата й той се нареждаше сред най-добрите. Беше телевизионна журналистка, а в Ню Йорк е закотвена по-голямата част от световната телевизия. Досега Триша бе закотвена предимно в Англия — местни новини, сутрешни новини, ранни вечерни новини. Ако езикът позволяваше, биха я нарекли „бързо изгряваща журналистка“, но… но това е телевизия, какво значение има? Тя беше бързо изгряваща журналистка. Разполагаше с всичко необходимо — великолепна коса, задълбочено схващане за ролята на стратегическия блясък на устните. достатъчно интелигентност, за да разбира света, и мъничко скрита вътрешна смърт, което означаваше, че не й пука. Всички поне веднъж през живота си получават своя шанс, когато пред тях се разкриват големи възможности. Ако се случи така, че пропуснеш тази, която те интересува, след това всичко ти се струва неземно лесно.

Триша бе пропуснала само една възможност. Сега вече не трепереше толкова, когато мислеше за това. Смяташе, че то е онази част от нея, която е мъртва.

В Ен Би Си имаха нужда от нова водеща. Мо Минети щеше да напусне сутрешното предаване „US/AM“, за да роди бебе. Бяха й предложили фантастична сума, за да го роди на екрана, но най-неочаквано тя бе отказала в името на добрия вкус и правото на личен живот. Цели екипи от адвокати на компанията се заровиха в договорите й, за да установят дали тези причини са юридически оправдани, и най-накрая се видяха принудени да я освободят „със съжаление“. За тях това беше особено вбесяващо, защото изразът „със съжаление“ не бе най-точния в случая.

Говореше се, че може би, само „може би“, един британски акцент би бил подходящ. Останалото — косата, тенът на кожата и блясъкът на зъбите — трябваше да отговарят на американските телевизионни стандарти. Много британски акценти благодаряха на майките си от сцената за получените „Оскари“, много британски акценти пееха на Бродуей, британски акценти с перуки събираха необикновено голяма публика в „Театъра на шедьоврите“, британски акценти разказваха смешки, които никой не разбираше, но хората реагираха само на гласовете, така че може би сега бе моментът да се опита. Може би. Британски акцент в „US/AM“. Е, по дяволите.

Това беше причината Триша да е тук. Затова любовта й към Ню Йорк бе голям ход в кариерата й.

Разбира се, официално обявената причина бе друга. Телевизионната компания в Англия едва ли щеше да й отпусне пари за самолетен билет и хотел, за да тръгне да си търси работа в Манхатън. Тъй като заплатата й там би била поне десет пъти по-голяма, щяха да предположат, че сама ще поеме тези разноски. Не, тя измисли история, претекст, запази в тайна истинските си намерения и в края на краищата й дадоха сумата. Билетът, разбира се, бе туристическа класа, но хората познаваха лицето й и с няколко усмивки тя успя да постигне повече. Следващите уместни ходове й осигуриха приятна стая в „Брентуд“ — сега все още бе там и се чудеше какво да прави оттук нататък.

Дочутото на улицата е едно, а да осъществиш нужния контакт — съвсем друго. Разполагаше с едно-две имена, с един-два телефонни номера, но всички я съветваха да чака неопределено време и тя отново се оказа в началото на пистата. Пусна пипала, остави няколко бележки, но никой не я потърси. Работата, за която официално бе дошла, успя да свърши за една сутрин. Работата, към която се стремеше, примамливо блещукаше на непостижимия хоризонт.

По дяволите.

Хвана такси от киното и се върна в „Брентуд“. Колата не можа да се приближи достатъчно до тротоара, защото една голяма лимузина бе заела цялото място и Триша трябваше да се промуши покрай нея. Измъкна се от зловонния въздух на улицата и се вмъкна в благословения хлад на фоайето. Финият памук на блузата лепнеше като кал по кожата й. Имаше чувството, че е купила косата си от някакъв панаир, завързана за пръчка. На рецепцията попита дали няма някакво съобщение за нея и мрачно зачака да й кажат, че няма. Имаше.

О!

Добре.

Беше станало. Отиде на кино с единствената цел да накара телефона да зазвъни. Не можеше да понася да седи и да чака в хотелската стая.

Зачуди се. Дали да отвори плика още тук, долу? Дрехите й причиняваха сърбеж и тя копнееше да ги свали и да се изтегне на леглото. Бе пуснала климатичната инсталация на най-ниската възможна температура и на най-силната възможна вентилация. Сега повече от всичко на света искаше да настръхне. След това горещ душ, после студен, после лежане върху кърпата на леглото и постепенно изсъхване на климатична инсталация. После четене на съобщението. Може би още едно настръхване. Може би… какво ли не.

Не. Повече от всичко на тази земя тя искаше да работи в американска телевизионна компания с десет пъти по-голяма заплата от досегашната. Повече от всичко на тази земя. Това, което искаше повече от всичко друго въобще, вече не беше възможно.

Тя седна на стола във фоайето, под някаква палма, и отвори малкия плик с прозрачно прозорче.

„Моля обадете се — пишеше вътре. — Нещастна.“ — Имаше и телефонен номер: „Гейл Андрюс.“ Гейл Андрюс.

Не очакваше това име. То я завари неподготвена. Струваше й се познато, но не можеше веднага да каже защо. Дали не беше секретарката на Анди Мартин? Асистентката на Хилъри Вест? Мартин и Вест бяха двете имена, с които се бе свързала, или поне се бе опитала да се свърже, в Ен Би Си. А какво означаваше „Нещастна“?

Нещастна?

Чувстваше се напълно объркана. Дали пък този Уди Алън не се опитваше да се свърже с нея под чуждо име? Телефонът започваше с 212. Значи бе някъде в Ню Йорк. Който също бе нещастен. Е, това донякъде стесняваше кръга на възможностите, нали?

Тя се върна на рецепцията.

— Имам проблем със съобщението, което току-що ми дадохте — каза тя. — Непозната особа се е опитала да се свърже с мен и пише, че е нещастна.

Служителят намръщено се вгледа в листа.

— Познавате ли тази жена?

— Не — отговори Триша.

— Хм — въздъхна служителят. — Изглежда нещо я е разстроило.

— Да — съгласи се Триша.

— Има и име. Гейл Андрюс. Познавате ли някого с такова име?

— Не — отвърна Триша.

— Някаква идея за какво би могла да е нещастна?

— Никаква.

— А позвънихте ли на номера? Тук е записан телефонен номер.

— Не — отвърна Триша. — Току-що ми дадохте бележката. Опитвам се да получа малко повече информация, преди да се обадя. Може ли да поговоря с този, който е приел съобщението?

— Хъм — каза служителят, — Не мисля, че тук имаме някой на име Гейл Андрюс.

— Давам си сметка за това — отвърна Триша. — Просто исках…

— Аз съм Гейл Андрюс.

Гласът се чу някъде зад гърба й. Тя се обърна.

— Извинете?

— Аз съм Гейл Андрюс. Тази сутрин ме интервюирахте.

— О… О, Боже! Да, разбира се — промърмори Трита малко смутено.

— Оставих ви бележка преди няколко часа. Не ми се обадихте, така че реших да дойда. Не исках да ви изпусна.

— Да, да… Да, разбира се — отвърна Триша, която усилено се мъчеше да се ориентира в положението.

— Това не е моя работа — намеси се служителят, за когото положението не означаваше каквото и да било. — Все още ли искате да ви свържа с този номер?

— Не, няма нужда, благодаря — отвърна Триша. — Ще се справя сама.

— Мога да позвъня в стаята, ако това ще ви помогне някак — продължи служителят и отново се вгледа в бележката.

— Не, не е необходимо, благодаря — спря го Триша. — Това е номерът на моята стая. Бележката беше за мен. Мисля, че сега всичко се изясни.

— Тогава ви желая приятен ден.

Триша не държеше кой знае колко денят й да е приятен. Предпочиташе да има работа.

Не желаеше да разговаря и с Гейл Андрюс. Принципите й по отношение на сближаването с християните бяха непоклатими. Колегите й наричаха интервюираните от нея обекти „християни“ и често се кръстеха, когато виждаха някой от тях да влиза нищо неподозиращ в студиото при нея, особено когато тя се усмихваше топло и показваше блестящите си зъби.

Сега се усмихна ледено, чудейки се какво да прави.

Гейл Андрюс бе добре поддържана жена на около четиридесет и пет. Облеклото й — от свободно падащата разновидност — се намираше в границите, очертани от скъпоструващия изискан вкус. Бе астроложка, при това известна, и, ако можеше да се вярва на слуховете — влиятелна. Говореше се, че е оказвала давление върху някои от решенията на покойния президент Хъдсън — от това, каква сметана да яде в определен ден от седмицата до това, дали да бомбардира Дамаск.

Триша я измъчи повече от донякъде. Не по въпроса дали наистина приказките за президента са верни или не. Това вече бе изтъркана плоча. На времето мис Андрюс бе отрекла да му е давала каквито и да било съвети, освен по лични, духовни и диетични въпроси, сред които очевидно не влизаше бомбардирането на Дамаск. (НИЩО ЛИЧНО, ДАМАСК — тръбяха таблоидите тогава.)

Не, Триша бе задълбала в елегантната малка тема за същността на астрологията въобще. Мис Андрюс не бе съвсем подготвена за това. Триша, на свой ред, не бе готова за среща-реванш във фоайето на хотела. Какво да прави?

— Мога да ви почакам в бара, ако ви трябват няколко минути — каза Гейл Андрюс. — Но искам да поговоря с вас на всяка цена, а довечера заминавам.

Изглеждаше по-скоро разтревожена, не ядосана или раздразнена.

— Добре — съгласи се Триша. — Ще сляза след десет минути.

Качи се в стаята си. Освен всичко останало тя нямаше никакво доверие в способността на онзи тип от рецепцията да се справя със сложни проблеми от рода на предаването и получаването на съобщения, така че искаше да провери сама дали не са мушнали нещо под вратата й. Ако някой наистина искаше да й предаде нещо, би предпочел да избегне услугите на рецепцията. Нямаше нищо.

Но сигналната лампа на телефона светеше. Триша натисна бутона и чу гласа на телефонистката.

— За вас има съобщение от Гери Андрес.

— Да? — Името не й бе познато. — Какво е то?

— Нещатен.

— Не… какво?

— Нещатен. Така пише. Човекът каза, че е нещатен. Предполагам, че е искал да го знаете. Да ви дам ли номера?

Когато започна да диктува, Триша си помисли, че става дума за объркан вариант на съобщението, което вече бе получила.

— Добре, добре — прекъсна я тя. — Има ли нещо друго за мен?

— В коя стая сте?

Триша не можеше да си представи защо телефонистката иска номера на стаята толкова късно, но й го каза.

— Името ви?

— Макмилън. Триша Макмилън. — След това търпеливо й го издиктува по букви.

— Не сте ли Макмейнъс?

— Не.

— Няма нищо за вас. — Щрак.

Триша въздъхна и набра отново. Този път каза номера на стаята и името си още в самото начало. По нищо не можеше да се разбере дали телефонистката се досеща, че са разговаряли само преди десет секунди.

— Ще бъда в бара — обясни Триша. — В бара. Моля ви, ако някой ме търси по телефона, да прехвърлите разговора там.

— Име?

Наложи се да повторят всичко още един-два пъти, докато Триша не се увери, че всичко, което е възможно да бъде изяснено, е изяснено — доколкото е възможно.

Взе душ, преоблече се и се гримира със скоростта на професионалист, след което погледна тъжно леглото си, въздъхна и излезе.

Искаше й се да се измъкне тайно и да се скрие.

Не, всъщност не съвсем.

Докато чакаше асансьора, се погледна в огледалото на стената. Имаше вид на спокоен, владеещ себе си човек, а щом можеше да заблуди себе си, значи можеше да заблуди и всеки друг.

Просто се налагаше да заглади положението с Гейл Андрюс. Наистина я бе притиснала здравата. „Съжалявам, но такава е играта…“ — или нещо подобно. Мис Андрюс се бе съгласила да даде това интервю, защото бе издала нова книга и показването й по телевизията щеше да е безплатна реклама. Само че за всяко нещо трябва да се плаща… Не… Тя махна репликата от сценария.

Ето какво се бе случило:

Миналата седмица астрономите бяха обявили, че най-накрая са открили десетата планета оттатък Плутон. Бяха я търсили с години, насочвани от някои аномалии в орбитите на външните планети, най-накрая бяха успели. Сега се чувстваха ужасно щастливи и всички останали се чувстваха ужасно щастливи, защото астрономите бяха щастливи, и така нататък. Планетата официално бе наречена Персефона, но бързо й бяха лепнали прякора „Рупърт“ на името на папагала на един от изследователите — към него бе прикачена и някаква отегчително задушевна история и всичко бе чудесно и прекрасно.

Поради най-различни причини Триша бе проследила събитията със значителен интерес.

Когато търсеше претекст да отиде до Ню Йорк за сметка на телевизионната компания, бе попаднала на вестникарска дописка за Гейл Андрюс и книгата й „Вие и вашите планети“.

Гейл Андрюс не беше звезда в истинския смисъл на думата, но при споменаването на президента Хъдсън сметаната и ампутацията на Дамаск (светът се бе развил след стачките на хирурзите; официално приетият термин всъщност бе „дамаскотомия“ и означаваше „отрязване на Дамаск“) всеки се досещаше за какво става дума.

Триша видя хляб в това и бързо пробута идеята на продуцента си.

Разбира се, мисълта, че големите каменни късове, които се реят в космоса, знаят за живота ти неща, които сам ти не знаеш, би трябвало сериозно да се разклати от най-неочакваната поява на още един каменен къс, за който никой преди това не е подозирал.

Някои от пресмятанията би трябвало да се окажат неверни, нали?

Ами всичките тези звездни карти, движения на планетите и други подобни? Било е ясно (на пръв поглед) какво е станало, когато Нептун е бил в Дева и така нататък, но какво е станало, когато е изгрявал Рупърт? Не се ли налагаше цялата астрология да се преосмисли? А не беше ли дошло времето най-после да се признае, че всичко това е локва помия и че е най-добре мястото му да заеме отглеждането на прасета, което все пак има някаква рационална основа? Ако Рупърт бе открит преди три години, нямаше ли президентът Хъдсън да яде ягодова сметана в четвъртък, вместо в петък? Нямаше ли Дамаск все още да е на мястото си? Такива работи.

Гейл Андрюс бе приела всичко сравнително спокойно. Тъкмо започваше да се съвзема след първоначалната атака, когато допусна доста сериозната грешка да се опитва да извади Триша от равновесие с приказки за небесни сектори, прави ъгли и някои по-непонятни области на тригонометрията.

За неин ужас онова, което изстрелваше към Триша, се връщаше назад с инерция, с която не беше в състояние да се справи. Никой не беше предупредил Гейл, че за интервюиращата телевизионното поприще бе втори опит за намиране на място под слънцето. Зад блясъка на устните й, зад невероятната прическа и зад кристалносините очни лещи се криеше ум, който в една по-ранна, вече изоставена фаза от живота й, бе защитил магистърска степен по математика и докторат по астрофизика.

Когато се качи замислена в асансьора Триша си спомни, че бе забравила чантата си в стаята и за миг се зачуди дали да не изскочи, преди да се е затворила вратата, за да я вземе. Не. Чантата беше на сигурно място, а и в нея нямаше нищо, което би й потрябвало кой знае колко. Вратата плавно се затвори.

Освен това ако животът я бе научил на нещо, то бе следното: Никога не се връщай, за да си вземеш чантата.

Докато асансьорът се спускаше, тя се втренчи напрегнато в тавана. Всеки, който не познаваше Триша Макмилън, би си помислил, че гледа нагоре точно както хората, които се мъчат да сдържат сълзите си. Само че тя гледаше малката видеокамера на службата за сигурност, монтирана горе в ъгъла.

След минута излезе забързано от асансьора и отново се приближи до рецепцията.

— Ще напиша всичко — обясни тя, — защото не искам нещо да се обърка.

Написа името си с големи букви на лист хартия, добави номера на стаята си и после: „В БАРА СЪМ.“ Подаде листа на служителя, който го погледна.

— В случай, че някой ме потърси. Става ли?

Служителят продължаваше да гледа листа.

— Искате да проверя дали си е в стаята ли?

След още две минути Триша се настани на високия стол пред бара до Гейл Андрюс, пред която имаше чаша бяло вино.

— Направихте ми впечатление на човек, който предпочита да седи на бара, вместо да се спотайва на някоя маса — посрещна я тя.

Това бе истина и Триша се изненада.

— Водка? — предложи Гейл Андрюс.

— Да — съгласи се Триша, изпълнена с подозрения. Едва се сдържа да не попита „Откъде разбрахте“, но Гейл отговори и без това:

— Барманът ми каза — и се усмихна мило.

Барманът вече бе налял водката и я плъзна елегантно към нея по полираната махагонова повърхност.

— Благодаря — кимна Триша и разклати питието. Не знаеше как да реагира на тази неочаквана любезност и реши да не позволява тя да я заблуди. Хората в Ню Йорк не се държаха мило един към друг, ако няма конкретна причина за това.

— Мис Андрюс — каза тя твърдо, — съжалявам, задето сте нещастна. Предполагам смятате, че тази сутрин се държах малко грубо с вас, но астрологията в края на краищата е само забавление. Няма нищо лошо в това. Тя е част от шоубизнеса и вие се справяте отлично в нея… Желая ви успех. Забавно е. Но не е наука и не бива да се смята за такава. Мисля, че двете с вас тази сутрин се представихме много добре, като в същото време ще доставим удоволствие и на много други хора — с това си вадим хляба, нали? Съжалявам, ако съм ви създала проблеми…

— Аз съм напълно щастлива — отвърна Гейл Андрюс.

— О! — възкликна Триша, без да е сигурна как да разбира думите и. — В бележката ви пишеше, че сте нещастна.

— Не — възрази Гейл Андрюс, — в бележката написах, че вие сте нещастна и се чудех защо.

Триша имаше чувството, че са я ритнали по тила. Започна да мига.

— Какво!? — попита тя тихо.

— Има нещо общо със звездите. Когато разговаряхме тази сутрин ми се стори, че нещо свързано със звездите и планетите ви тревожи и ядосва. Това ме обезпокои и реших да дойда, за да видя дали всичко е наред.

Триша се втренчи в нея.

— Мис Андрюс… — започна тя, но си даде сметка, че тонът й е именно ядосан и разтревожен, а това силно подкопаваше възражението, което искаше да направи.

— Наричайте ме Гейл. Нямам нищо против.

Триша изглеждаше объркана.

— Зная, че астрологията не е наука — продължи Гейл. — Разбира се, че не е. Тя е просто набор от правила като в шаха, тениса или… как се казваше странното нещо, на което играете вие, англичаните?

— Мм? Крикет? Самоненавист?

— Парламентарна демокрация. Правилата някак си са се оказали там, където са. Те нямат никакъв смисъл извън самите себе си. Само че когато започнете да ги прилагате, възникват всевъзможни процеси и започвате да разбирате много неща за хората. В астрологията правилата са свързани със звездите и планетите, но не би имало голяма разлика, ако бяха свързани например с патки и патоци. Чисто и просто това е начин на мислене върху даден проблем, който позволява да се прояви формата на този проблем. Колкото повече правила има, колкото по-дребни и произволни са те, толкова по-добре. То е като да хвърлиш шепа фин графитен прах върху лист хартия, за да видиш къде са скритите неравности. По този начин можеш да прочетеш какво е било написано на горния лист, който вече е откъснат. В случая графитът не е важен. Той е само средство, за да се видят малките вдлъбнатини. По същия начин астрологията няма нищо общо с астрономията. Тя е свързана с хората, които мислят за други хора. Така че тази сутрин, когато… как да се изразя… когато така емоционално съсредоточихте вниманието си върху звездите и планетите, започнах да си мисля: „Тя не е ядосана и нещастна заради астрологията, чувства се така заради истинските звезди и планети. Хората изпадат в подобно настроение само когато наистина са изгубили нещо.“ Не можех да си мисля друго, но да си призная, не бях в състояние и да си го обясня. Така че дойдох да видя дали всичко е наред.

Триша беше сащисана.

Една част от мозъка й вече активно съчиняваше какви ли не възражения, свързани с глупостта на вестникарските хороскопи и със статистическата нелепица, която представляват те, но постепенно престана, защото си даде сметка, че останалата част от мозъка й просто не иска да слуша. Беше напълно сащисана.

Току-що един напълно непознат човек й бе казал нещо, което пазеше в тайна вече седемнадесет години. Обърна се към Гейл и я погледна.

— Аз…

Млъкна.

Една малка видеокамера проследи движението й. Това я изуми. Повечето хора не биха забелязали. Беше направена така, че да не бие на очи. Не трябваше с нищо да подсказва, че всъщност един скъп и модерен хотел в Ню Йорк не може да си позволи да е сигурен, че някой от клиентите му няма да извади пистолет или да влезе без вратовръзка. Въпреки че бе внимателно скрита зад бутилките водка, камерата не можеше да измами развития инстинкт на една телевизионна журналистка, която би трябвало много добре да знае кога е пред обектива.

— Нещо нередно ли има? — попита Гейл.

— Не… Аз… Трябва да призная, че ме изненадахте — отвърна Триша.

Реши да не обръща внимание на камерата. Просто въображението й си правеше лоша шега, защото през целия ден днес умът й бе зает само с телевизия. Не се случваше за първи път. Бе убедена, че една от камерите за следене на уличното движение днес се бе насочила към нея, а една друга — за охрана в магазина „Блуминадейл“ — особено държеше да я наблюдава, докато пробваше шапките. Изглежда се побъркваше. Дори й се беше сторило, че някаква птичка в Сентръл Парк се бе втренчила изпитателно в нея

Реши да не мисли за това и отпи от водката си. Някой ходеше из бара и питаше посетителите дали случайно не са мистър Макмейнъс.

— Е, добре — изведнъж заговори Триша. — не знам как се досетихте, но…

— Не се досетих. Просто ви слушах внимателно.

— Мисля, че загубих един цял, съвсем друг живот.

— На всекиго се случва. Винаги, по всяко време, всяко просто решение, което вземаме, всеки наш дъх отваря някои врати и затваря много други. Повечето от тях дори не забелязваме. Други забелязваме. Изглежда така е станало във вашия случай.

— О, да, забелязах и още как — отвърна Триша. — Добре, Ето какво се случи. Всъщност много е просто. Преди доста време на някакво парти срещнах един човек. Каза ми, че бил от друга планета и ме попита дали не искам да тръгна с него. Отговорих му: о’кей, искам. Такова беше партито. Помолих го да почака, докато си взема чантата, и обещах, че след това с радост ще отлетя с него за другата планета. Каза ми, че нямало да ми трябва чанта. Възразих, че очевидно планетата му е много изостанала, след като не знае, че една жена винаги има нужда от чантата си. Започна да проявява нетърпение, но аз нямах никакво намерение да се предавам само защото беше чужденец. Качих се на горния етаж. Мина известно време, докато намеря чантата си, после се оказа, че в тоалетната има някой. Когато слязох отново, той си бе отишъл.

Триша замълча.

— И… — подкани я Гейл.

— Вратата към двора бе отворена. Излязох навън. Имаше светлини. Нещо блестящо. Видях ги как се издигат към небето, как се мушкат в облаците и изчезват. Това е то. Край на историята. Край на един живот, начало на друг. Но не минава и миг, в който да не си представям някаква друга „аз“. „Аз“, която не се е връщала за чантата си. Имам чувството, че тази „аз“ е някъде там, а аз ходя в сянката й.

Сега из бара крачеше служител на хотела и питаше посетителите дали не са мистър Милър. Никой не беше.

— Наистина ли смятате, че този… че тази особа е била от друга планета? — попита Гейл.

— О, да. Разбира се. Видях космическия кораб… И освен това имаше две глави —

— Две? Никой ли не забеляза?

— Беше карнавал.

— Разбирам…

— Естествено върху втората бе нахлузил птичи кафез, покрит с пешкир. Твърдеше, че имал папагал. Почукваше кафеза, а отвътре се чуваха крясъци и папагалски брътвежи — След това махна пешкира за миг и се заля в смях. Отдолу се откри втора глава, която се смееше заедно с него. Доста смущаващ момент, уверявам ви.

— Предполагам, че сте постъпили правилно, скъпа — каза Гейл.

— Не, не мисля — възрази Триша, — Не мисля. После вече не можех да се занимавам с това, с което се занимавах дотогава. Бях астрофизик, разбирате ли? Човек не може да е астрофизик, ако е срещал човек от друга планета с две глави, едната от които се прави на папагал. Просто не може. Поне с мен беше така.

— Разбирам, че е трудно. Вероятно затова не гледате с добро око на хората, когато ви говорят неща, които ви се струват пълни глупости.

— Да — съгласи се Триша. — Права сте. Съжалявам.

— Няма нищо.

— Между другото, вие сте първият човек, на когото казвам това.

— Чудех се… Омъжена ли сте?

— Хм, не. Трудно е да се познае в наши дни, нали? Но сте права да питате, защото може би това е причината. На няколко пъти бях на крачка да го направя, най-вече защото исках да имам дете, но всички кандидати, в края на краищата, ме питаха защо непрекъснато гледам тъжно над рамото им. Какво да отговоря? По едно време дори си помислих да отида в някоя банка за сперма и да изпробвам късмета си. Да родя нечие дете наслуки.

— Не може сериозно да сте си мислили такова нещо, нали?

Триша се засмя.

— Вероятно не. Така и не отидох и не разбрах дали наистина съм си го мислила. Все едно, не го направих. Такава е историята на моя живот. Никога не направих истинското нещо. Може би затова съм в телевизията. Там нищо не е истинско.

— Извинете, вие ли сте Триша Макмилън?

Триша вдигна изненадано поглед. Зад нея стоеше мъж с униформена шофьорска шапка.

— Да — отговори тя и веднага възвърна самообладанието си.

— Търся ви от около час. В хотела ми казаха, че нямали гост с такова име, но аз се обадих в офиса на мистър Мартин и ми отговориха, че не съм сгрешил и че това е хотелът ви. Попитах пак, но ми отговориха, че не са чували за вас. Накарах ги въпреки това да проверят, но не ви намериха. Най-накрая помолих в офиса да изпратят по факса в колата снимката ви и тръгнах да ви търся по нея.

Той погледна часовника си.

— Може би вече е малко късно. Искате ли все пак да дойдете?

Триша беше като гръмната.

— Мистър Мартин? Говорите за мистър Анди Мартин от Ен Би Си?

— Точно така, мадам. Пробни снимки за US/AM.

Триша скочи на крака. Дори не можеше и да си помисли за всичките съобщения за мистър Макмейнъс и мистър Милър, които бе чула.

— Но трябва да побързаме — каза шофьорът. — Доколкото разбрах, мистър Мартин смята, че може би си струва да опита с британски акцент. Шефът му не иска и да чуе такова нещо. Това е мистър Збинглер, но знам, че тази вечер ще лети до западното крайбрежие, защото трябва да го взема и да го закарам до летището.

— Добре — каза Триша. — Готова съм. Да тръгваме.

— Както кажете, мадам. Голямата лимузина пред входа.

Триша се обърна към Гейл.

— Съжалявам.

— Вървете, вървете. Желая ви късмет, Радвам се, че поговорихме.

Триша посегна, за да извади пари от чантата си.

— По дяволите! — Беше я оставила в стаята си.

— Аз ще платя — успокои я Гейл. — Не се тревожете. Наистина ми беше много интересно.

Триша въздъхна.

— Вижте, наистина съжалявам за тази сутрин и…

— Не говорете за това. Няма нищо. То е само астрология. Безобидна е. Не е свършекът на света.

— Благодаря. — Триша импулсивно я прегърна.

— Взехте ли си всичко необходимо? — попита шофьорът. — Не искате ли да се качите за чантата си или нещо друго?

— Животът ме е научил на едно — отговори тя — Никога да не се връщам за чантата си.

След малко повече от час Триша седеше на едно от двете легла в хотелската си стая. В продължение на няколко минути дори не помръдна. Гледаше втренчено чантата си, която невинно стоеше на другото легло.

В ръката си държеше бележка от Гейл Андрюс, в която пишеше: „Не се разочаровайте прекалено. Позвънете ми, ако искате да поговорим за всичко това. На ваше място утре вечер бих си седяла у дома. Малка почивка. Не, не ми обръщайте внимание и най-вече не се тревожете. Това е само астрология. Не е свършекът на света. Гейл.“

Шофьорът се бе оказал дяволски прав. Всъщност изглеждаше, че той знаеше повече за организацията от всеки друг. Мартин искаше, Збинглер — не. Тя бе получила своя шанс да докаже, че първият е прав и го бе проиграла.

Е, добре. Е, добре.

Време е да си върви у дома. Време е да се обади на летището и да провери дали все още може да хване полета за Лондон тази вечер. Посегна към дебелия телефонен указател.

О! Всяко нещо по реда си.

Тя остави указателя, взе чантата си и я занесе в банята. Сложи я на тоалетката и извади отвътре малката пластмасова кутийка, в която бяха контактните лещи, без които не можеше да чете добре нито сценарий, нито от екрана за автоматично подаване на реплики.

Когато поставяше малките пластмасови полусфери в очите си, си помисли, че ако животът я е научил на нещо, то е следното — има случаи, когато не трябва да се връщаш за чантата си, и други, когато трябва. Сега оставаше да я научи как да различава едните от другите.

Пътеводителят на галактическия стопаджия през онова, което на смях наричаме „минало“, е имал да каже доста неща по въпроса за Паралелните вселени. Все пак много малко от тях са разбираеми за когото и да било под нивото на Усъвършенстваните богове и тъй като вече е доказан факт, че всички известни богове са се появили цели три милионни от секундата след началото на Вселената, а не, както те обикновено твърдят, една седмица преди това, им се налага да дават прекалено много обяснения и засега не са в състояние да отделят време за коментари по въпросите на дълбоката физика.

Едно от нещата, които Пътеводителят ни казва по въпроса за Паралелните вселени, е, че нямаш и минимален шанс да ги разбереш. Следователно можеш да казваш: „Какво!?“, „А!?“, да ти се кръстосат очите и дори да изпаднеш в нервна криза — без страх, че ще те вземат за глупак.

Първото нещо, което трябва да се знае за Паралелните вселени, казва Пътеводителят, е, че не са паралелни.

Също така е много важно да си дадем сметка, че те не са и вселени в точния смисъл на думата, но най-лесно е да се опитаме да разберем това малко по-късно, когато вече сме разбрали, че всичко, което сме разбрали досега, не е вярно. Причината да не са вселени е, че всяка Вселена не е нещо само по себе си, а само начин за разглеждане на онова, което е по-известно под техническото название ЦВММ или Цялостен всеобхватен миш-маш. Цялостният всеобхватен миш-маш също не съществува реално, а е сумата от различните начини, по които бихме могли да го разглеждаме, ако съществуваше.

Причината, поради която Вселените не са паралелни, е същата, поради която и морето не е паралелно. Това не означава нищо. Можете да направите какъвто си искате разрез на Цялостния всеобхватен миш-маш и в общи линии ще получите нещо, което някой ще нарече свой дом.

Сега не се стеснявайте да изпаднете в нервна криза.

Земята, с която се занимаваме поради особената й ориентация в Цялостния всеобхватен миш-маш, за разлика от другите земи, бе ударена от едно неутрино.

Не е голямо нещо да те ударят с неутрино.

Всъщност трудно е да си представим нещо по-малко, с което можем да се надяваме да ни ударят. Освен това удрянето с неутрино не е нещо чак толкова необикновено за обект с размерите на Земята. Далеч не. Ако има наносекунда, в която тази планета не е подложена на ударите на няколко милиарда летящи неутрино, тя би била доста необикновена.

Разбира се, всичко зависи от това, какво разбираме под „удряне“, след като си дадем сметка, че материята се състои направо от нищо. Шансовете едно неутрино да удари нещо, докато се движи през цялата тази огромна пустош, горе-долу се равняват на това да хвърлиш напосоки сачмен лагер от летящ „Боинг 747“ и да удариш, да кажем, сандвич с яйце.

Но това неутрино все пак удари нещо. Нищо кой знае колко важно в скалата на нещата, би могло да се каже. Само че проблемът с казването на такива неща е в това, че резултатите могат да кръстосат погледа ни. Веднъж след като нещо наистина се случи в нещо толкова сложно и объркано като Вселената, само Кевин знае какъв ще бъде крайният резултат — където „Кевин“ е всяка случайна величина, която не знае нищо за нищо.

Това неутрино удари атом.

Атомът бе част от молекула. Молекулата бе част от ДНК. ДНК-то бе част от една генетична рецепта за растеж… и така нататък. Резултатът от всичко това беше, че на едно растение му поникна допълнително листенце. В Есекс. Или по-скоро в това, което след множество обсъждания и локални проблеми от геологическо естество щеше да стане Есекс.

Растението беше детелина. То разпространи тежестта си, или по скоро семената си, удивително ефективно и бързо се превърна в най-важния тип детелина за света. Точната причинно-следствена връзка между този дребен биологичен инцидент и някои други незначителни вариации, които съществуват в този разрез от Цялостния всеобхватен миш-маш — като например фактът, че Триша Макмилън не успя да замине със Зейфод Бийбълброкс, ненормално ниските продажни цени на сладоледа с аромат на американско орехче и че Земята, на която това се случи, не бе разрушена от вогоните във връзка с новата хиперпространствена магистрала — в момента е вписана под номер 4 763 984 132 в списъка на приоритетните изследователски проекти на онова, което някога беше Исторически факултет на Максимегалонския университет и изглежда никой от участниците в молитвеното събрание край басейна за водна топка не смята проблема за особено спешен.

Триша имаше чувството, че светът заговорничи срещу нея. Даваше си сметка, че това е напълно естествено чувство след като си летял цяла нощ на изток и се е оказало, че пред теб най-неочаквано се е изпречил цял един нов тайнствено заплашителен ден, за който никак не си подготвен. Но все пак.

На моравата й имаше следи.

Всъщност те никак не я интересуваха. Можеше да ги има, можеше да ги няма. Беше събота сутрин. Току-що се бе прибрала от Ню Йорк и се чувстваше уморена, вкисната и полудяла — искаше единствено да легне в леглото си, да пусне тихо радиото и да се унесе в сън.

Само че Ерик Бартлет нямаше никакво намерение да я остави да се измъкне, без да разгледа следите, както трябва. Ерик бе градинарят, който идваше от селото в събота сутринта, за да рови в градината й с някаква пръчка. Той не вярваше, че някой може да си дойде от Ню Йорк сутринта. Не можеше да го приеме. Струваше му се противоестествено. Но вярваше буквално във всичко останало.

— Сигурно са онези космически пришълци — отбеляза той и мушна малките вдлъбнатини с пръчката си. — Напоследък много се приказва за тях. Мисля си, че са те.

— Така ли? — попита Триша и крадешком погледна часовника си. Помисли си, че ще може да остане права само още десет минути, след което щеше да падне, независимо къде се намира — в спалнята си или в градината. И то при положение, че само трябва да стои изправена. Ако освен това се наложеше да кима интелигентно и да казва: „Така ли?“, може би минутите щяха да станат пет.

— О, да — каза Ерик. — Те се спускат от небето, кацат на моравата и после отфучават отново. Понякога вземат котката. Мисис Уилямс от пощата… котката й… знаете ли я, рижата? Отвлякоха я космически пришълци. Разбира се, на следващия ден я върнаха, но беше в много странно настроение. Цяла сутрин скиташе насам-натам, а следобед заспа. Преди правеше точно обратното. Спеше сутрин, а скитосваше следобед. Предполагам, че не е успяла да се адаптира след полета на междупланетния кораб.

— Аха — кимна Триша.

— Освен това мисис Уилямс каза, че са я боядисали в сиво. Та тези следи са точно като следите, които сигурно оставят подпорките на корабите им.

— А не мислиш ли, че са от косачка?

— Да, ако бяха малко по-закръглени, но тези не са. Видът им е изцяло чуждоземски.

— Ти спомена, че косачката погаждала разни номера и имала нужда от ремонт. Иначе щяла да прояжда дупки в тревата.

— Казах това, мис Триша. И продължавам да го твърдя. Не съм казал, че със сигурност не са от косачката, а просто че при тази форма на следите е по-вероятно да…

— Ерик… — заговори Триша търпеливо.

— Ето какво, мис Триша — продължи Ерик. — ще погледна косачката, както се канех миналата седмица, и ще ви оставя да се занимавате с вашите си неща.

— Благодаря, Ерик. Всъщност смятам да поспя. Ако искаш нещо от кухнята, влез и си го вземи.

— Благодаря, мис Триша. Желая ви късмет.

Ерик се наведе и откъсна нещо от тревата.

— Ето — каза той. — Трилистна детелина. Носи щастие, разбирате ли?

Вгледа се внимателно, за да се увери, че това е истинска трилистна детелина, а не обикновена четирилистна, на която е паднало едното листо.

— На ваше място все пак бих следил дали няма да се появят признаци на извънземни. — Той се вгледа внимателно в хоризонта. — Особено откъм Хенли.

— Благодаря ти, Ерик — отвърна Триша. — Ще следя.

Легна си и засънува трескави сънища за папагали и други птици. Събуди се следобед и тръгна да се разхожда наоколо, изпълнена с безпокойство, без да е сигурна какво да прави с остатъка от деня, а всъщност и с остатъка от живота си. Прекара поне час, разкъсвана от колебания, без да може да реши дали да не отскочи до града, за да прекара вечерта в „Ставро“. В момента това беше модното заведение, в което се събираха хората от професията й. Ако се видеше с някои приятели може би щеше да успее да се върне в нормалното си русло. Най-накрая реши да отиде. Там бе хубаво, приятно. Тя обичаше и самия Ставро — грък с баща германец. Доста странна комбинация. Преди няколко вечери Триша бе отишла в „Алфа“ — клуба, който Ставро държеше първоначално в Ню Йорк. Сега там беше брат му, който се смяташе за германец с майка гъркиня. Ставро много би се зарадвал да чуе, че работите на брат му в Ню Йорк не вървят както трябва, така че Триша щеше да отиде и да му достави това удоволствие. Ставро и Карл Мюлер се обичаха като куче и котка.

О’кей, решено.

В продължение на още цял час се чуди какво да облече. Най-накрая се спря на елегантната черна рокля, която бе купила в Ню Йорк. Обади се на една приятелка, за да разбере кой ще бъде в заведението тази вечер и научи, че то ще бъде затворено заради някакво сватбено тържество.

Помисли си, че да се опитваш да живееш по предварително начертан план е като да се опитваш да купиш съставките за някоя рецепта от супермаркет. Вземаш една от онези колички, които никога не вървят в посоката, в която ги буташ, и в крайна сметка купуваш нещо съвсем друго. И какво правиш с него? Какво правиш с рецептата? Триша не знаеше.

Както и да е, тази вечер на моравата й се приземи космически кораб.

Тя проследи движението му откъм Хенли най-напред с леко любопитство — зачуди се какви ли са тези светлини. Понеже не живееше на милион мили от летище Хийтроу, бе обикнала да вижда светлини в небето. Само че не толкова късно вечер и не толкова ниско, което всъщност събуди любопитството й.

Когато нещото започна да се приближава още повече, любопитството й се превърна в удивление.

„Хъммм“ — помисли си тя, което бе най-бързата мисъл, която можеше да мине през ума й. Все още се чувстваше замаяна от полета и не можеше да свикне с часовата разлика. Съобщенията, които една част от мозъка й изпращаше към другата, не пристигаха навреме и на истинското си местоназначение. Излезе от кухнята, където си правеше кафе, и отиде да отвори задната врата, към градината. Пое дълбоко свежия вечерен въздух, прекрачи прага и погледна нагоре. Нещо с размерите на каравана за къмпинг бе увиснало на стотина фута над моравата.

Наистина беше там. Висеше. Почти безшумно.

Нещо дълбоко в нея се раздвижи.

Ръцете й се отпуснаха надолу. Не обърна внимание на врялото кафе, което се разля по крака й. Бе престанала да диша, докато сантиметър по сантиметър корабът се спускаше надолу. Светлините му хвърляха игриви отблясъци по тревата, сякаш я опипваха. Докоснаха и Триша.

Струваше й се невероятно отново да й бъде предоставен шанс. Дали я бе открил? Дали се бе върнал?

Корабът продължи да се спуска, докато не докосна безшумно земята. Като че ли не беше съвсем като онзи, който бе видяла да заминава преди всичките тези години, но си помисли, че трудно би могла да съди за истинската му форма само по бляскащите в небето светлини.

Тишина.

След това „клик“ и „хъм“.

После пак „клик“ и „хъм“. Клик, хъм, клик, хъм.

Отвори се врата и светлина обля моравата пред нея.

Триша чакаше развълнувана.

В светлината се очерта силует, после още един и още един.

Едни големи очи премигнаха бавно, точно срещу нея.

— Макмилън? — най-накрая се чу странен, тънък глас, който едва произнасяше сричките. — Триша Макмилън. Мис Триша Макмилън?

— Да — отвърна Триша едва чуто.

— Наблюдавахме ви.

— Н… наблюдавахте? Мен?

— Да.

Оглеждаха я в продължение на няколко минути. Големите им очи се плъзгаха бавно нагоре-надолу по тялото й.

— Реално изглеждате по-малка — най-накрая отбеляза един от тях.

— Какво? — попита Триша.

— Да.

— Аз… не мога да разбера… — Естествено тя не бе очаквала нищо такова, но дори и за нещо неочаквано събитията не се развиваха според очакванията й.

— Вие… Зейфод ли ви изпраща?

Този въпрос изглежда малко притесни трите фигури. Те заговориха помежду си на някакъв забързан език и след това пак се обърнаха към нея.

— Не смятаме. Доколкото ни е известно, не — каза единият.

— Къде е Зейфод? — попита другият и вдигна поглед към нощното небе.

— Н… не знам — отвърна Триша безпомощно.

— Далеч ли е оттук? В каква посока? Ние не знаем.

Даде си сметка с помръкнало сърце, че нямат представа за кого им говори. И дори за какво им говори. Тя също нямаше представа за какво говорят те. Прогони надеждите си и бързо включи ума си на скорост. Нямаше смисъл да се разочарова. Трябваше да осъзнае факта, че е попаднала на журналистическата сензация на века. Какво да направи? Да влезе в къщи, за да вземе видеокамерата? А когато се върне те щяха ли да са още там? По въпроса за стратегията се чувстваше напълно объркана. „Карай ги да говорят — помисли си, — ще решиш по-късно.“

— Наблюдавали сте… мен?

— Всички вас. Всички на вашата планета. Телевизия, радио, Телекомуникации, компютри. Видеокамери за охрана, складове.

— Какво?

— Паркинги. Всичко. Наблюдаваме всичко.

Триша се втренчи в тях.

— Това трябва да е много отегчително — успя да изломоти тя.

— Да.

— Тогава защо…

— Освен…

— Да? Освен какво?

— Телевизионните състезания. Много обичаме телевизионни състезания.

Последва ужасно дълга пауза, през която Триша гледаше пришълците, а те гледаха нея.

— Трябва да взема нещо от вътре — каза тя решително. — Ето какво. Искате ли, или поне някой от вас, да влезете в къщата с мен и да хвърлите едно око?

— Много — закимаха и тримата с ентусиазъм.

Пришълците стояха смутени във всекидневната й, а тя извади забързано видеокамерата, една тридесет и пет милиметрова кинокамера, касетофон и всички записващи устройства, с които разполагаше. Бяха кльощави и на електрическото осветление изглеждаха пурпурнозеленикави.

— Няма да се бавя много, момчета — каза Триша, ровейки в някакво чекмедже, за да намери резервни касети и филми.

Посетителите й гледаха рафтовете, където се намираха компактдисковете и старите й плочи. Единият сбута леко останалите.

— Гледайте — каза той. — Елвис!

Триша престана да рови и се вгледа в тях още веднъж.

— Обичате ли Елвис?

— Да — отговориха те.

— Елвис Пресли?

— Да.

Тя поклати объркано глава и се опита да мушне празна касета във видеокамерата.

— Някои от вашите хора — отбеляза колебливо единият от гостите — смятат, че Елвис Пресли е бил отвлечен от чуждоземни.

— Какво? — възкликна Триша. — Това вярно ли е?

— Не е изключено.

— Да не искате да кажете, че вие сте отвлекли Елвис? — изохка тя. Опитваше се да запази самообладание, за да не повреди апаратурата, но изглежда това не й се отдаваше.

— Не, не сме ние — отвърнаха гостите. — Чуждоземни. Това е много интересна възможност. Често я обсъждаме.

— Трябва да ги заснема — промърмори Триша под носа си. Увери се, че видеокамерата е заредена правилно и работи.

Насочи я към тях. Не я доближи до окото си, защото не искаше да ги уплаши. Бе достатъчно опитна и можеше да снима както трябва и от бедро.

— Добре — каза тя накрая. — А сега бавно ми разкажете кои сте. Най-напред ти, — Посочи този вляво. — Как се казваш?

— Не знам.

— Не знаеш?

— Не знам.

— Аха — кимна Триша. — А вие двамата?

— И ние не знаем.

— Добре. Може би ще ми кажете откъде сте?

Поклатиха глави.

— Не знаете откъде сте?

Отново поклатиха глави.

— Тогава… — продължи Триша. — Какво сте вие… ъ-ъ-ъ…

Бе напълно объркана, но като професионалистка продължаваше да държи камерата неподвижно.

— Изпълняваме мисия — каза един от пришълците.

— Мисия! Каква мисия?

— Не знаем.

Тя все още държеше камерата неподвижно.

— Тогава какво правите тук, на Земята?

— Дойдохме да те вземем.

„Дръж здраво, не трепери.“ Можеше да вземе статив. Зачуди се дали не би трябвало да използва статив. Зачуди се, защото по този начин щеше да спечели няколко мига, за да асимилира чутото. Освен това си мислеше: „Помощ! Какво да правя?“

— А защо сте дошли да ме вземете? — попита тя спокойно.

— Защото изгубихме умовете си.

— Извинете — каза Триша, — но все пак ще трябва да взема статива.

Изглежда се чувстваха много добре, докато стояха без да правят каквото и да било. Намери статива и закрепи камерата на него. Лицето й бе напълно неподвижно, но тя нямаше никаква представа какво всъщност става и какво да мисли за всичко това.

— Добре — продължи Триша, когато се приготви. — Защо…

— Хареса ни интервюто с астроложката.

— Гледали сте го?

— Гледаме всичко. Астрологията ни се стори много интересна. Харесва ни. Малко са интересните неща. Какво ни казват звездите? Какво предсказват? Подобна информация може да се окаже полезна за нас.

— Но…

Триша не знаеше откъде да започне.

„Признай си — помисли си тя, — няма никакъв смисъл да се мъчиш да разбереш за какво става дума.“

На глас каза:

— Но аз не разбирам нищо от астрология.

— Ние разбираме.

— Така ли?

— Да. Следим хороскопите си. Внимателно. Четем вестниците и списанията ви много внимателно. Само че според нашия Лидер имаме проблем.

— Имате лидер!

— Да.

— Как се казва?

— Не знаем.

— Как казва, че му е името, по дяволите! Съжалявам. Това ще отпадне при монтажа. Как казва, че му е името?

— Не знае.

— Тогава откъде знаете, че ви е лидер?

— Пое нещата в свои ръце. Каза, че все някой трябва да направи нещо тук.

— Аха! — каза Триша, виждайки новата възможност. — Къде е това „тук“?

— Рупърт.

— Какво?

— Вашите я наричат Рупърт. Десетата планета от Слънчевата ви система. Настанихме се там за много години. Мястото е студено и не е интересно, но пък е отлично за наблюдаване.

— А защо ни наблюдавате?

— Това е всичко, което умеем да правим.

— Добре — отвърна Триша. — О’кей. Какъв е проблемът, който лидерът ви смята, че имате?

— Триангулацията.

— Извинете?

— Астрологията е много точна наука. Знаем това.

— Добре, ама… — започна Триша, но се отказа.

— Но е точна за вас тук, на Земята.

— Да-а-а-а-а… — Имаше ужасното чувство, че добива някаква бегла представа за нещата.

— Така че когато Венера изгрява в Козирог например, това е вярно, но гледано от Земята. А когато сме на Рупърт? Какво става там, когато Земята изгрява в Козирог? Трудно ни е да разберем. Сред нещата, които сме забравили, а те, струва ни се, са много и важни, е и тригонометрията.

— Чакайте, да говорим ясно… — каза Триша. — Искате да дойда с вас на Рупърт, така ли?

— Да.

— За да преизчисля хороскопите ви, вземайки предвид разликата в положенията на Земята и Рупърт?

— Да.

— А ще получа ли изключителните права?

— Да.

— Ваша съм — каза Триша и си помисли, че най-малкото би могла да ги продаде на Нашънъл Инкуайърър.

Когато се качи на кораба, който щеше да я отведе в далечния край на Слънчевата система, погледът й се спря най-напред на редицата монитори, на чиито екрани проблясваха стотици образи. Четвърти пришълец седеше пред един от тях и гледаше нещо. Беше запис на импровизираното интервю, което току-що бе направила с тримата му колеги. Когато се приближи смутено към него той вдигна поглед.

— Добър вечер, мис Макмилън. Отлична камера. Поздравявам ви.

Форд Префект падна, тичайки. Подът се оказа с около три инча по-далеч от вентилационната шахта, отколкото си спомняше, така че не можа да прецени точно мястото, на което щеше да падне. Започна да тича твърде рано, спъна се тромаво и изкълчи глезена си. Проклятие! Въпреки всичко той продължи с куцукане нататък по коридора.

В цялата сграда, както обикновено, виеха алармени инсталации. Той се скри зад обикновените шкафове за документи, озърна се, за да се увери, че не са го видели, и започна да рови в чантата си, за да намери нещата, от които обикновено се нуждаеше. Глезенът му, не както обикновено, го болеше адски.

Подът не само се бе оказал на три инча от мястото, на което го помнеше, но се бе оказал и на друга планета. Все пак трите инча го изненадаха. Канцелариите на Пътеводителя на галактическия стопаджия много често се преместваха на нова планета поради причини, свързани с местния климат, местната враждебност, сметките за енергия и данъците, но винаги се възстановяваха точно такива, каквито са били, почти до молекула. За много от служителите разположението на канцелариите представляваше единствената постоянна величина в сериозно обърканата им лична вселена.

Но сега имаше нещо странно.

„Това само по себе си не е изненадващо“ — помисли си Форд и извади лекия си пешкир за хвърляне. Буквално всичко в този живот до една или друга степен бе странно. Просто бе странно по малко по-различен начин, отколкото беше свикнал, което беше странно. Някак си не можеше да го фокусира веднага.

Извади инструмент за отваряне номер 3. Алармите звучаха по стария начин, който помнеше много добре. В тях долавяше някаква музика, която почти бе готов да затананика. Всичко му беше много познато. Светът навън му беше непознат. Преди не бе идвал на Сакуо-Пилия Хенша и тук му харесваше. На планетата цареше някаква карнавална атмосфера.

Извади от чантата си лъка — играчка и стрелата, които бе купил на един уличен пазар.

Бе успял да установи причината за карнавалната атмосфера на Сакуо-Пилия Хенша — местните жители празнуваха Презумпцията на Св. Антуелм. Приживе Св. Антуелм бил Велик и обичан владетел, който направил велика и обичана презумпция. Тя била, че при равни други условия всички искат да са щастливи, да се забавляват и да си прекарват колкото се може по-добре заедно. На смъртния си одър той завещал цялото си лично богатство, за да се финансира ежегоден фестивал, който трябвало да напомня за това на поданиците му. Трябвало да има в изобилие качествена храна, танци и някои удивително глупави игри, като „Гони Уокета“ например. Неговата Презумпция била толкова невероятно добра, че заради нея го канонизирали за светец. И не само това — всички, които станали светци преди него, задето били жестоко убити с камъни или пък живели надолу с главата в бъчва с тор, веднага били свалени и сега вече ги смятаха за доста неудобна тема.

Познатата, приличаща на „Н“ служебна сграда на Пътеводителя на галактическия стопаджия се издигаше в покрайнините на града и Форд Префект бе влязъл там по обичайния си начин. Винаги влизаше през вентилационната система вместо през главното фоайе, защото то се охраняваше от роботи, чието задължение беше да разпитват служителите за направените от тях разходи. Сметките на Форд Префект бяха удивително сложни и трудни, а той бе открил, че в общи линии роботите от фоайето не са подготвени, за да разберат аргументите, които би искал да изложи във връзка с тях. Затова и предпочиташе да влиза от друго място.

Това означаваше да задейства почти всички алармени системи в сградата, с изключение на тази в счетоводния отдел, което го удовлетворяваше. Сега той се сниши зад шкафа, наплюнчи гумения накрайник на стрелата и я нагласи върху тетивата на лъка.

След около тридесет секунди се появи един робот от охраната, голям колкото пъпеш. Летеше по коридора на около метър височина и сканираше вляво и вдясно, за да долови нещо нередно.

Форд прецени времето безупречно и изпрати стрелата към отсрещната стена на коридора. Тя се залепи и се разклати. Сензорите на робота я прихванаха веднага и той се обърна на деветдесет градуса, за да види какво, по дяволите, е това и накъде отива.

Форд Префект спечели една безценна секунда, в която роботът гледаше в противоположната посока. Хвърли пешкира върху летящото устройство и го улови.

Тъй като от робота стърчаха множество неща, той не можеше да маневрира вътре в пешкира и само се мяташе напред-назад, без да е в състояние да види кой го е заловил. Форд бързо го притегли към себе си и го притисна към пода. Устройството започваше жално да скимти. С едно бързо, добре заучено движение Форд бръкна под пешкира с инструмент за отваряне номер 3 и махна малкия пластмасов капак, който закриваше логическите вериги на робота.

Логиката е чудесно нещо, но в процеса на еволюцията са открити и някои нейни недостатъци.

Всяко нещо, което мисли логично, може да бъде надхитрено от друго нещо, стига то да мисли поне толкова логично, колкото първото. Най-лесният начин да излъжеш един напълно логичен робот е да му подаваш многократно една и съща стимулираща последователност, така че да зацикли в кръг. Това е било демонстрирано най-добре от експериментите с прочутия сандвич с херинга, проведени преди няколко хилядолетия в МИБМОИО („Максимегалонския институт за бавно и мъчително откриване на изненадващо очевидното“).

Един робот бил програмиран да вярва, че обича сандвичи с херинга. Всъщност това била и най-трудната част от целия експеримент. След като веднъж бил накаран да вярва, че обича сандвичи с херинга, пред него поставили такъв. Тогава роботът си помислил: „Я, сандвич с херинга! Аз обичам сандвичи с херинга!“

След което се навел, взел сандвича с манипулатора си за сандвичи и пак се изправил. За негово нещастие бил конструиран така, че при изправянето му сандвичът отново да пада пред него. Тогава той пак си мислел: „Я, сандвич с херинга…“ и така нататък повтарял същото действие многократно. Единствената причина на сандвича да не му дойде до гуша от цялата тази проклета работа и да не тръгне да си търси по-приятни начини за прекарване на времето бил фактът, че бидейки парче мъртва риба, поставена между две филийки хляб, долавял в по-малка степен от робота какво става наоколо.

По този начин учените от института открили движещата сила зад всички промени, зад развитието и подновяването на живота. Ето каква била тя — сандвич с херинга. Написали статия по въпроса, която била остро разкритикувана като удивително глупава. Те преброили резултатите си и си дали сметка, че всъщност са открили „скуката“ или по-скоро нейното практическо действие. Обзети от възбуда, те продължили работата си и открили и други емоции като „раздразнителност“, „потиснатост“, „неохота“, „заядливост“ и така нататък. Следващият пробив дошъл, когато изобщо престанали да използват сандвича с херинга, което довело до буря от нови емоции, които можели да изследват — „облекчение“, „радост“, „игривост“, „апетит“, „удовлетвореност“ и най-важното — желание за „щастие“.

Това бил най-големият пробив.

Огромните масиви сложни компютърни кодове, управляващи поведението на роботите, могат да се сменят много лесно, ако се наложи. Роботът има нужда единствено от способност да бъде отегчен или щастлив, което означава, че трябва да са изпълнени няколко условия, След което се оправя сам.

Роботът, който Форд бе хванал в пешкира си, в момента не беше щастлив. Чувстваше се щастлив, когато можеше да се движи наоколо. Когато можеше да вижда разни неща и особено когато тези неща се движеха наоколо и правеха забранени неща — тогава с голямо удоволствие би могъл да докладва за тях.

Форд скоро щеше да се справи с това.

Клекна и стисна робота между коленете си. Пешкирът все още покриваше всичките му сензорни устройства, но сега вече логическите му вериги бяха открити. Устройството ръмжеше недоволно и гневно, но можеше само да се ядосва, без да е в състояние да помръдне. С помощта на инструмента си Форд извади един малък чип от цокъла му. Веднага след това роботът утихна и изпадна в кома.

Чипът, който извади Форд, съдържаше инструкциите за всички условия, необходими на робота, за да се чувства щастлив. На практика това означаваше един малък електрически заряд да достигне от точка в лявата част на цокъла до точка в дясната му част. Чипът решаваше дали да достигне или не.

Форд извади малката жичка, която бе забол в пешкира, след което мушна единия й край в горния ляв ъгъл на цокъла, а другия — в долния десен ъгъл.

Нямаше нужда от нищо повече. Сега роботът щеше да се чувства щастлив, каквото и да се случеше.

Форд бързо се изправи и махна пешкира. Устройството се издигна като замаяно нагоре, следвайки донякъде крива траектория.

Обърна се и го видя.

— Мистър Префект! Сър! Толкова се радвам, че ви виждам!

— И аз се радвам, приятелю — отговори Форд. Роботът веднага докладва в центъра, че всичко в този най-прекрасен от прекрасните светове е наред, алармените инсталации утихнаха и животът се върна към нормалното си състояние.

Или почти до нормалното.

На това място имаше нещо странно.

Малкият робот гукаше с електрически възторг. Форд забърза нататък по коридора, оставяйки малкото устройство да подскача след него и да му казва колко прекрасно е всичко и колко се радва, че може да му каже това.

Само че Форд никак не се радваше.

Разминаваше се с хора, които не познаваше. Не бяха от неговия тип. Бяха прекалено добре поддържани. Очите им изглеждаха твърде мъртви. Всеки път, когато му се стореше, че вижда познат, и забързаше, за да му каже „здрасти“, се оказваше, че е някой съвсем друг, с прекалено изрядна прическа и много по-съсредоточен, решителен поглед от всички, които познаваше.

Стълбището бе преместено на няколко инча встрани. Таванът бе малко по-нисък. Едно фоайе изглеждаше малко по-различно. Всичките тези неща сами по себе си не го безпокояха, макар че донякъде пречеха на ориентацията. Безпокоеше го обзавеждането. По-рано то беше крещящо и блестящо. Скъпо — защото Пътеводителят се продаваше добре навсякъде в цивилизованата и постцивилизованата Галактика — но скъпо и забавно. В коридорите бяха подредени машини за игри. Безумно оцветени рояли висяха на таваните, зли морски същества от планетата Вив се надигаха от басейните в залесените атриуми, роботи-сервитьори в глупави престилки обикаляха из коридорите и се чудеха на кого да връчат пенливи напитки. Служителите държаха в кабинетите си опитомени вестдракони на верижки и птероспонди в кафези. Хората знаеха как да се забавляват а ако не, имаха на разположение специализирани курсове, с чиято помощ да поправят положението. Сега от това не бе останало нищо. Някой се бе развъртял и бе наложил безумния си вкус. Форд зави рязко в малка ниша, протегна ръка и дръпна летящия робот след себе си. Клекна и се втренчи в бърборещото нещо.

— Какво е станало тук? — попита той.

— О, само най-прекрасни неща, сър, само най-приятните възможни неща! Мога ли да седна в скута ви, моля?

— Не — сряза го Форд и го бутна настрани. Това пренебрежително отношение изпълни устройството с възторг и то започна да се издига, да ломоти щастливо и да прави лупинги. Форд отново го хвана и го закрепи неподвижно пред лицето си. Роботът се опита да остане на място, но все още трепереше леко.

— Нещо се е променило, нали? — просъска Форд.

— О, да! — проскимтя малкият робот в отговор. — Случи се нещо най-прекрасно и чудесно! Толкова се радвам за всичко това!

— А как беше преди?

— Страхотно!

— Но ти харесва промяната? — попита настоятелно Форд.

— На мен ми харесва всичко! — простена роботът. — Особено когато ми крещите така! Направете го пак, моля ви!

— Кажи ми какво се е случило!

— О, благодаря, благодаря!

Форд въздъхна.

— О’кей, о’кей — каза задъхано роботът. — Пътеводителят има нов собственик. Ново ръководство. Толкова е великолепно, не, просто ще се разтопя. Разбира се, и старото ръководство беше страхотно, но не съм сигурен дали и по онова време мислех така.

— Това е било преди да мушна тази жица в главата ти.

— Колко вярно! Наистина колко чудесно вярно! Колко прекрасно, фантастично, невероятно, убийствено хубаво вярно!

Каква предизвикваща екстаз вярна забележка!

— Какво се е случило? — продължи да упорства Форд. — Какво! Това ново ръководство? Кога е поело работата? О… зарежи! — добави той, когато малкият робот започна да се киска от неконтролируема радост и да се трие в коляното му. — Ще ида и ще разбера сам.

Форд се хвърли към вратата на главния редактор, сви се на топка, когато дървенията се разлетя на трески, претърколи се светкавично по пода към мястото, където обичайно стоеше количката, заредена с някои от най-силните и скъпи питиета на Галактиката, за да си осигури прикритие, прелетя заедно с нея към другия край на кабинета, където стоеше доста недодяланата статуя на Леда и октопода, и се скри зад нея. В същото време малкият робот от охраната със самоубийствено удоволствие се съгласи да привлече огъня към себе си.

Поне такъв беше планът и той бе необходим. Главният редактор, Стагияр-зил-Дого, бе опасно неуравновесен човек, който гледаше убийствено на хората от екипа, идващи при него, без необходимите нови, коригирани страници. В кабинета му имаше установка от насочвани с лазерен лъч оръжия, свързани със специални датчици, монтирани в касата на вратата — с тяхна помощ възпираше всеки, който идваше при него само с много добро оправдание за това, че не е написал нищо. Така се поддържаше висока производителност на труда. За нещастие количката с напитки я нямаше, Форд отчаяно се хвърли встрани и направи салто към статуята на Леда и октопода, но и нея я нямаше. Продължи да се мята хаотично из помещението, изпаднал в паника, спъна се, залитна, удари се в прозореца, който за щастие бе направен да издържа на ракетни удари, рикушира и се свлече като окаяна купчина насинена плът зад елегантното сиво канапе, което по-рано го нямаше.

След няколко секунди той бавно надзърна над облегалката.

Освен че количката с напитки и статуята на Леда и октопода липсваха, налице бе и смущаващото отсъствие на стрелба. Форд се намръщи. Нещо не беше наред.

— Мистър Префект, предполагам? — чу се глас. Той долетя откъм индивида с гладко лице, седнал зад бюрото от тиково дърво и керамика. Стагияр-зил-Дого наистина бе адски екземпляр, но на никого не би му хрумнало да каже, че е с гладко лице. Това не беше Стагияр-зил-Дого.

— По начина на влизането ви съдя, че в момента не разполагате с материал за, хм, Пътеводителя — каза индивидът с гладко лице. Седеше подпрял лакти на плота пред себе си и пръстите на ръцете му се докосваха по начин, който изненадващо все още не бе забранен със закон.

— Имах работа — измънка Форд доста неубедително. Той се изправи с олюляване и се изтупа от прахта. След това си каза, че няма никакъв смисъл, по дяволите, да мънка. Трябваше да овладее създалото се положение. Трябваше да разбере кой е този индивид и изведнъж му хрумна начин да направи това.

— Кой, по дяволите, си ти?

— Аз съм новият ви главен редактор. Тоест, ако продължим да се възползваме от услугите ви. Името ми е Ванн Харл. — Не му подаде ръка, а само попита: — Какво направихте с този робот за охрана?

Малкият робот кръжеше много бавно под тавана и блажено пъшкаше сам на себе си.

— Направих го много щастлив — отсече Форд. — Това е нещо като моя мисия. Къде е Стагияр? И, което е по-важно, къде е количката с напитки?

— Мистър зил-Дого вече не работи в организацията. Предполагам, че количката с напитки му помага да се примири с този факт.

— Организация? — извика Форд. — Организация! Що за гадна, тъпа дума по адрес на този хаос?

— Точно такова е и нашето мнение. Неразвити структури, раздут щат, лошо управление, пиянство. И това е само главният редактор. За останалото да не говорим — добави Харл.

— Шегите ще правя аз! — озъби се Форд.

— Не — възрази Харл. — Вие ще списвате колоната за ресторантите.

Той хвърли пластмасова карта на бюрото пред себе си. Форд не посегна да я вземе.

— Вие какво? — извика Форд.

— Не аз. Аз съм Харл. Вие сте Префект. Вие ще се занимавате с информацията за ресторантите. Аз съм редактор. Аз седя тук и казвам кой какво да прави. Схващате ли?

— Информацията за ресторантите! — възкликна Форд, все още твърде объркан, за да се ядоса истински.

— Седнете, Префект — каза Харл, завъртя се на стола си, стана и се вгледа в точиците, които се наслаждаваха на карнавала двадесет и три етажа по-долу.

— Време е да изправим този бизнес на крака, Префект — отсече той. — Ние от „Инфинидим Ентърпрайзис“ сме…

— Вие от какво?.

— От „Инфинидим Ентърпрайзис“. Купихме Пътеводителя.

— Инфинидим?

— В това име сме вложили милиони. Започнете да го харесвате или да си събирате багажа.

Форд сви рамене. Нямаше какво да събира.

— Галактиката се променя — продължи Харл. — Ние трябва да се променяме с нея. Да сме в крак с пазара. Пазарът се развива. Нови амбиции, нови технологии… Бъдещето е в…

— Не ми говори за бъдещето! — кресна Форд. — Бил съм в цялото бъдеще. Половината си живот съм прекарал там. Същото е като навсякъде другаде. Като всякога другаде. Същият боклук, по-бързи коли и по-мръсен въздух.

— Това е едно бъдеще — отбеляза Харл. — Това е твоето бъдеще, ако си готов да се примириш с него. Трябва да се научим да мислим в много измерения. От този момент нататък се простират безбройно много бъдещи варианти във всички възможни посоки… и от този, и от този. Милиарди варианти, започващи с всяка нова секунда! Всяко възможно местоположение на всеки електрон води до милиарди нови възможности! Милиарди и милиарди блестящи, великолепни варианти за бъдеще!

— Потече ти по брадичката.

— Милиарди и милиарди пазари!

— Разбирам — каза Форд. — Значи ще продаваш милиарди и милиарди Пътеводители.

— Не — възрази Харл, посегна да извади кърпата си, но не я намери. — Извинете — добави той, — но тези неща ме карат да се вълнувам.

Форд му подаде пешкира си.

— Няма да продаваме милиарди Пътеводители — продължи Харл, след като избърса устата си — заради разходите. Ще продаваме един и същ Пътеводител милиарди и милиарди пъти. Ще се възползваме от многоизмерната същност на Вселената и ще снижим производствените разходи. И няма да продаваме на безпарични стопаджии. Що за глупава идея! Да намериш единствената ниша на пазара, която няма никакви пари, и да се мъчиш да продаваш там! Не! Ще продаваме на заможния пътуващ бизнесмен и на съпругата му, заминаваща на почивка, — в милиарди и милиарди различни варианти на бъдещето. Това е най-радикалното, най-дръзкото и динамично начинание в цялата многоизмерна безкрайност на пространство/време/вероятността.

— И искаш да стана критик по ресторантите — каза Форд.

— Ще оценим приноса ви.

— Убий го! — изкрещя Форд. Изкрещя го на пешкира си.

Пешкирът изскочи от ръцете на Харл.

Направи го не защото имаше някакъв собствен мотив, а защото главният редактор се уплаши, че може да го направи. Следващото нещо, което стресна Харл, бе видът на Форд Префект, който се хвърли към него през бюрото със свити юмруци. Всъщност целта му беше да вземе само кредитната карта, но едва ли е необходимо да заемаш положението на Харл в организацията, в която го заемаше, за да развиеш здравословни параноидни възгледи за живота. Той реши благоразумно да се предпази, при което се дръпна рязко назад, удари силно главата си в противоракетното стъкло и се свлече, потънал в тревожни, дълбоко лични сънища.

Форд лежеше по корем на бюрото, изненадан от плавността, с която се бяха развили събитията. Погледна бързо кредитната карта, която сега държеше в ръката си — беше „Обяд-0-цена“, името му вече бе отпечатано на нея и срокът й щеше да изтече след две години. Това бе може би най-вълнуващото нещо, което Форд бе виждал през живота си. След това се прехвърли през бюрото, за да се погрижи за Харл.

Дишаше леко. На Форд му хрумна, че ще диша още по-леко, ако портфейлът не тежи на гърдите му, така че мушна ръка в джоба на сакото, извади го и го отвори. Доста пари. Кредитни карти. Членство в ултраклуба за голф. Други членски карти. Снимки на нечия жена и семейство — може би на Харл, но в тези дни вече бе трудно да се каже със сигурност. Претрупаните с работа бизнесмени често нямат много време за жена и деца, така че си ги наемат само за почивните дни.

Ха!

Не можеше да повярва, че е намерил това, което намери.

Бавно измъкна от портфейла едно единствено, безумно вълнуващо парче пластмаса, мушнато сред някакви разписки.

На вид не беше безумно вълнуващо. Всъщност беше дори скучновато. Малко по-малко от кредитна карта и малко по-дебело. Полупрозрачно. Погледнато срещу светлината, се виждаше холографски кодирана информация и образи, които сякаш се намираха дълбоко под повърхността.

Това беше „Идент-и-комф“. Ужасно глупаво и неразумно да носиш такова нещо в портфейла си, но пък напълно разбираемо. Съществуваха много начини, по които изискваха човек да доказва самоличността по категоричен начин и дори само това бе достатъчно, за да превърне живота ти в нещо много уморително, да не говорим за по-дълбоките екзистенциални проблеми, свързани с опита да функционираш като кохерентно съзнание в епистемологично обърканата физическа вселена. Погледнете само банковите разплащателни автомати. Пред тях висят тълпи от хора, които чакат да снемат пръстовите им отпечатъци, да сканират ретината на очите им, да отлющят късче кожа от тила им и да го подложат на мигновен (или почти мигновен — цели шест-седем секунди отегчителна реалност) генетичен анализ, а след това да отговарят на въпроси-уловки за членовете на семействата, които дори не помнят, че някога са имали, и за декларираните предпочитания към цветовете на покривката за маса. И това е само за да вземеш малко джобни пари за почивните дни! Ами ако се опитваш да вземеш заем за реактивна кола, да подпишеш противоракетен договор или да платиш цяла сметка в ресторант? Тогава нещата наистина могат да станат мъчителни.

Затова е и „Идент-и-комф“. На тази многофункционална карта за машинна обработка са закодирани всички факти за теб, за тялото и живота ти, и можеш да си я носиш в портфейла — тя представлява виещ триумф на технологията както над самата себе си, така и над обикновения здрав разум.

Форд я прибра в джоба си. Хрумна му удивително добра идея. Зачуди се колко време Харл щеше да е в безсъзнание.

— Хей! — извика той на робота, голям колкото пъпеш, който все още се лигавеше, изпаднал в еуфория до тавана. — Искаш ли да си останеш щастлив?

Роботът извика, че иска.

— Тогава стой при мен и прави всичко, което ти кажа.

Роботът отговори, че се чувства съвсем щастлив там, където е, до тавана, „много благодаря“. Дотогава не си давал сметка какъв истински гъдел било да висиш до тавана и искал да се запознае с чувствата си горе малко по-добре.

— Добре. Стой си там — каза му Форд. — Ще те заловят и отново ще ти сложат чипа. Ако искаш да си останеш щастлив, ела.

Роботът изпусна една почувствана със сърцето тъжна въздишка и неохотно се спусна.

— Слушай — каза му Форд, — можеш ли да направиш щастлива останалата охранителна система за няколко минути?

— Една от радостите на истинското щастие — зачурулика роботът — е да го споделиш. Аз съм изпълнен, преизпълнен, аз преливам…

— О’кей — прекъсна го Форд, — просто разпространи малко щастие по охранителната система. Не й давай никаква информация. Накарай я да се чувства толкова добре, че да няма нужда да иска такава.

Той грабна пешкира си и весело изтича навън от кабинета. Напоследък животът бе станал малко скучноват. Сега имаше всички признаци, че ще стане безкрайно интересен.

Артър Дент бе посещавал и други адски дупки през живота си, но никога досега не беше виждал космодрум, където да виси надпис като този: „Дори безнадеждното пътуване е по-добро от това да пристигнете тук.“ Една усмихната фотография на президента на Знаеш-ли-какво приветстваше посетителите в залата за посрещане. Това беше единствената негова снимка, която можеше да се намери и беше направена малко след като той се бе застрелял, така че въпреки старателния ретуш усмивката му изглеждаше малко зловеща. Едната страна на главата му беше дорисувана с пастел. Не се бе намерила друга снимка, защото не се бе намерил и друг президент — всички обитатели на планетата имаха само едно желание — и то беше да я напуснат.

Артър се настани в малък мотел в покрайнините на града, седна мрачно на леглото, което бе влажно, и запрелиства малката информационна брошура, която също бе влажна. В нея пишеше, че планетата Знаеш-ли-какво е получила името си от първите думи на първите заселници, прелетели много светлинни години, за да достигнат до най-далечните неизследвани кътчета на Галактиката. Главният град се наричаше Е-добре. Нямаше никакви други градове. Населването на Знаеш-ли-какво не се бе оказало успешно и съществата, които искаха да живеят на нея, не бяха от съществата, с които вие бихте искали да имате нещо общо.

В брошурата се споменаваше търговията. Основният поминък на знаешликаквойците бяха кожите от местната блатна свиня, но тя не вървеше особено добре на пазара, тъй като никое нормално същество не би си купило кожа от знаешликаквойска блатна свиня. Все пак бизнесът не замираше напълно, защото във Вселената винаги има достатъчно на брой ненормални същества. Когато гледаше някои от останалите пасажери в малкия пътнически отсек на кораба, Артър бе изпитал известно смущение.

В брошурата се описваше и част от историята на планетата. Авторът очевидно се бе опитал да внуши малко повече ентусиазъм по отношение на мястото, защото наблягаше на факта, че тя не е толкова влажна и студена през цялото време, но явно не бе имало какво друго да добави, защото твърде скоро тонът му се превръщаше в злобно ироничен.

Пишеше за ранните заселнически години. Главните занимания на заселниците били улавянето, одирането и изяждането на знаешликаквойските блатни свине, които били единствената задържала се форма на живот, след като останалите измрели от отчаяние. Блатните свине бяха дребни, зли същества и малкото, което ги правело не напълно негодни за ядене, всъщност изхранвало планетата. Каква полза имаше тогава да живееш на тази планета? Никаква. Абсолютно никаква. Да си направиш някакво защитно облекло от кожа на блатна свиня също бе напразно и разочароващо упражнение, тъй като съвсем необяснимо кожите на тези животни бяха тънки и пропускаха. Това предизвикваше множество озадачени предположения сред заселниците. Как така на блатните свине не им е студено? Ако някой от тях някога бе научил езика на тези животни, щеше да разбере, че няма никакъв трик. На блатните свине им беше студено и мокро, както и на всички останали на планетата. Но никой никога не бе проявявал и най-малкото желание, да научи езика на блатните свине поради простата причина, че тези създания комуникираха помежду си, като се хапеха здравата по бутовете. След като животът на Знаеш-ли-какво бе такъв, повечето от нещата, които би искала да каже една блатна свиня, спокойно можеха да се изразят по този начин.

Артър продължи да прелиства брошурата докато не откри, каквото търсеше. Накрая имаше няколко карти на планетата. Бяха доста зле направени, защото едва ли някой щеше да прояви интерес към тях, но му казаха всичко, което искаше да знае.

В началото не ги позна, защото бяха наопаки, а не така, както очакваше да ги види, и затова му се сториха съвършено различни. Разбира се, „горе“ и „долу“, север и юг са напълно произволни обозначения, но ние сме обикнали да гледаме нещата така, както сме обикнали да ги гледаме, и се наложи Артър все пак да обърне картите, за да ги разпознае. Вляво имаше огромен масив суша, който към средата изтъняваше съвсем, после пак се надуваше и свършваше в долния си край като запетайка. Вдясно видя някакви едри, скупчени по познат начин форми. Очертанията не бяха съвсем същите и Артър не знаеше дали това е така, защото картата бе прекалено груба, защото морското равнище се бе променило или защото… ами защото нещата тук просто са различни. Но за главното не можеше да се спори:

Това със сигурност беше Земята.

Или, по-скоро, със сигурност не беше.

Много приличаше на нея и заемаше същите координати в пространство/времето. Какви координати заемаше във вероятността никой не можеше да каже.

Артър въздъхна. След това осъзна, че едва ли някога ще се приближи повече до дома си. Което означаваше, че едва ли би могъл да се отдалечи повече. Затвори мрачно брошурата и се замисли какво да прави по-нататък.

Позволи си да се засмее кухо. Погледна стария си часовник и го разклати, за да го навие. За да стигне дотук му бе необходима цяла година — по неговите представи за времето. Една година от инцидента с безследното изчезване на Фенчърч във хиперпространството. В един миг тя седеше до него на седалката, в следващия — корабът направи напълно нормален хиперпространствен скок и Фенчърч вече я нямаше. Дори и мястото й не бе затоплено. Не бе вписана и в списъка на пътниците.

Когато отиде да се оплаче, космическата компания го гледаше накриво. Много чудати неща се случват по време на хипер-пространствените пътувания и много от тях осигуряват добри доходи за адвокатите. Когато обаче го попитаха от кой галактически сектор са дошли с Фенчърч и той отговори, че са от 229, Множество 2 Алфа, те видимо изпитаха облекчение и се успокоиха по начин, който Артър не бе никак сигурен, че харесва. Дори се засмяха — съчувствено, разбира се. Посочиха му клаузата в договора за превоз, която препоръчваше на всички обекти, чийто жизнен цикъл е започнал в някоя от множествените зони, да не пътуват в хиперпространството, освен ако не са готови да поемат риска. Всички, според служителите, знаели това. Поговориха още малко и заклатиха глави.

Когато Артър излезе от офисите на компанията усети, че леко трепери. Не само бе изгубил Фенчърч по най-пълния и невъзвратим начин, но и колкото повече време прекарваше в Галактиката, толкова повече чувстваше, че се увеличава броят на нещата, за които не знаеше всъщност абсолютно нищо.

Точно когато бе потънал в тези мрачни спомени някой почука на вратата и веднага след това я отвори. Един дебел, опърпан мъж донесе куфарчето му.

Успя да стигне само до:

— Къде да го… — и последва внезапно боричкане. Мъжът се опря тежко на вратата, мъчейки се да прогони малкото, мръсно същество, което скочи озъбено в мократа нощ и захапа бедрото му. Въпреки дебелите пластове кожа, които го покриваха. Последва кратка, грозна суматоха, ръмжене и хъркане. Мъжът изкрещя ядосано нещо и посочи с ръка. Артър сграбчи тежката тояга, подпряна край вратата очевидно за тази цел, и започна да налага блатната свиня с нея.

Животното изведнъж се откопчи и отстъпи назад зашеметено и нещастно. Отиде угрижено до ъгъла на стаята с опашка, мушната между задните крака, и се втренчи нервно в Артър, поклащайки объркано глава на една страна. Челюстта му сякаш бе откачена. То изпищя леко и отри мократа си опашка в пода. Дебелият мъж все още стоеше край вратата с куфара на Артър, ругаеше и се мъчеше да спре кръвта, която течеше от бедрото му. Дрехите му бяха мокри от дъжда.

Артър гледаше блатната свиня без да знае какво да прави. Тя го гледаше въпросително. Опита се да се приближи до него, издавайки тъжни скимтящи звуци. Движеше челюстта си болезнено. Изведнъж се хвърли към бедрото му, но изкълчената й челюст не можа да се забие, както трябва, и създанието отново застана на пода с тъжно скимтене. Дебелият мъж изведнъж скочи, грабна тоягата и размаза мозъка й на фина, гъста каша върху килима. След това се изправи запъхтян, сякаш предизвикваше животното да помръдне само още веднъж.

Едно укоряващо свинско око все още гледаше Артър от размазаните останки на главата.

— Какво според теб се опитваше да каже? — попита той.

— А, не кой знае какво — отговори мъжът. — Просто се опитваше да се държи дружелюбно. А това е начинът да му отвърнеш със същото — и разклати дебелата тояга.

— Кога най-рано ще мога да замина оттук? — попита Артър.

— Стори ми се, че току-що пристигаш.

— Да — съгласи се Артър. — Но не смятах да се задържам дълго. Просто исках да видя дали това е мястото, което търся. Съжалявам.

— Искаш да кажеш, че не си попаднал на планетата, на която трябва? — попита мъжът печално. — Чудно колко много хора казват същото. Особено тези, които живеят тук. — И той погледна останките от блатната свиня с дълбоко, наследено от дедите си, отвращение.

— О, не — каза Артър, — планетата е, която трябва. — Той взе влажната брошура от леглото и я мушна в джоба си. — Всичко е наред. Благодаря. Ще го взема — добави той и пое куфара си от мъжа. Отиде до вратата и погледна мократа студена нощ.

— Да, планетата е, която трябва — повтори той. — Но Вселената е друга.

Когато тръгна назад към космодрума, една-единствена птица кръжеше над главата му.

Форд имаше свой собствен етичен кодекс. Не беше кой знае какъв, но си беше негов и той се придържаше към него повече или по-малко. Едно от правилата, които бе възприел, се състоеше в следното — никога да не плаща сам питиетата си. Не беше сигурен дали това може да се причисли към етиката, но според него човек трябваше да се задоволява с нещата, с които разполага. Освен това той твърдо и категорично се противопоставяше на всякаква жестокост към животните, без гъските. И никога не крадеше от работодателите си…

Не, нямаше предвид точно думата „крада“. Ако счетоводителят, който следеше разноските му, не започнеше да крещи и не наредеше на охраната да затвори всички изходи, когато му представяше сметките си, Форд имаше чувството, че не е свършил работата си както трябва. Но да откраднеш, според него, бе нещо съвсем друго. Все едно да ухапеш ръката, която те храни. Да смучеш здравата от нея, дори да я погризваш любвеобилно — това да, но не и да я хапеш. Не и когато тази ръка е Пътеводителят. Пътеводителят беше нещо свято и особено.

„Но това — мислеше Форд, докато се спускаше надолу през сградата — скоро ще се промени. И единствено те са си виновни! Погледни само тези спретнати канцеларийки и подредени чиновнически бюра!“ Мястото изглеждаше злокобно с жуженето на машините, със съобщенията за срещи и купищата доклади, които летяха по електронните мрежи. Навън на улицата играеха на „Гони Уокета“, Зарк да го вземе, а тук, в самото сърце на Пътеводителя, никой дори не риташе безразсъдно топка по коридорите и нямаше кой да носи плажно облекло с неподходящи цветове.

— Инфинидим Ентърпрайзис! — ръмжеше Форд, докато преминаваше от коридор в коридор, врата след врата се отваряха пред него без никакви въпроси, сякаш по силата на някаква магия. Ескалаторите с радост го завеждаха на места, където не би трябвало. Форд се опитваше да мине по най-сложния и невероятен маршрут, за да слезе в подземната част на сградата. Щастливият малък робот се грижеше за всичко, обливайки алармените системи с вълни на радост и доволство.

Форд си помисли, че трябва да му даде име, и реши да го нарече Емили Сондърс — на едно момиченце, от което имаше много мили спомени. След това се разколеба, защото Емили Сондърс бе абсурдно име за робот и го нарече Колин, като кучето на Емили.

Сега вече бе потънал дълбоко във вътрешността на сградата, там, където никога по-рано не бе влизал, където мерките за сигурност ставаха все по-строги и по-строги. Оперативните работници, които срещаше, започваха да му отправят озадачени погледи. При такова ниво на охрана те не можеха да бъдат наречени хора. И по всяка вероятност се занимаваха с неща, с които биха се занимавали само оперативни работници. Отново се превръщаха в хора вечер, когато се приберяха при семействата си. а когато малките им дечица със светнали очички ги питаха: „Тате, какво прави цял ден днес?“, те отговаряха само: „Изпълнявах задълженията си на оперативен работник“ и толкова.

Истината е, че зад веселата и безгрижна фасада, която Пътеводителят обичаше да показва пред обществеността, се вършеха някои потайни неща — тоест преди тази шайка от Инфинидим Ентърпрайзис да поеме нещата в свои ръце и да направи потайно абсолютно всичко. Имаше данъчни трикове, мошеничества, фалшификации и тъмни сделки, които поддържаха блясъка на учреждението, и всичко това се вършеше в добре охраняваните изследователски и изчислителни центрове най-долу в сградата.

На всеки няколко години Пътеводителят преместваше бизнеса, а и сградата си, на нов свят и в началото всичко бе слънчево и вървеше по мед и масло, докато учреждението успееше да пусне корени в местната култура и икономика, да осигури работни места, да създаде чувство за блясък и приключения и, в края на краищата, да донесе по-малко приходи за хазната, отколкото местните власти са очаквали.

Когато Пътеводителят се преместваше, вземайки със себе си и сградата си, донякъде се чувстваше като крадец в нощта. Обикновено тръгваше в ранните утринни часове, а по-късно през деня се установяваше, че липсват доста неща. След това цели икономики и цивилизации можеха да рухнат, нерядко само за седмица — някогашните процъфтяващи планети оставаха отчаяни, пусти и ужасени, но въпреки всичко обвеяни със спомените за минали приключения.

Оперативните, които хвърляха смутени погледи към Форд, докато той се спускаше към дълбините към най-строго охраняваните места на сградата, донякъде се успокояваха заради присъствието на Колин, който летеше край него, изпълнен с вътрешно удовлетворение, и улесняваше пътя му напред. Някъде горе алармените системи вече започваха да се обаждат. Може би бяха открили Ванн Харл, а това би създало проблем. Форд се надяваше да върне картата за идентификация обратно в джоба му преди той да дойде в съзнание. Е, с този проблем щеше да се занимава по-късно. Засега нямаше никаква представа как щеше да го разреши, но бе рано да се тревожи. Където и да се появеше с малкия Колин, го обграждаха атмосфера на доброта и светлина и, което бе по-важно, изпълнени с желание да се подчинят добродушни асансьори и врати.

Форд дори започна да си подсвирква, което може би бе грешката му. Никой не обича свирчовците, особено божественото начало, което кове съдбите ни.

Следващата врата не искаше да се отвори. Това беше жалко, защото именно към нея се стремеше Форд. Тя стоеше пред него — сива и решителна, затворена, с надпис:

ВХОД ЗАБРАНЕН

ДОРИ И ЗА УПЪЛНОМОЩЕНИЯ ПЕРСОНАЛ.

НЕ СИ ГУБЕТЕ ВРЕМЕТО.

ВЪРВЕТЕ СИ.

Колин бе докладвал, че със спускането надолу вратите ставали все по-мрачни.

Сега се намираха на десет етажа под нивото на земята. Въздухът беше охладен, приятната ламперия на стените бе заменена от сива, грозна стомана. Необузданата еуфория на Колин бе заменена от някаква решителна веселост. Той заяви, че се чувства малко уморен. Опитите да вдъхне ведро настроение на системите за сигурност тук долу изчерпваха цялата му енергия.

Форд ритна вратата. Тя се отвори.

— Комбинация от удоволствие и болка — промърмори той. — Винаги върши работа.

Влезе вътре, а Колин го последва. Дори и с мушнатата в електрода на удоволствието му жица, щастието му бе малко изнервено. Леко трепереше.

Стаята беше малка, сива и отвътре се чуваше жужене. Това бе самото сърце на Пътеводителя. Подредените край стените компютърни терминали бяха прозорци към всички аспекти на дейността му. Тук, в лявата половина на помещението, се събираха съобщенията на изследователите и кореспондентите, изпращани по мрежата Суб Ета от всички кътчета на Галактиката, и се препредаваха в кабинетите на помощник-редакторите, където най-хубавото биваше орязвано от секретарките, защото самите помощник-редактори бяха на обяд. После останалото се изстрелваше в другата половина на сградата — в другия крак на „Н“-то, където се помещаваше правният отдел. Правният отдел орязваше всичко, което имаше и най-малкия шанс да мине за хубаво, и препращаше материала на изпълнителните редактори, които също обядваха — секретарките им го прочитаха, казваха си, че не струва и орязваха по-голямата част от останалото.

Когато най-накрая някой от редакторите се върнеше, олюлявайки се, от обяд, възкликваше: „Какъв боклук пак е изпратил X (където X е името на въпросния кореспондент) чак от другия край на скапаната Галактика!? Какъв смисъл има някой да прекара цели три орбитални периода в скапаните Гагракачки умствени зони, където стават толкова много неща, ако главата му не може да роди нищо повече от това анемично бръщолевене! Спрете му командировъчните!“

— А какво да правим с материала? — пита секретарката.

— Ох! Пуснете го по мрежата. Все нещо трябва да пуснем, нали? Боли ме главата, отивам си вкъщи.

И така, редактираното копие отиваше повторно в Правния отдел за последна изпепеляваща проверка и пак се препредаваше тук, за да се излъчи по мрежата Суб Ета, която можеше да се приема от всяко кътче на Галактиката. Целият този процес се контролираше от терминалите в дясната половина на стаята.

Междувременно заповедта да се спрат командировъчните на въпросния кореспондент се предаваше на един компютърен терминал малко по-встрани от другите и именно към него се запъти Форд.

Ако четете това на планетата Земя, тогава:

1. Желая ви късмет. Има много неща, за които не знаете нищо, но не сте само вие. Лошото е, че последствията от това незнание са особено ужасни за вас, но какво да се прави, такъв е животът.

2. Не си мислете, че знаете какво е компютърен терминал. (Компютърният терминал не е някакъв си допотопен телевизор с пишеща машина отпред. Това е интерфейс, чрез който тялото и умът могат да се свържат с Вселената и да преместват части от нея.)

Форд изтича до терминала, седна пред него и бързо се потопи в неговата вселена.

Това не беше нормалната вселена, която познаваше. Това беше вселена от гъсто преплетени светове с безумни топографии, с въздигащи се до небесата планински върхове, секващи дъха урви, луни, превръщащи се в морски кончета, болезнени, изригващи пукнатини, тихо надигащи се океани и безкрайни, вълнуващи се, срутващи се купища пари.

Той се задържа неподвижно, за да се ориентира. Овладя дишането си, затвори очи и погледна отново.

Значи ето къде прекарваха времето си счетоводителите! Очевидно тези хора бяха нещо доста повече от това, което изглеждаше на пръв поглед. Форд се озърна внимателно, опитвайки се да не позволи гледката да се надигне, да заплува, да го потопи в себе си.

Не можеше да се оправи в тази вселена. Дори не познаваше физическите закони, които определяха нейните измерения и поведение, но здравият инстинкт му каза да потърси най-забележителното, което би могъл да долови, и да се отправи към него.

Някъде далеч, на неопределено разстояние — на миля, милион, или на милиметър — се намираше връх със зашеметяваща височина, който достигаше до небето, издигаше се нагоре и нагоре, разгръщаше се като нещо фантастично, като плюмаж[23], като агломерат[24] и като архимандрит[25].

Понесе се към него с премятане и подскачане и го достигна след безсмислено дълга частица от времето.

Прилепи се към върха, разпери ръце и вкопчи пръсти в грапавата му повърхност. След като се увери, че се е задържал, допусна ужасната грешка да погледне надолу.

Докато се носеше с премятане и подскачане, височината не го бе обезпокоила, но сега, след като се бе вкопчил, тя накара сърцето му да се свие и умът му да се пречупи. Пръстите му бяха побелели и го боляха. Челюстите му стържеха една в друга, неподдаващи се на контрол. Под въздействието на надигащите се в стомаха му крайно отвратителни вълни очите му се обърнаха.

С невероятно усилие на волята и вярата той просто се примири и отскочи.

Почувства, че се носи. Надалеч. И при това, противно на интуицията — нагоре. И все нагоре.

Изпъна рамене назад, отпусна ръце. Втренчи се в небето и се остави да потъне във висините Все по-високо и по-високо.

Не след дълго, доколкото подобни изрази имат смисъл в тази виртуална вселена, пред него се появи някакъв перваз. Успя да се залови и да изпълзи отгоре.

Изправи се и пак се вкопчи.

Дишаше учестено. Всичко това бе малко необичайно. Седна на перваза и се улови здраво. Не беше сигурен дали за да не падне, или за да не се издигне нагоре, но докато оглеждаше света, в който се намираше, имаше нужда да се държи за нещо.

Главоломната, шеметна височина го завъртя и усука мозъка му около самия себе си. Форд усети, че скимти със затворени очи и прегръща ужасяващата скална стена.

Постепенно овладя дишането си. Започна да си повтаря, че това е само графичен модел на свят. Виртуална вселена. Симулация на реалност. Можеше да излезе от нея, когато си пожелае.

Излезе от нея.

Седеше на син въртящ се стол от изкуствена кожа с пълнеж от пореста гума пред компютърния терминал.

Успокои се.

Беше се вкопчил в склона на невъзможно висок връх, кацнал на тесен перваз над умопобъркваща пропаст.

Не че пейзажът отдолу бе толкова далеч — щеше му се поне да не се гънеше така.

Трябваше да се улови за нещо. Не за скалата — тя бе илюзия. Трябваше да се улови за ситуацията, да успее да погледне физическия свят, в който се намираше, докато съумееше да се измъкне от него емоционално.

Той се напрегна вътрешно и тогава — точно както се бе освободил от скалата — се освободи и от мисълта за нея и остана да седи спокойно и невъзмутимо. Огледа света наоколо. Дишаше нормално. Владееше се. Владееше и положението.

Намираше се в четириизмерен топологичен модел на финансовите системи на Пътеводителя, а някой или нещо много скоро щеше да пожелае да научи защо.

Не се наложи да чака дълго.

През виртуалното пространство към него се спусна ято зли същества със стоманени очи, с остри малки глави и с мустачки като нарисувани с молив. Със сърдити викове започнаха да го питат кой е, какво прави там, какви са пълномощията му, какви са пълномощията на този, който го е упълномощил, колко е дълга вътрешната част на крака му и така нататък. Лазерни лъчи заблестяха по него, сякаш беше пакет бисквити на изхода на някой супермаркет. По-тежките лазерни оръжия, поне за момента, стояха неизползвани. Фактът, че всичко това се случваше във виртуалното пространство, оставаше без значение. Да те убият виртуално с виртуален лазер във виртуално пространство е също така ефективно, както да те убият и наистина, защото ще бъдеш точно толкова мъртъв, колкото си мислиш, че си.

Докато осветяваха отпечатъците от пръстите му, ретината на очите му, докато изучаваха фоликулите на местата, където беше опадала косата му, съществата ставаха все по-неспокойни. Това, което виждаха, никак не им харесваше. Писукането и кряскането на лични и нахални въпроси ставаше все по-непоносимо. Един малък хирургически скалпел вече се протягаше към кожата на тила му, когато Форд задържа дъха си, прошепна молитва, извади картата на Ванн Харл от джоба си и я размаха пред очите им.

В миг всички лазерни лъчи се насочиха към нея, заплъзгаха се напред-назад по повърхността й, оглеждайки и анализирайки всяка молекула.

Тогава, също така внезапно, шумотевицата секна.

Цялото ято малки виртуални инспектори застина в страхопочитание.

— Радваме се да ви видим, мистър Харл — казаха те едновременно. — Можем ли да направим нещо за вас?

Форд се усмихна бавно и злобно.

— Знаете ли — каза им той, — мисля, че да.

След пет минути вече бе навън.

Около тридесет секунди, за да свърши работата, и три минути и тридесет секунди, за да заличи следите. Във виртуалната структура повече или по-малко би могъл да направи всичко, което си поиска. Би могъл да прехвърли собствеността върху цялата организация на свое име, но се съмняваше, че това ще остане незабелязано. А и не го искаше. То щеше да означава отговорност, работа до късно вечер в кабинет, да не говорим за тежкото, продължително следствие за измама и немалкото време в затвора. Искаше нещо, което никой, освен компютър, не би могъл да забележи. То му отне тридесет секунди.

Останалите три минути и тридесет секунди отидоха, за да програмира компютъра да не забелязва, че е забелязал каквото и да било.

Той трябваше да иска да не знае какво е намислил Форд. После спокойно можеше да го остави сам да търси начини да се спасява от новопостъпилата информация. Това беше техника на програмиране, разработена по метода на реверсивното инженерство на базата на психомозъчния блок, който неизменно се развива у иначе напълно нормални хора, след като ги изберат на висок политически пост.

Минутата отиде, за да открие, че компютърът вече има такъв блок. Голям.

Никога не би го открил, ако сам не бе създал нещо подобно. Натъкна се на цяла поредица гладки и правдоподобни процедури за отричане и подпроцедури за отвличане на вниманието точно там, където смяташе да инсталира своите. Разбира се, компютърът отрече да знае за тях, след това категорично отказа да се съгласи, че има нещо, за което да твърди, че не знае. И въобще бе толкова убедителен, че дори и Форд си помисли, че трябва да е допуснал грешка.

Беше впечатлен.

Беше толкова впечатлен, че дори не си направи труда да инсталира своите процедури за блокиране, а само повика тези, които вече бяха там, които на свой ред след това повикаха себе си и така нататък.

Бързо се зае да провери кратките кодове, които бе инсталирал сам, но установи, че ги няма. Изруга и претърси обстойно всичко. Не откри и следа от тях.

Тъкмо се канеше да ги инсталира отново, когато му хрумна, че не ги намира, защото вече функционират.

Усмихна се със задоволство.

Опита се да види с каква цел е инсталиран блокът, който бе заварил в компютъра, но съвсем естествено установи, че не може, защото и блокът бе блокиран. Всъщност сега вече дори не можеше да го открие — толкова добър беше. Замисли се дали не си е въобразил, че е попаднал на него. Зачуди се дали не си е въобразил, че блокът има нещо общо с нещо в сградата и нещо общо с числото 13. Пусна няколко теста. Да, очевидно си го беше въобразил.

Сега вече нямаше време за чудати маршрути, защото бе вдигната обща тревога. Изкачи се с асансьора на приземния етаж, за да се прехвърли в по-бързия. Все някак трябваше да мушне картата на Ванн Харл обратно в джоба му, преди той да се е усетил, че я няма. Не знаеше как да го направи.

Вратите на асансьора се плъзнаха встрани и откриха пред очите му голяма тълпа служители от охраната и роботи, които чакаха и размахваха неприятни на вид оръжия.

Наредиха му да излезе.

Форд сви рамене и направи крачка напред. Тълпата грубо го сбута и влезе в асансьора, за да слезе да го търси из долните етажи.

„Това беше забавно“ — каза си Форд и потупа приятелски Колин. Колин бе първият наистина полезен робот, който Форд някога бе виждал. Носеше се и подскачаше във въздуха пред него, изпаднал в безгрижен екстаз. Форд се зарадва, че му даде име на куче.

Изкуши се на този етап да зареже всичко и да се надява да се случи по-доброто, но знаеше, че по-доброто би имало далеч по-сериозни шансове да се случи, ако Ванн Харл не откриеше, че картата му липсва.

Отидоха при бързите асансьори.

— Здрасти — каза този, на който се качиха.

— Здрасти — отвърна Форд.

— Къде мога да ви закарам днес, приятели?

— На двадесет и трети етаж.

— Доста посещаван етаж за днес — отбеляза асансьорът.

„Хъм“ — помисли си Форд, защото последното никак не му хареса. Асансьорът освети числото 23 на светлинното табло и се понесе нагоре. Имаше нещо нередно в това табло, но Форд не можа да се сети какво и престана да мисли за него. Повече го тревожеха думите, че етажът днес е бил посещаван. Досега не се бе замислил сериозно как ще се справи със ситуацията горе, защото не знаеше какво ще завари. Трябваше да импровизира.

Пристигнаха.

Вратите се отвориха.

Злокобна тишина.

Пуст коридор.

Вратата на кабинета на Харл беше на мястото си, покрита с тънък слой прах. Форд знаеше, че тази прах се състоеше от милиони миниатюрни роботи, които бяха изпълзели от дървенията, бяха възстановили себе си, възстановили вратата, след това се бяха разглобили отново и пак се бяха скрили в дървенията, за да чакат нови поражения. Форд се зачуди що за живот беше техният, но не задълго, защото в този момент много повече го интересуваше що за живот беше неговият.

Пое си дъх и се втурна напред.

Артър донякъде не знаеше как да постъпи. Пред себе си имаше цяла Галактика и той се питаше дали не е прекалено от негова страна да се оплаква, че му липсват само две неща — света, в който е роден, и жената, която обича.

„Дявол да го вземе!“ — помисли си той и почувства нужда от напътствие и съвет. Реши да се консултира с Пътеводителя на галактическия стопаджия. Намери „Напътствие“ но там пишеше: „Виж Съвет“. Намери „Съвет“ и прочете: „Виж Напътствие“. Напоследък Пътеводителят доста често сервираше такива неща и той се зачуди дали това не е била целта на създателите му.

Насочи се към външния край на Галактиката, където се говореше, че могат да се намерят мъдрост и истина — по-специално на планетата Хауалиус, където имало оракули, мъдреци и гадатели, а също така и лавки за пици, защото повечето мистици изобщо не били в състояние да си готвят сами.

Но изглежда някакво бедствие бе сполетяло планетата. Докато Артър се шляеше по улиците на селото, в което живееха по-изтъкнатите пророци, атмосферата му се стори мрачна. Приближи се до един от тях, който, видимо отчаян, затваряше приемната си завинаги и го попита какво се е случило.

— Няма вече нужда от нас! — отвърна пророкът троснато и започна да кове една дъска напряко на прозореца.

— О! А защо?

— Подръж дъската и ще ти покажа.

Артър улови незакования край, а старият пророк влезе в помещението и след миг се върна с малък Суб-Ета приемник. Включи го, поигра си с настройката и го остави на малката дървена пейка, на която обикновено седеше и пророкуваше. След това пое дъската и продължи да кове.

Артър се заслуша в радиото.

— …беше потвърдено — каза то.

— Утре — продължи устройството — вицепрезидентът на Пофла Вигус, Рупи За Спиш, ще обяви, че възнамерява да се кандидатира за президент. В речта, която ще изнесе утре…

— Намери друг канал — каза пророкът. Артър натисна бутона за настройка.

— …отказа да коментира. През следващата седмица броят на безработните в сектора Забуш ще бъде най-голям, откакто се води статистика. В един доклад, който ще бъде публикуван през следващия месец, се казва, че…

— Намери друг — изръмжа пророкът ядосано. Артър отново натисна бутона.

— …отрече категорично. Кралската сватба между принц Гид от династията Сууфлинз и принцеса Хуули от Рауи Алфа следващия месец ще бъде най-зрелищната церемония, която са виждали в териториите Бянджи. Нашата кореспондентка Трилиън Астра, ще ни осведоми от мястото на събитието.

Артър замига на парцали.

От радиото изригнаха звуци на ликуваща тълпа и духови оркестри. Един много познат глас заговори:

— Здравей, Крарт. Това, което може да се види тук през следващия месец, е направо фантастично! Принцеса Хуули изглежда опиянена от щастие…

Пророкът помете радиото с юмрук, то падна в прахоляка и записука като подплашено пиле.

— Виждаш ли с какво трябва да се конкурираме? — заоплаква се старецът. — Я дръж това. Не, това! Това! Не, не. Не така. Този край нагоре. Обратно! Колко си глупав!

— Слушах го — оплака се Артър, напрягайки безпомощно слух, за да долови нещо между ударите на чука.

— Всички го слушат. Затова градчето ни заприлича на призрак. — Той се изплю в прахоляка.

— Не, нямах предвид това. Струва ми се, че ми беше позната.

— Коя? Принцеса Хуули? Ако се налагаше да казвам „Здрасти“ на всички, които познават принцеса Хуули, ще ми трябва нов чифт дробове.

— Не принцесата — каза Артър. — Репортерката. Името й е Трилиън. Не знам откъде се е взело това Астра. Тя е от планетата, от която съм и аз. Чудех се къде ли е отишла.

— О, тя е навсякъде из континуума напоследък. Тук, разбира се, не можем да приемаме триизмерната телевизия, слава на Великия Зелен Аркълсижър, но непрекъснато чуваме по радиото как скитосва насам-натам през пространство/времето. Трябва да се установи някъде и да започне спокоен живот. Ето това й е нужно на тази млада дама. Иначе всичко ще завърши със сълзи. А може вече и да е.

Пророкът замахна с чука и удари палеца си доста зле. Започна да говори на чужди езици.

Останалата част от селото на оракулите не се различаваше особено.

Обясниха му, че ако иска добър оракул, трябва да отиде при онзи, при който ходят другите оракули, но и той вече бе затворил. На вратата му имаше табела: „Вече нищо не знам. Опитайте при съседите, но това е само предложение, а не пророчески съвет.“

„Съседите“ беше една пещера на неколкостотин метра и Артър се запъти натам. От очукана ламаринена тенджера над запален огън се издигаха съответно пара и дим и увисваха отгоре във въздуха. От тенджерата се носеше много противна миризма. Поне Артър си помисли, че е от нея. На едно опънато на слънце въже съхнеха няколко надути мехура от местните, подобни на кози, създания и миризмата би могла да идва от тях. Освен това на обезпокоително малко разстояние бе натрупана купчина от захвърлени трупове на същите същества. Миризмата можеше да е и от тях.

Но със същия успех тя можеше да долита и от възрастната дама, която неуморно пъдеше мухите от купчината. Задачата й беше безнадеждна, защото насекомите бяха големи колкото коркова тапа, а тя бе въоръжена само с хилка за тенис на маса. Освен това изглеждаше полусляпа. Отвреме навреме по случайност успяваше да удари някоя муха, при което се чуваше удовлетворително тупване, насекомото изхвърчаше, безпомощно разперило крила, и се удряше в скалата на няколко крачки от входа на пещерата.

От поведението на старицата можеше да се съди, че живее именно заради тези моменти.

Артър спря на почтително разстояние, за да погледа екзотичното представление, и след това се прокашля леко, за да привлече вниманието й. Прокашлянето — предприето от учтивост — за жалост означаваше, че предварително трябва да си поеме доста повече от околния въздух, отколкото нормално. В резултат изпадна в жесток пристъп на кашлица, залитна към скалата и започна да се дави, облян в сълзи. Мъчеше си да си поеме дъх, но всяка глътка въздух само влошаваше положението. Повърна, пак се задави, подхлъзна се в повръщаното, изтърколи се на известно разстояние, успя да се изправи на ръце и крака и да изпълзи на малко по-чист въздух.

— Извинете — каза той, когато донякъде овладя дишането си. — Наистина ужасно съжалявам. Чувствам се като идиот и… — Посочи безпомощно мръсотията, която бе направил пред входа на пещерата.

— Какво мога да кажа? — попита след това безпомощно. — Какво изобщо мога да кажа!?

Това най-накрая привлече вниманието й. Старицата се огледа подозрително наоколо, но понеже беше полусляпа, й беше трудно да го различи сред скалистия пейзаж.

Артър махна с ръка, за да я улесни.

— Здравейте!

Най-накрая тя го забеляза, изсумтя сама на себе си и се върна към заниманието си.

При движението й стана ужасяващо ясно, че всъщност основният източник на миризмата е самата тя. Сушащите се мехури, разлагащите се трупове и зловонното вариво без съмнение допринасяха много за качествата на атмосферата, но най-мащабно в нея присъстваше самата жена.

Успя да удари още една муха, която се размаза на скалата, и вътрешностите й потекоха надолу по начин, който старицата ако можеше да види толкова далеч, разбира се, очевидно би сметнала за задоволителен.

Артър се изправи нестабилно на крака и се почисти с шепа изсъхнала трева. Не знаеше какво още да направи. за да напомни за присъствието си. Почти бе готов да си тръгне, както бе дошъл, но се чувстваше неудобно, задето изцапа входа на жилището на тази жена. Започна да къса още суха трева, която бе поникнала тук-там. Безпокоеше се, че ако се приближи отново, не само няма да почисти повръщаното, но и ще добави към него.

Тъкмо се чудеше какво да предприеме, когато си даде сметка, че жената най-после му казва нещо…

— Извинете? — викна той в отговор.

— Попитах мога ли да ти помогна — повтори старицата с тънък продран глас, който едва се чуваше.

— Дойдох да поискам съвет от вас — извика Артър и веднага се почувства нелепо.

Тя се обърна към него, отправи му невиждащ поглед, след това отново замахна към една муха, но не улучи.

— За какво?

— Извинете? — не дочу Артър.

— Попитах за какво. — Гласът й бе почти като цвърчене.

— Ами… Най-общ съвет — отговори той. — В брошурата пишеше…

— Ха! Брошурата! — изплю се старицата. Сега му се струваше, че размахва хилката повече или по-малко напосоки. Артър извади изпомачканата брошура от джоба си, без да е съвсем наясно защо. Вече я бе чел, а тази жена явно нямаше намерение да го прави. Все пак я разтвори, за да има над какво да се мръщи замислено. В нея се възхваляваха дребните мистични изкуства на мъдреците от Хауалиус и се отделяше прекалено много място на възможностите за настаняване. Артър все още носеше със себе си Пътеводителя, но бе открил, че напоследък текстовете ставаха все по-неясни и налудничави и че в тях има множество „X“, „j“ и „[“. Някъде нещо не беше наред. Дали неговото собствено устройство се бе повредило или някъде в самото сърце на организацията нещо (или някой) се бе объркало ужасно или просто халюцинираше, той не знаеше. Така или иначе сега беше дори по-малко склонен да му се довери, отколкото обикновено, което означаваше, че му нямаше никакво доверие. Използваше го предимно, за да яде сандвичите си, седнал на някоя скала, загледан в нещо.

Жената се обърна и бавно закрачи към него. Артър се опита да прецени посоката на вятъра, без да бие на очи, и леко се олюля, когато застана до него.

— Съвет… — мърмореше тя. — Съвет, а?

— Ъ-ъ, да — отвърна Артър. — Да, това е…

Той отново се намръщи към брошурата, сякаш за да се увери, че не я е прочел погрешно и не е кацнал като пълен глупак на друга планета. В брошурата пишеше: „Доброжелателните местни жители с радост ще споделят с вас познанията и мъдростта на дребните. Вгледайте се в тях, вгледайте се в шеметните тайни на миналото и бъдещето!“ Имаше и някакви талони, но Артър бе прекалено смутен, за да ги откъсне и представи на когото и да било.

— Съвет, а? — попита старицата отново. — Най-общ съвет, казваш? За какво? Какво да правиш с живота си ли?

— Да — кимна Артър. — Нещо такова. За един проблем, ако трябва да бъда честен, с който понякога се сблъсквам.

Той се мъчеше отчаяно, с едва забележими движения, да стои така, че вятърът да духа към нея. Старицата го изненада, защото рязко се обърна и закрачи към пещерата.

— Ще трябва да ми помогнеш с фотокопирната машина — подвикна тя.

— Какво? — попита Артър.

— Фотокопирната машина — повтори старицата търпеливо. — Ще трябва да ми помогнеш да я извлека навън. Работи със слънчеви батерии, но трябва да я държа в пещерата, за да не я насерат птиците.

— Аха — каза Артър.

— На твое място преди да вляза бих си поела малко повечко въздух — промърмори тя и потъна в мрачния вход на пещерата.

Артър я послуша. Всъщност главата му едва не се замая от дишане. Когато почувства, че е готов, задържа дъха си и влезе…

Фотокопирната машина беше нещо голямо и старо, поставено на паянтова количка. Беше близо до входа, в сянката. Колелата не се въртяха, бяха обърнати в различни посоки, а подът беше неравен и каменист.

— Иди навън и си поеми дъх — посъветва го старицата.

Артър беше почервенял от усилията да помръдне машината.

Кимна с облекчение. След като жената не изпитваше никакво неудобство от всичко това, нямаше смисъл да изпитва той. Излезе навън, пое си въздух няколко пъти и отново се върна, за да повдига и бута. Наложи се да го направи няколко пъти преди устройството — най-накрая — да излезе навън.

Слънцето го напече. Старицата се върна в пещерата и след малко излезе с някакви изпоцапани метални плоскости, които прикачи към корпуса, за да събират слънчевата енергия.

Тя присви очи към небето. Слънцето светеше ярко, но имаше мараня.

— Ще отнеме известно време — каза тя.

Артър отговори, че ще почака с удоволствие.

Старицата сви рамене и закрачи към огъня. Съдържанието на тенджерата кипеше и преливаше. Разбърка го с пръчка и се поинтересува:

— Може би искаш да хапнеш?

— Не, благодаря, обядвал съм — отвърна Артър. — Не, наистина съм обядвал.

— Сигурна съм, че си — отбеляза старата жена и отново разбърка с пръчката. След малко извади от тенджерата някаква буца, духна я, за да изстине, и я мушна в устата си.

Известно време дъвка замислено.

После се заклатушка бавно към купчината мъртви козеподобни същества, изплю буцата върху нея и бавно се върна край огъня. Опита се да откачи тенджерата от подобното на триножник съоръжение, на което висеше.

— Мога ли да ви помогна? — попита Артър учтиво и забърза нататък.

Заедно те откачиха тенджерата и я понесоха несръчно по лекия наклон, водещ към някакви изкорубени, чепати дървета и храсталаци, порасли на ръба на стръмна, но съвсем плитка долчинка, от която се носеше цял нов букет противни миризми.

— Готов? — попита старицата.

— Да… — отвърна Артър, макар че не знаеше за какво.

— Едно — каза старицата — Две — добави тя. — Три!

Артър разбра тъкмо навреме какви са намеренията й. Лиснаха съдържанието на тенджерата в долчинката.

След час-два неловко мълчание, старицата реши, че слънчевите батерии са поели достатъчно енергия, за да заработи фотокопирната машина, и изчезна в пещерата, за да потърси нещо. Най-накрая се появи с пачка листа, които мушна в машината.

Извади копията и ги подаде на Артър.

— Значи това е вашият съвет, така ли? — попита той, оглеждайки ги неуверено.

— Не — отвърна старицата, — това е историята на моя живот. Виждаш ли, качеството на съветите, които ти дава този или онзи, трябва да се преценява спрямо качеството на живота, който сам той води. Като прегледаш тези листа, ще видиш, че съм подчертала всички съществени решения, които някога съм вземала. Включени са в азбучния указател и между тях има препратки. Виждаш ли? Мога само да ти предложа да вземаш решения, точно обратни на тези, които съм вземала аз, и тогава може би няма да свършиш живота си… — тя замълча и пое дълбоко въздух. за да извика — …във воняща пещера като тази!

Старицата грабна хилката за тенис на маса, нави ръкавите си и отиде при купчината умрели животни, където отново се зае да убива мухите с ентусиазъм.

Последното село, което Артър посети, се състоеше изцяло от високи стълбове. Бяха толкова високи, че не бе възможно от земята да се каже точно какво има на върховете им и трябваше да се изкачи на цели три, преди да открие стълб, върху който имаше нещо друго, а не само плоска платформа, покрита с птичи курешки.

Трудна задача. На стълбовете човек можеше да се изкачи по набитите в тях клинове, които се виеха нагоре в плавна спирала. Всеки по-малко усърден от Артър турист би направил една-две снимки и веднага би потърсил най-близкото заведение, където освен всичко друго би могъл да купи и особено вкусни и апетитни шоколадови пасти, които да яде пред аскетите. Но повечето от аскетите си бяха отишли именно заради това. Всъщност повечето от тях бяха основали печеливши терапевтични центрове в някои от по-богатите светове в Северозападните гънки на Галактиката, където бе по-лесно да се живее с фактор около седемнадесет милиона пъти, а шоколадът просто бе фантастичен. Беше се оказало, че не са познавали подобно нещо, преди да приемат аскетизма. Пациентите, посещаващи терапевтичните им центрове, на свой ред бяха запознати с това лакомство прекалено добре.

На върха на третия стълб Артър спря. за да си поеме дъх. Беше му горещо и не му достигаше въздух, тъй като се намираше на шестдесет фута височина. Струваше му се, че светът около него се върти, но това не го безпокоеше особено. Знаеше, че погледнато логично не може да умре, преди да е посетил Ставромула Бета[26] и благодарение на това бе успял да си създаде безгрижно отношение към опасностите. Чувстваше се леко замаян от височината, но реши да се справи с проблема, изяждайки един сандвич. Тъкмо се канеше да започне да чете фотокопираната биография на старицата, когато го стресна леко кашляне зад гърба му.

Обърна се толкова рязко, че изпусна сандвича си, който се превъртя няколко пъти във въздуха, а когато падна долу, му се видя много малък.

На около тридесет фута от него сред трите дузини стълбове имаше още един зает. Беше зает от възрастен мъж, който на свой ред беше зает с дълбоки мисли, които го караха да се мръщи.

— Извинете — извика му Артър.

Мъжът не му обърна внимание. Изглежда не можеше да го чуе. Вятърът подухваше леко. Артър бе чул лекото кашляне по чиста случайност.

— Хей! — извика той. — Хей!

Мъжът най-накрая се огледа наоколо. Сякаш се изненада, че го вижда. Артър не беше в състояние да прецени дали се изненада приятно или само се изненада.

— Работите ли? — извика той.

Мъжът се намръщи неразбиращо. Артър не знаеше дали не разбира, или не чува.

— Ей сега ще дойда при вас. Не си отивайте — извика отново.

Слезе от малката платформа и бързо се спусна по спираловидно забитите клинове. Когато стигна долу, главата му се въртеше доста силно.

Понечи да се изкачи по стълба, на който си мислеше, че седи старецът, и тогава изведнъж разбра, че е загубил ориентация при слизането си и не е много сигурен дали това е той. Огледа се, за да прецени още веднъж.

Изкачи се. Не беше този.

— По дяволите! — изруга и извика на старецът, който сега беше право пред него на около четиридесет фута:

— Извинете! Заблудих се. Ще дойда при вас след минута.

И слезе още веднъж, разгорещен и ядосан.

Когато задъхан и потен се изкачи на стълба, на който вече беше сигурен, че седи старецът, си даде сметка, че той някак си го разиграва.

— Какво искаш? — изкрещя му аскетът ядосано. Артър разбра, че сега го вижда на стълба, на който той се канеше да изяде сандвича си.

— Как стигнахте до там?

— Да не мислиш, че ще ти кажа ей така, като едното нищо, това, което съм се учил да правя в продължение на четиридесет пролети, лета и есени, седнал на върха на стълб?

— Ами през зимата?

— Какво през зимата?

— Не седите ли на стълб и през зимата?

— Това, че седя на стълб през по-голямата част от живота си, не означава, че съм идиот. През зимата отивам на юг. Имам къща край морето. Седя на комина.

— Имате ли какво да посъветвате един пътешественик?

— Да. Купете си къща край морето.

— Аха.

Мъжът се втренчи към горещата, суха, камениста далечина. Оттук Артър виждаше старата жена малка като точка. Тя продължаваше да подскача и да гони мухите.

— Виждаш ли я? — попита неочаквано старецът.

— Да — отвърна Артър. — Всъщност и от нея поисках съвет.

— Като че ли знае нещо! Взех къщата край морето, защото тя не я искаше. И какво те посъветва?

— Да правя точно обратното на всичко, което е правила тя.

— С други думи, да си купиш къща край морето.

— Предполагам — въздъхна Артър. — Е, може и да си купя.

— Хъм.

Хоризонтът плуваше в огнена мараня.

— Някакъв друг съвет? — попита Артър след малко. — Нещо, което не е свързано с недвижима собственост.

— Къщата край морето не е просто недвижима собственост. Това е състояние на ума — каза старецът и изгледа Артър.

Странно, но сега лицето му бе само на няколко крачки. Някак си тялото му изглеждаше напълно нормално, но се намираше седнало по турски върху стълб на четиридесет фута, а в същото време лицето му бе само на няколко разкрача. Без да движи главата си и без да прави нещо странно, той се изправи и се прехвърли върху друг стълб. „Или е от топлината — помисли си Артър, — или пространството за него има друга форма.“

— Къщата край морето — продължи старецът, — дори не е нужно да е край морето. Макар че най-хубавите са там. Всички ние обичаме да се събираме при гранични обстоятелства.

— Така ли? — попита Артър.

— Там, където сушата и водата се срещат. Където земята се среща с въздуха, където тялото се среща с ума. Където пространството се среща с времето. Обичаме да седим от едната страна и да гледаме другата.

Артър се развълнува. В брошурата бе обещано точно такова нещо. Сега пред него седеше човек, който някак си успяваше да се движи в някакво съвсем друго пространство и да говори мъдри неща за какво ли не.

И въпреки това се ядосваше. Старецът крачеше от стълб на стълб, от стълб на земята, от земята на стълб, от стълб до хоризонта и обратно — за него пространствената вселена на Артър беше пълна безсмислица.

— Моля ви, престанете — каза Артър изведнъж.

— Не ти понася, а? — възкликна старецът и без никакво усилие се върна обратно на стълба на четиридесет фута от Артър. — Идваш при мен за съвет, а не можеш да понесеш нищо, което не ти е познато. Хъм… Значи трябва да ти кажа нещо, което вече знаеш, но да ти го кажа така, че да ти се стори новост, а? Е, такъв е бизнесът, какво да се прави.

Аскетът въздъхна и тъжно присви очи към далечината.

— Откъде си, момче? — попита след малко.

Артър реши да прояви остроумие. Беше му писнало всички да го вземат за пълен идиот

— Ето какво — каза той. — Вие сте ясновидец. Защо не познаете?

Старецът въздъхна отново.

— Просто — скри ръка зад тила си, — исках разговорът да върви.

Когато отново ръката му се показа, върху изправения му нагоре показалец се въртеше глобус на планетата Земя. Не можеше да се сгреши. Артър се вцепени.

— Как…

— Не мога да ти кажа.

— Защо? Идвам от толкова далеч!

— Не можеш да видиш това, което виждам аз, защото виждаш това, което виждаш ти. Не можеш да знаеш, каквото знам аз, защото знаеш, каквото знаеш ти. Това, което виждам и знам аз, не може да се добави към това, което виждаш и знаеш ти, защото не са от един и същи тип. Аз не мога да сменя това, което виждаш и знаеш, защото то ще означава да те сменя целия.

— Чакайте! Искам да го запиша! — Възкликна Артър възбудено и зарови в джоба си, за да извади нещо за писане.

— На космодрума ще го намериш отпечатано — успокои го старецът. — Имат цели лавици.

— О! — въздъхна Артър разочаровано. — А няма ли нещо, което да е малко по-специфично за мен?

— Всичко, което виждаш, чуваш или преживяваш, е специфично за теб. Възприемайки го, ти създаваш Вселена, така че всичко във вселената, която възприемаш, също е специфично за теб.

Артър го изгледа неуверено.

— И това ли мога да намеря на космодрума?

— Провери сам.

— В брошурата пише — Артър я извади от джоба си и я погледна, — че тук мога да чуя молитва, специално измислена за мен и съобразена с нуждите ми.

— А, това ли? Ето ти молитва. Имаш ли молив?

— Да — отвърна Артър.

— Ето каква е тя… Да видим… „Пази ме да не науча това, което не трябва да знам. Пази ме дори да не науча, че има неща, които могат да се научат, а аз не ги знам. Пази ме да не науча, че съм решил да не знам нещата, които съм решил да не знам. Амин.“ Това е. И без друго се молиш за това мислено, така че можеш да я казваш и на глас.

— Хммм — поклати глава Артър. — Е, благодаря.

— Има и още една молитва, която върви с тази и е много важна — продължи старецът, — така че е по-добре да запишеш и нея.

— Добре.

— Ето каква е тя: „Боже, Боже, Боже, Боже…“ Хубаво е да добавиш и това за всеки случай, човек никога не може да е сигурен. „Боже, Боже, Боже, пази ме от последствията на предишната молитва. Амин.“ Това е. Повечето от неприятностите, с които хората се сблъскват през живота си, идат от факта, че забравят втората част.

— Чували ли сте някога за място, наречено Ставромула Бета? — попита Артър.

— Не.

— Е, благодаря за помощта.

— Няма защо — отвърна старецът от стълба и изчезна.

Форд се втурна към кабинета на главния редактор, сви се на топка, когато премина през вратата, и тя стана на трески, претърколи се светкавично по пода до мястото, където бе елегантното канапе, и установи зад него стратегическата си база за наблюдение.

Във всеки случаи такъв беше планът. За нещастие елегантното сиво канапе го нямаше, „Защо — мислеше Форд, докато все още летеше във въздуха, преди да направи плонж към бюрото на Харл, за да се скрие — хората страдат от манията да пренареждат мебелите в кабинетите си всеки пет минути?“

А защо беше необходимо да се маха това хубаво сиво канапе и на негово място да се слага нещо, което прилича на малък танк?

Ами кой беше онзи едър тип с ръчната ракетохвъргачка на рамо? Някой от главния офис? Не може да бъде. Това беше главният офис на Пътеводителя. А откъде се бяха взели тези от Инфинидим само Заркуон знае! Във всеки случай не бяха от слънчево място, защото кожата им имаше цвят на олово. Всичко това не бе нормално, според Форд, хората от Пътеводителя по принцип трябваше да са от слънчеви места.

Всъщност присъстващите бяха няколко и всички изглеждаха по-тежко въоръжени, отколкото човек би допуснал за служители в корпорация, колкото и груб да бе станал светът на бизнеса напоследък.

Естествено в главата му се появиха най-различни предположения. Предположи, че тези едри, дебеловрати момчета с цвят на олово по някакъв начин са свързани с Инфинидим Ентърпрайзис. Беше логично и се зарадва, защото табелките върху бронята на гърдите им го потвърждаваха. Но го глождеше и подозрението, че не са се събрали на делова среща. Глождеше го и чувството, че са му познати отнякъде. Познати, но в непозната светлина.

Беше престоял в кабинета цели две секунди и половина и бе крайно време да премине към конструктивни действия. Можеше да вземе заложник. Това щеше да е полезно.

Ванн Харл седеше на въртящия се стол, изглеждаше разтревожен, пребледнял и потресен. Може би освен силния удар в тила бе получил и някакви лоши новини. Форд скочи на крака и го сграбчи.

Под претекст, че иска да му направи двоен нелсън, мушна незабелязано картата в джоба му.

Туйто.

Направи това, за което бе дошъл. А сега оставаше да уреди напускането си.

— О’кей — каза Форд. — Аз… — Замълча. Едрият тип с ракетохвъргачката се бе обърнал и я бе насочил към него, което очевидно бе безотговорна постъпка.

— Аз… — започна той отново, но импулсивно реши да клекне.

Чу се оглушителен гръм, от задния край на ракетохвъргачката изскочиха пламъци, а от предния — ракета.

Тя прелетя над Форд и удари големия прозорец от бронирано стъкло, което се пръсна на хиляди парчета и полетя навън. Страхотната взривна вълна от експлозията отекна в стаята, помете две кресла, един шкаф с документация и робота от охраната Колин навън през прозореца.

„Значи, в края на краищата тези стъкла не можеха да издържат на ракетно нападение“, каза си Форд. Някой би трябвало да направи рекламация. Пусна Харл и се опита да измисли как да избяга.

Беше обкръжен.

Едрият тип с ракетохвъргачката се прицелваше за нов изстрел.

Форд не знаеше какво да прави.

— Слушай! — каза той строго. Но не беше сигурен докъде ще го доведе произнасянето на думи като „слушай“ със строг глас, а времето определено не беше на негова страна. „Дявол да го вземе! — помисли си той. — Човек е млад само веднъж.“ И скочи през прозореца.

Така поне факторът „изненада“ щеше да е на негова страна.

Артър примирено си даде сметка, че най-напред трябва да си намери живот. Това означаваше най-вече да открие планета, на която би могло да го има. Искаше да е такава, на която да може да диша, да става и да сяда, без да изпитва гравитационни неудобства. Нуждаеше се от място, където киселинността е ниска и растителните видове не те нападат.

— Не бих искал да съм прекалено придирчив — каза той на странното нещо, което седеше зад бюрото в „Центъра за миграционни консултации“ на Пителтон Алфа, — но ми се ще да отида някъде, където жителите поне бегло приличат на мен. На човеци.

Странното нещо зад бюрото размърда някои от по-странните си части и доби вид на стъписано. То се втечни и пльосна на пода, бавно се придвижи до другия край на стаята, погълна металния шкаф с папки и с шумно оригване изплю нужното чекмедже. От ухото му се показаха две блестящи пипала и измъкнаха необходимите папки. После глътна отново чекмеджето, повърна шкафа на мястото му, върна се назад, изкачи се в течно състояние на стола и трясна папките върху бюрото.

— Виж дали нещо ще ти хареса.

Артър прегледа неспокойно няколко листа груба и влажна хартия. Тук определено се намираше в някакъв затънтен край на Галактиката, някъде далеч, вляво от района, който познаваше. На мястото, където би трябвало да е неговият роден дом, сега се мъдреше някаква отвратителна, долнопробна планета, удавена в дъжд, населена с грубияни и блатни свине. Дори и Пътеводителят на галактическия стопаджия тук работеше на пресекулки и това го бе довело до унижението да търси помощ от подобни места. Навсякъде питаше за Ставромула Бета, но никой не бе чувал за такава планета.

Предлаганите светове му се струваха доста мрачна перспектива. Те не можеха да му предложат много, защото и той не можеше да им предложи кой знае какво. Осъзна с дълбока покруса, че въпреки произхода си от свят с автомобили, компютри, балет и арманяк, сам той няма представа как функционират тези неща. Не можеше да ги произвежда. Ако трябваше да се справи без чужда помощ, не би могъл да конструира и тостер. Можеше само да направи сандвич и толкова. Нямаше голямо търсене за услугите му.

Сърцето му помръкна. Това го изненада, защото си мислеше, че вече е помръкнало до краен предел. Затвори очи за миг. Толкова му се искаше да си бъде у дома! Толкова му се искаше родната му планета Земя, на която бе отрасъл, да не бе разрушена! Толкова му се искаше всичките тези неща изобщо да не се бяха случвали! Толкова му се искаше, когато отново отвори очи, да се намери на прага на малката си къщичка в Западна Англия, да види как слънцето огрява зелените хълмове, как пощенският фургон се задава по пътя, как глухарчетата цъфтят в градината му и как в далечината кръчмичката отваря за обяд. Толкова му се искаше да отиде там с вестника си и да го прочете на халба бира! Толкова му се искаше да реши кръстословицата! Толкова му се искаше да имаше как да блокира напълно на номер 17, водоравно!

Отвори очи.

Странното нещо пулсираше нервно пред него и почукваше с някакво пипало по бюрото.

Артър поклати тъжно глава и погледна следващия лист.

„Злокобно!“ — помисли си той. Следващия — също.

Много злокобно. И следващия.

О!… Ето нещо по-добро!

Планетата се наричаше Бартелдан. Имаше кислород. И зелени хълмове. И прославена литературна традиция. Но най-много го впечатли снимката на малка група от местните жители, застанали на селския площад, приятно усмихнати към фотоапарата.

— Ах! — въздъхна Артър и показа снимката на странното нещо зад бюрото.

Очите му се отдалечиха от главата с помощта на пипала и се затъркаляха по листа, оставяйки по него лигава блестяща следа.

— Да — каза най-накрая съществото с отвращение, — Изглеждат точно като теб.

Артър замина за Бартелдан и с парите, които бе спечелил, продавайки изрезки от ноктите на краката си и слюнка на разни банки за ДНК, успя да си купи жилище в селото от снимката. Мястото беше приятно. Въздухът бе упоителен. Жителите на вид бяха точно като него и изглежда не възразяваха срещу присъствието му. Не го нападнаха. Купи си малко дрехи и гардероб, за да ги прибере.

Бе открил своя живот. Сега оставаше да открие и целта си в него.

В началото се опита да чете, но литературата на Бартелдан, макар и възхвалявана в този сектор на Галактиката заради изтънчеността и изящността си, не можеше да задържи интереса му. Проблемът беше, че в края на краищата тя не беше предназначена за човешки същества. Хората от Бартелдан удивително приличаха на хора, но когато кажеше на някого от тях „Добър вечер“, той се оглеждаше наоколо с изненада, подушваше въздуха и се съгласяваше, че, да, вечерта трябва да е доста добра, щом го споменава.

— Нямах предвид това, исках да ви пожелая добра вечер — казваше Артър в началото, но скоро се научи да отбягва този тип разговори. Понякога добавяше: — Искам да кажа, че се надявам да прекарате вечерта добре.

Още по-голямо объркване.

— Пожелая? — промълвяше най-накрая бартелданецът, учтиво стъписан.

— Ъ-ъ-ъ, да — отговаряше Артър. — Просто изразявам надеждата си, че…

— Надежда?

— Да.

— Какво е надежда?

„Хубав въпрос“ — мислеше си Артър, докато се прибираше у дома, за да премисли нещата.

От една страна не можеше да не уважава нещата, които успя да научи за възгледите, които местните хора имаха за Вселената — че тя е такава, каквато е, повече или по-малко. От друга фактът, че те не желаят нищо, че нямат мечти и надежди, не му се струваше много естествен.

Естествен. Ето ти интересна дума.

Отдавна бе разбрал, че много от нещата, които бе смятал за естествени — като да купуваш подаръци за Коледа, да спираш на червен светофар или да падаш с ускорение м/сек^2 са привични само за неговия свят и не са същите на друго място, но да нямаш желания… това наистина не можеше да бъде естествено, нали? Все едно да не дишаш.

Дишането беше още едно от нещата, които бартелданците не правеха, за разлика от него, въпреки многото кислород в атмосферата. Отвреме навреме тичаха наоколо и играеха нещо като волейбол (разбира се, без да желаят да победят — просто играеха и който спечели, спечели), но никога не дишаха. Поради някаква причина това не им беше необходимо. Артър скоро разбра, че да играе волейбол с тях е безпредметно. Наистина приличаха на хора, дори говореха и се държаха като хора, но те не желаеха нищо и не дишаха.

От своя страна Артър по цял ден дишаше и желаеше разни неща. Понякога желаеше едно или друго толкова силно, че дишането му се ускоряваше и се налагаше да полегне малко, сам, в малкото си жилище, толкова далеч от света, който го бе родил, че умът му дори не можеше да си представи разстоянието, без да му се завие свят.

Предпочиташе да не мисли за това. Предпочиташе да седи и да чете — тоест би предпочел да чете, ако имаше нещо, което си струваше да се чете. Но никой в романите на бартелданците не искаше нищо — дори чаша вода. Естествено ако някои от героите ожаднееше, щеше да отиде и да си налее, но ако се окажеше невъзможно, щеше да престане да мисли за това. Бе успял да прочете цяла книга, чийто главен герой в продължение на цяла седмица се труди в градината си, игра доста активно волейбол, направи дете на жена си, помогна да поправят някакъв път и най-неочаквано, малко преди последната глава, умря от жажда. Отчаян, Артър се върна назад и най-накрая откри, че във втора глава се споменаваше някакъв проблем с водопровода. Толкова по въпроса. Човекът си умира и точка. Просто се случва.

Това дори не беше развръзката на книгата, тъй като такава липсваше. Героят умря някъде към средата на предпоследната глава, а до края се разказваше за ремонтиране на пътища. Книгата свършваше на стохилядната дума, защото такава бе дължината на книгите на Бартелдан.

Артър хвърли томчето в другия край на стаята и си тръгна. Започна да пътува като в някакъв безумен унес, продавайки слюнка, нокти, коса, кръв — всичко, което искаха, за да си купи билети. Откри, че срещу сперма може да пътува в първа класа. Не се установи никъде — просто продължи да съществува в херметически затворения, полуосветен свят на космическите кораби, където се хранеше, пиеше, спеше и гледаше филми. Слизаше на космодрумите само за да продаде още ДНК и потегляше със следващия трансгалактически кораб.

Не бива да се опитваш да предизвикаш инцидента, който искаш да се случи, защото той няма да се случи. Такова е значението на „инцидент“. Случи се нещо, което Артър Дент изобщо не беше предвиждал. Корабът, в който се намираше, премина в хиперпространството, проблесна в деветдесет и седем различни точки на Галактиката едновременно, попадна най-неочаквано в гравитационното поле на една необозначена в картите планета, атмосферата й го улови и той започна да пада със свистене надолу.

През цялото време на падането системите протестираха, че всичко е в ред и под контрол, но когато корабът се завъртя за последен път, покоси с трясък половин миля дървета и най-накрая избухна в огнено кълбо, стана съвсем ясно, че това не е било вярно.

Огънят обгърна гората, забушува в нощта и след малко елегантно се самоизгаси. тъй като сега всички нерегистрирани пожари трябва да постъпват така по силата на някакъв закон. Известно време след това тук и там все още избухваха малки огньове, когато отделни отломки продължаваха кротко да се взривяват. След това и те изгаснаха.

Артър Дент — от чиста скука по време на безкрайните междузвездни полети, беше единственият на борда, който се бе запознал с процедурите за безопасност в случай на непредвидено кацане и поради това се оказа единственият оцелял. Лежеше замаян, натрошен и окървавен в някаква пухкава пластмасова какавида, на която бе написано „Приятен ден“ на повече от три хиляди различни езика.

В раздробения му мозък болезнено кънтеше черна тишина. Все пак знаеше, изпълнен с някаква примирена увереност, че ще оцелее, защото все още не беше ходил до Ставромула Бета.

След цяла вечност, изпълнена с болки и мрак, най-накрая долови, че наоколо се движат сенки.

Форд полетя надолу заедно с дъжд счупени стъкла и парчета от столове. Отново не бе премислил нещата докрай и сега се мъчеше да печели време. Бе установил, че в моменти на сериозна криза е много полезно животът да премине като филмова лента пред очите му. Това му даваше възможност да премисли нещата, да види всичко в перспектива, а понякога дори му подсказваше какво да прави в дадената ситуация.

Сега земята се приближаваше към него с тридесет фута в секунда на квадрат, но той реши, че за този проблем ще мисли по-късно. Всичко по реда си.

Ето го, започва: Детството му. Нищо особено, беше си го спомнял и преди. Пред очите му запрелитаха образи. Отегчителни времена на Бетелгиус Бета. Зейфод Бийбълброкс като хлапе. Да, той знаеше всичко това. Щеше му се да има някакво копче за пренавиване в мозъка. Седемнадесетият му рожден ден, когато му подариха първия пешкир. Хайде, хайде.

Премяташе се надолу, а леденият въздух на тази височина бе изпитание за дробовете му. Опитваше се да не вдишва и стъкло.

Ранните пътешествия до други планети. О, Зарк да го вземе, това беше като някакъв скапан кинопреглед-пътепис преди главния филм. Когато постъпи на работа в Пътеводителя! Ах!

Какви дни бяха само! Работеха в една колиба на атола Буенели на Фанала, преди Риктанаркалите и Данкедите да я опустошат. Половин дузина екип, няколко пешкира, няколко много сложни цифрови устройства и най-важното — много мечти. Не. Най-важното — много фаналаски ром. Ако трябваше да бъде абсолютно точен, най-важното беше спирта „Ол Янкс“, едва след това фаналаският ром и не на последно място някои от плажовете на атола, където висяха местните момичета. Но и мечтите бяха важни. Къде ли се бяха дянали?

Всъщност не можеше да си спомни точно какви бяха те, но навремето му се бяха стрували много съществени. В тях определено нямаше място за този огромен небостъргач с офиси, от който падаше сега. Всичко това се случи, когато някои от колегите, с които бе започнал, улегнаха и станаха алчни, докато той и някои други продължаваха да вършат черната работа по обектите и да пътуват на стоп, отдалечавайки се все повече и повече от административния кошмар, в който Пътеводителят безмилостно се бе превърнал, и архитектурното чудовище, в което се бе преместил. Къде тук имаше място за мечти? Спомни си адвокатите. заели повече от половината сграда, оперативните от по-ниските етажи и всички заместник главни редактори заедно със секретарките им, адвокатите на секретарките им, секретарките на адвокатите на секретарките им и най-лошото от всичко — счетоводителите и отдела по маркетинг.

Почти бе решил да се остави да падне до долу. Ще им покаже знака „виктория“.

Сега минаваше покрай седемнадесетия етаж, където бе отделът по маркетинг. Шайка мошеници, спорещи за това какъв да бъде цветът на Пътеводителя и непрекъснато демонстриращи невероятната си способност да проявяват мъдрост, след като лошото се случи. Ако някой от тях бе решил в момента, да погледне през прозореца, щеше да види как пада и им показва „виктория“ с две ръце.

Шестнадесети етаж. Заместник главните редактори. Копелета! Как можеха да обяснят орязаната му кореспонденция? Резултатите от петнадесет години изследователска работа на една-единствена планета, които те бяха свели само до две думи: „Почти безобидна.“ И на тях „виктория“!

Петнадесети етаж. „Логистична администрация“, каквото и да означаваше това. Всичките тези типове имаха големи коли. „Ето какво означава“ — мислеше Форд горчиво.

Четиринадесети етаж „Личен състав.“ Подозираше, че именно те са измислили петнадесетгодишното му заточение, докато Пътеводителят се изроди в корпоративния монилит (или по-скоро дуолит — не трябваше да се забравят адвокатите), който беше сега.

Тринадесет етаж. „Изследвания и развитие“.

Чакай малко.

Тринадесети етаж.

Налагаше се да разсъждава доста бързо, тъй като ситуацията беше напрегната.

Изведнъж си спомни асансьора и светлинното табло с етажите, На него нямаше тринадесети етаж. Не беше обърнал особено внимание, защото бе прекарал петнадесет години на планетата Земя, чиито жители имаха суеверен страх от това число и бе влизал в сгради, в които етажите се номерираха без него. Само че тук нямаше причина да става същото.

Прозорците на тринадесетия етаж — забеляза го много добре, докато прелиташе край тях — бяха затъмнени.

Какво ставаше там вътре? Започна да си припомня всичко, което му бе казал Харл. Един нов многоизмерен Пътеводител, разпръснат в безброй много вселени. Тогава това му бе заприличало на безумна безсмислица, сътворена от отдела по маркетинг с помощта на счетоводителите. Но ако идеята беше реалност, щеше да е много по-опасна от това. Истина ли беше? Какво се вършеше зад затъмнените стъкла на недостъпния тринадесети етаж?

Форд почувства, че у него се надига любопитство и едновременно с него — паника. Това бяха единствените надигащи се неща — във всяко друго отношение той падаше, при това много бързо. Наистина беше крайно време да започне да се чуди как да се измъкне от тази ситуация жив.

Погледна надолу. На стотина фута под краката му се разхождаха хора и някои от тях вече надигаха глави в очакване. Разчистваха място за него. Дори временно прекратяваха игрите си.

Не би искал да ги разочарова, но на около два фута под него, не бе забелязал това по-рано, се намираше Колин. Роботът очевидно с радост го придружаваше, в очакване на решението му какво ще прави.

— Колин! — изрева Форд.

Колин не реагира. Форд изтръпна. След което си даде сметка, че не е казал на робота как се казва.

— Ела тук! — изрева пак.

Колин го изчака и се изравни с него. Падането явно много му харесваше и се надяваше да е така и за Форд.

Светът на робота изведнъж потъмня, защото пешкирът отново го обгърна. Изведнъж му стана много, много тежко. Новото предизвикателство го изпълваше с вълнение и радост. Просто не беше сигурен дали ще успее да се справи — това бе всичко.

Пешкирът бе метнат върху Колин, Форд висеше за него, уловен за краищата му. Някои други стопаджии бяха намерили за уместно да променят своите пешкири по доста екзотичен начин, вплитайки в тъканта им странни езотерични инструменти и пособия, и дори компютърна техника. Форд бе пурист. Обичаше нещата да бъдат прости. Носеше обикновен пешкир от обикновен магазин за домашни потреби. Дори сините и розовите му цветя все още си личаха, въпреки множеството му опити да ги избели и заличи. В него бяха вплетени няколко проводника, малка гъвкава пръчка за писане, единият му ъгъл бе напоен с хранителни вещества — така че да може да го смуче при непредвидени обстоятелства, но иначе си беше напълно нормален пешкир, с който можеш да си избършеш лицето.

Единственото подобрение, което бе направил по съвета на свой приятел, бе да заздрави шевовете по ръбовете.

Сега се бе вкопчил в тях като маниак.

Все още падаха, но вече по-бавно.

— Нагоре, Колин! — крещеше Форд. Нищо.

— Името ти — продължи да крещи той — е Колин. Така че като кажа „Нагоре, Колин“, искам да се издигнеш нагоре, ясно ли е? Нагоре, Колин!

Нищо. Или по-скоро приглушен стон някъде изпод пешкира над главата му. Форд се притесни. Сега се спускаха много бавно, но притеснението му идеше от вида на хората, които се бяха събрали долу. Приятелски настроените, забавляващи се местни жители, се бяха разпръснали и на тяхно място — сякаш от въздуха — се появяваха едри, набити същества с цвят на олово, бичи вратове и ракетохвъргачки. Въздухът — както галактическите пътешественици знаят много добре — обикновено просто гъмжи от многоизмерни сложни струпвания.

— Нагоре! — изрева Форд отново. — Нагоре, Колин! Нагоре!

Колин се напрягаше и стенеше. Сега вече висяха почти неподвижно във въздуха.

— Нагоре.

Онези го чакаха.

— Нагоре, нагоре, нагоре!

Един от оловните типове се готвеше да изстреля ракета по него. Форд не можеше да повярва на очите си. Висеше на пешкира си във въздуха, а някакъв главорез щеше да стреля по него с ракета. Нещата, които можеше да измисли, вече бяха на привършване и започваше сериозно да се тревожи.

При подобни изпитания обикновено разчиташе на съветите на Пътеводителя, колкото и вбесяващи и многословни да бяха, но сега моментът очевидно не бе подходящ, за да бърка в джоба си. А и Пътеводителят вече не му се струваше приятел, а източник на опасност. Та той висеше не другаде, а пред неговите офиси и животът му бе застрашен от типовете, които сега изглежда бяха негови собственици. Какво бе станало с мечтите, които смътно си спомняше, че е хранил на времето, на атола Буенели? Трябваше да оставят нещата такива, каквито са. Трябваше да си останат там. На плажа. С хубавите жени. Да се хранят с риба. Трябваше да се досети, че нещата не отиват на добре още когато започнаха да окачват рояли над басейна с морски чудовища в атриума. Чувстваше се похабен и нещастен. Пръстите му горяха от болка. А глезенът не преставаше да го боли.

„О, благодаря ти, глезен — мислеше той с горчивина. — Благодаря ти, че ме занимаваш с проблемите си във време като това. Предполагам, че би искал да те потопя в приятно топла вода, за да се почувстваш по-добре, нали? Или поне да…“

Хрумна му една идея.

Бронираният тип бе поставил ракетохвъргачката на рамото си. Ракетата по всяка вероятност бе конструирана така, че да улучва всичко, което се изпречи на пътя й и се движи. Форд се помъчи да не се поти, защото чувстваше как пешкирът се изплъзва от ръцете му.

С пръстите на здравия си крак се опита да събуе другата си обувка.

— Изкачи се нагоре, дяволите да те вземат! — мърмореше той безпомощно на Колин, който се напрягаше жизнерадостно, но не беше в състояние да се издигне. Форд успя да освободи петата на обувката си.

Опитваше се да прецени точния момент, но беше безсмислено. Просто трябваше да го направи. Имаше една-единствена възможност и трябваше да я използва. Сега обувката му висеше само на пръстите. Изкълченият му глезен се чувстваше малко по-добре. Е, това поне не е лошо, нали?

Със здравия си крак ритна тока на обувката и тя полетя надолу. Половин секунда по-късно ракетата излетя от дулото на оръжието, засече летящата обувка и се насочи към нея. Улучи я и се взриви с чувство на удовлетворение и задоволство.

Това стана на около петнадесет фута от земята.

Основната част от взривната вълна се оказа насочена надолу. Там, на елегантния градски площад, чиито тераси бяха покрити с големи плочи от лъскав камък, добити в древните алабастрови кариери на Зенталкуабула, където само преди секунда стоеше взводът въоръжени с ракетохвъргачки служители на Инфинидим Ентърпрайзис, сега се виждаше нещо като яма с разхвърляни по дъното й грозни остатъци.

Вълната топъл въздух от експлозията блъсна Форд и Колин и ги запрати към небето. Форд отчаяно се опита да се задържи за пешкира, но не успя. Превъртя се безпомощно, достигна най-високата точка на летежа си спря за миг и започна да пада. Полетя надолу, надолу, надолу, докато изведнъж не се удари в Колин, който все още се издигаше.

Вкопчи се отчаяно в малкия сферичен робот, който рязко се завъртя и полетя с бясна скорост към сградата, мъчейки се възторжено да се овладее и да забави движението си.

Двамата продължиха да се премятат във въздуха още известно време. Светът се завъртя като въртележка около главата на Форд и тогава изведнъж всичко спря.

Замаян осъзна, че е кацнал на един перваз. Пешкирът падна край него, той протегна ръка и го улови.

Колин висеше съвсем близо до главата му. Форд се огледа наоколо. Беше зашеметен, насинен и останал без дъх. Течеше му кръв. Первазът бе широк само един фут и никак не бе безопасно да стои там, тринадесет етажа над земята.

Тринадесет.

Разбра, че е на тринадесетия етаж, защото прозорците бяха затъмнени. Чувстваше се ужасно разстроен. Беше си купил тези обувки на някаква абсурдна цена от един магазин в Ню Йорк и в резултат на това бе написал цяло есе, посветено на радостта да носиш нещо такова. И всичко това бе окастрено, за да остане само: „Почти безобидна.“ По дяволите!

Едната обувка бе загубена. Той отметна глава назад и се вгледа в небето.

Това нямаше да е такава трагедия, ако въпросната планета не бе разрушена. Сега вече нямаше откъде да си купи нов чифт.

Наистина, в безкрайното разширение на вероятностите съществуваха почти неограничен брой копия на планетата Земя, но ако се замислиш, едва ли си струваше да се ровиш в многоизмерното пространство/време само за да си купиш нов чифт хубави обувки.

Въздъхна.

Е, добре. Трябваше да се възползва от положението, доколкото бе възможно. Поне бе останал жив. Засега.

Кацнал на широкия един фут перваз тринадесет етажа над земята, той се замисли дали всичко това си струваше една хубава обувка.

Вторачи се замаяно през затъмненото стъкло. Помещението отзад бе тъмно и тихо като гробница.

Не. Тази мисъл бе нелепа. Бе присъствал на великолепни празненства в гробница.

Долавяше ли някакво движение? Не беше съвсем сигурен. Струваше му се, че вижда някакъв странен пляскащ с крила силует. Може би заради кръвта, стичаща се върху миглите му. Изтри я. Как му се искаше да има някъде своя ферма, да гледа овце! Още веднъж напрегна взор към прозореца, за да се опита да разбере какъв е този силует, но имаше чувството — толкова обичайно за днешната вселена — че гледа някаква оптическа илюзия и че очите му си правят глупашки шегички с него.

Наистина ли вътре имаше птица? Това ли наистина бяха скрили зад затъмнените ракетоустойчиви стъкла на недостъпния тринадесети етаж? Нечий птичарник? Нещо вътре размахваше крила, но то не приличаше толкова на птица, колкото на птицеподобна дупка в пространството.

Затвори очи, което и без това му се искаше да направи. Замисли се как да постъпи. Да скочи? Да се изкачи? Не смяташе, че има начин да влезе вътре. Наистина, ракетоустойчивото стъкло в кабинета на Ванн Харл не би издържало на реална ракетна атака, но пък изстрелът бе произведен от много близо и при това отвътре — нещо, което инженерите едва ли са имали предвид, когато са го създавали. Което далеч не означаваше, че би могъл да увие юмрука си с пешкира и да го счупи. Но какво от това? Въпреки всичко опита и само го заболя ръката. Добре, че мястото не позволяваше да замахне по-силно, защото можеше да се удари много лошо. Сградата беше укрепена сериозно при пълното й възстановяване след нападението на Фрогстар и по всяка вероятност бе най-тежко бронираната издателска компания в целия бранш, но все пак, мислеше Форд, не можеше нещо, измислено от корпоративен управителен съвет, да няма слабости. Вече бе открил една. Инженерите, създали стъклата, не бяха предвидили ракетни удари отвътре.

Тогава въпросът беше следният: какво не биха очаквали инженерите да направи човек, застанал на перваза отвън.

Преди да намери отговора, Форд доста поизмъчи мозъка си.

Най-напред изобщо не биха очаквали той да попадне там. Само пълен идиот би кацнал на перваза като него, така че вече водеше с едно на нула. Една често срещана грешка, която се допуска при конструирането на абсолютно глупакоустойчива апаратура, е подценяването на изобретателността на пълните глупаци.

Форд извади новата си кредитна карта, мушна я в процепа между прозореца и рамката и направи нещо, с което една ракета не би се справила — раздвижи картата нагоре-надолу. Намери езичето на ключалката и го натисна. Отвори леко прозореца и едва не падна долу от смях, без да спира да благодари при това на Великите вентилационни и телефонни бунтове от SrDt 3453.

Великите вентилационни и телефонни бунтове от SrDt 3453 бяха започнали от горещия въздух. Разбира се, проблемът с горещия въздух трябваше да се решава от вентилацията и тя се справяше сравнително добре, докато някой не измисли климатичните инсталации, които се справяха още по-шумно.

Всичко беше много хубаво и удобно, стига да можеш да издържаш на шума и влагата. И продължи, докато някой друг не изобрети нещо още по-секси и елегантно от климатичната инсталация — то се наричаше „интегрален климатичен контрол“.

Ето това вече беше нещо.

Разликата между новото и обикновената климатична инсталация се състоеше в това, че новото предизвикваше трепет с цената си и се нуждаеше от огромно количество измервателна и регулираща техника, която във всеки момент знаеше далеч по-добре от хората какъв въздух искат да дишат.

Също така означаваше, че обикновените простосмъртни не бива да си играят със сложните калкулации, които системата правеше заради тях, и че прозорците трябваше да са запечатани и да не могат да се отварят. Това е истината.

Докато системата „Дъх-о-шик“ все още се инсталираше, някои от работещите в сградите провеждаха с монтьорите разговори като този:

— А какво ще стане, ако искаме да отворим прозореца?

— С „Дъх-о-шик“ няма да искате да отваряте прозореца.

— Да, но ако все пак ни се прииска да го отворим за малко?

— Няма да ви се прииска нито за миг. Новата система „Дъх-о-шик“ ще се погрижи за това.

— Хъм.

— Ще разберете какво е „Дъх-о-шик“.

— Добре, но ако все пак „Дъх-о-шик“ се повреди или се случи нещо нередно?

— А, това ли? Едно от най-ценните качества на „Дъх-о-шик“ е, че никога не може да се повреди. Няма да имате подобни проблеми. Приятно дишане и приятен ден.

(Именно поради Великите вентилационни и телефонни бунтове на SrDt 3454 бе въведено изискването всички механични, електрически, квантовомеханични, хидравлични, дори вятърни, парни и с вътрешно горене устройства да имат монтиран някъде по себе си един текст. Независимо колко малко е устройството, конструкторите бяха длъжни да намерят място за текста, защото той беше предназначен по-скоро за тях, а не за потребителя.

Текстът беше следният:

„Основната разлика между нещо, което може да се развали, и нещо, което не може да се развали, се състои в това, че ако нещото, което не може да се развали, се развали, обикновено се оказва, че до него е невъзможно да се достигне и не може да се поправи.“)

И така, нахлуването на големи маси горещ въздух започна да съвпада все по-често със сериозните повреди на системите „Дъх-о-шик“. Като начало това предизвика само няколко кипвания на отделни индивиди и няколко смъртни случая от асфиксия.

Истинският ужас се разрази в деня, когато се случиха три неща едновременно. Първото нещо беше, че корпорацията „Дъх-о-шик“ публикува изявление, според което произвежданата от нея апаратура функционира най-добре при умерен климат.

Второто събитие беше излизането на системата от строя в един особено горещ и влажен ден, което доведе до извеждането на стотици служители на улицата, където те се срещнаха с третото събитие — вилнееща тълпа телефонисти, на които до такава степен бе писнало да казват на всеки вдигнал слушалката идиот, „Благодаря ви, че използвахте услугите на В8&8“, че бяха излезли на улицата с консервни кутии, мегафони и карабини.

В последвалите дни на кръвопролития всички прозорци наоколо, независимо дали ракетоустойчиви или не, бяха изпочупени, най-често с викове: „Затвори телефона, задник такъв! Не ни интересува откъде се обаждаш и кой вътрешен търсиш! Иди и си заври фойерверки отзад! Йеха-а-а-а! Хо, хо, хо! Ау-у-у-у! Кряк!“ и други животински звуци, които не бяха имали възможност да употребяват в ежедневната си работа.

В резултат на това на всички телефонисти бе гарантирано конституционното право да използват израза: „Използвай В8&8 и пукни!“ поне веднъж на час, когато вдигат телефона. Бе въведено и изискването всички служебни сгради да имат отварящи се прозорци, та дори и не изцяло.

Един друг неочакван резултат беше рязкото спадане на броя на самоубийствата. Всички подложени на стрес напредващи в кариерата си служители, които в тъмните дни на „Дъх-о-шик“ трябваше да скачат под колелата на влака или да се ръгат с ножове, сега можеха да отворят прозореца и да скочат, когато си поискат. Много често обаче, докато се оглеждаха наоколо, за да съберат мислите си, те най-неочаквано откриваха, че са имали нужда единствено от глътка свеж въздух и поглед в перспектива, а понякога и от ферма, в която да отглеждат няколко овце.

Един друг неочакван резултат беше, че Форд Префект, кацнал на перваза на тринадесетия етаж, въоръжен единствено с пешкир и кредитна карта, успя да отвори ракетоустойчивия прозорец и да се спаси. Той изчака Колин да влезе, затвори прозореца и потърси с поглед птицеподобното нещо.

Ето какво разбра за прозорците — тъй като бяха приспособени да се отварят след като веднъж бяха конструирани да не се отварят, бяха много по-ненадеждни, отколкото биха били, ако бе станало обратното.

„Ей, колко чудно нещо е животът!“ — мислеше си Форд, когато изведнъж си даде сметка, че стаята, в която се намираше, никак не бе интересна.

Закова се изненадан намясто.

Къде беше странният силует с размахани крила? Имаше ли изобщо нещо, което си струваше цялата тази дандания? Цялата тази секретност около това помещение и не по-малко удивителната поредица събития, в следствие на които се намираше в него?

Стаята, както и всички останали в сградата, беше решена в ужасяващо изискания сив цвят. На стената имаше няколко графики и картини. Те не му говореха нищо, но след малко попадна на нещо, което явно бе пародия на плакат.

Видя нещо, наподобяващо птица-емблема и надпис: „Пътеводителят на галактическия стопаджия, МК II — единственото, най-изумителното нещо на всички времена. Очаквайте го скоро в някое близко до вас измерение.“ Никаква друга информация.

Форд се огледа отново. След това вниманието му постепенно се насочи към Колин — абсурдно щастливия робот, — който се бе мушнал в един от ъглите на тавана и издаваше нечленоразделни звуци. Странно, но имаше вид на уплашен.

„Чудна работа“ — помисли си Форд и се огледа, за да види кое е предизвикало тази реакция. Тогава забеляза нещо, поставено върху една работна маса, което не бе забелязал досега.

Беше черно и кръгло, с размер на средно голяма чиния. Горният и долният му край бяха леко изпъкнали, така че наподобяваше диск за хвърляне.

Повърхностите бяха идеално полирани и хомогенни, без нищо забележително по тях.

Не правеше каквото и да било.

Тогава Форд забеляза, че отгоре бе написано нещо. Странно. Само преди миг надписът го нямаше, а сега изведнъж се бе появил. Между двете състояния не бе забелязал никакъв преход.

С малки, тревожни букви бе изписано:

Паникьосай се.

Преди миг по повърхността на диска нямаше никакви пукнатини, а сега имаше много. Ставаха все по-големи.

„Паникьосай се“ — казваше пътеводителят МК II. Форд започваше да прави, каквото му бе казано. Току-що си бе спомнил защо съществата с цвят на олово му се бяха сторили познати. Цветът им беше сив като на корпорацията, но във всяко друго отношение приличаха на вогони.

Космическият кораб се приземи тихо в края на голямата просека, на стотина метра от селото.

Пристигна внезапно и неочаквано, без никаква суматоха. В един миг беше най-нормален късен следобед в ранната есен — листата тъкмо бяха започнали да се оцветяват в червено и златисто, реката отново се надигаше от дъждовете в планините на север, перушината на птиците пика започваше да надебелява в очакване на зимните студове. Съвършено нормалните животни всеки момент щяха да запрепускат с грохот през равнината, старият Трашбарг започваше да си мърмори сам, клатушкайки се из селото, което означаваше, че вече репетира и доукрасява историите за миналата година, които щеше да разказва през зимата. Тогава хората щяха да бъдат принудени да седят край огъня, да го слушат и тихичко да недоволстват, защото не ги помнят точно такива — а в следващия вече имаше космически кораб, блестящ под лъчите на есенното слънце.

Пожужа малко и притихна.

Не беше голям. Ако селяните разбираха нещо от космически кораби, веднага щяха да познаят, че този е незначителен, четириместен „Хрунди“ с всички екстри, освен Разширения бектоиден стабилисис, по който си падаха само свръхпридирчивите. С Разширения бектоиден стабилисис не може да се направи хубав рязък завой около тристранните временни оси. Наистина безопасността е малко по-добра, но пък боравенето с него е затруднено.

Разбира се, селяните не знаеха тези неща. Повечето от тях, тук на далечната планета Ламуела, изобщо не бяха виждали космически кораб — поне не цял — и така, както блестеше на ярките слънчеви лъчи, бе най-невероятното нещо, с което се сблъскваха след деня, в който Кирп улови риба с по една глава в двата края.

Всички притихнаха. Само миг преди това три дузини хора се разхождаха насам-натам, приказваха, цепеха дърва, носеха вода, дразнеха птиците пика или съвсем добронамерено се опитваха да стоят настрана от стария Трашбарг, а сега всякакви дейности замряха и изумените погледи на всички се насочиха към странния обект.

Не съвсем на всички. Птиците пика общо взето се изненадваха от съвършено различни неща. Съвсем нормален лист на дърво, паднал неочаквано върху някой камък, можеше да ги доведе до трескава възбуда и объркване, всяка сутрин изгревът ги сбарваше напълно неподготвени, но пристигането на чужд космически кораб просто не можеше да ангажира вниманието им. Те продължаваха да кълват семенца от земята и да издават типичните си звуци — „кар“, „рит“ и хук". Реката продължаваше да тече с тих ромон.

Също така не се промени и пеенето, долитащо от последната колиба вляво.

Изведнъж, с леко прещракване, вратата на кораба се отвори навън и надолу. В продължение на минута-две след това не се случи нищо — чуваше се само пеенето от последната колиба вляво.

Някои от селяните, особено момчетата, започнаха предпазливо да пристъпват напред, за да могат да виждат по-добре. Старият Трашбарг се опита да ги прогони назад. Той не обичаше да се случват именно такива неща. Не беше предсказал идването на кораба, не бе дори и намекнал за такова нещо и въпреки че все някак щеше да успее да вмъкне случката в своята история, цялата работа му идваше доста нанагорно.

Той закрачи напред, разбута момчетата и вдигна нагоре дребния си възлест жезъл. Косите топли лъчи на есенното слънце го осветяваха приятно. Канеше се да приветства тези богове, които и да бяха те, сякаш ги е очаквал през цялото време.

Все още не се бе случило нищо.

След миг стана ясно, че в кораба се води някакъв спор. Времето минаваше и ръцете на стария Трашбарг започнаха да отмаляват.

Внезапно вратата отново се затвори.

Това улесни нещата за Трашбарг. Пришълците бяха демони и той ги бе пропъдил. Не беше предсказал появата им, защото благоразумието и скромността не позволяваха. Почти веднага от другата страна на кораба се отвори нова врата и най-накрая отвътре излязоха две фигури, които все още спореха, без да обръщат внимание на нищо наоколо, дори и на стария Трашбарг, когото дори не бяха забелязали от мястото, на което се намираха.

Старецът задъвка гневно брадата си.

Да продължава да стои с вдигнати ръце? Да коленичи с наведена глава и с насочен към пришълците жезъл? Да падне назад, сякаш обладан от някаква титанична вътрешна борба?

А може би просто да отиде в гората и да преживее една година, качен на някое дърво, без да говори с никого?

Реши чисто и просто да свали ръце, сякаш е постигнал целта си. Наистина го боляха, така че нямаше голям избор. Направи тайния знак, който току-що бе измислил, и пристъпи три крачки и половина назад, за да може поне да разгледа пришълците по-добре, преди да реши какво да прави по-нататък.

По-високата фигура беше на много красива жена, облечена с меки изпомачкани дрехи. Старият Трашбарг не знаеше това, но бяха направени от „Римплон“ — нов синтетичен материал, страхотен за космически пътешествия, защото изглеждаше най-добре, когато е измачкан и мокър от пот.

По-ниската фигура беше на момиче. То беше намусено и смутено. Дрехите му изглеждаха най-зле, бяха изпомачкани и мокри от пот и беше повече от ясно, че то си дава сметка за това.

Всички погледи, освен тези на птиците пика, които наблюдаваха свои собствени неща, бяха насочени към тях.

Жената се огледа. Имаше вид на човек, който търси нещо конкретно, но не знае къде точно да го намери. Тя плъзна поглед по любопитните лица на събралите се наоколо селяни, но явно не откри, каквото искаше.

Трашбарг нямаше представа как да постъпи при това положение и реши да прибегне до заклинания. Той отметна глава назад и започна да вие, но още в същия миг го прекъсна нов изблик на пеене откъм колибата на Сандвичаря — последната вляво. Жената вдигна рязко поглед натам и постепенно на лицето й заигра усмивка. Без дори да погледне стария Трашбарг, се запъти към нея.

Малко хора намират време да навлязат в дълбините на изкуството да правиш сандвичи. Не е трудна работа, но пък възможностите да постигнеш удовлетворение са много и дълбоки — правилно да подбереш хляба, например. В продължение на месеци Сандвичаря ежедневно се бе консултирал с Грарп, пекаря, и в края на краищата двамата бяха разработили самун точно с нужната консистенция — достатъчно твърд, за да може да се реже на тънки филийки, без обаче да се загуби лекотата, свежестта и онзи фин аромат, който най-добре подхожда на вкуса на печеното месо на Съвършено нормалните животни. Освен това можеше да се усъвършенства геометрията на филийката — да се установи точното съотношение между дължината, широчината и дебелината й, което да придава нужното усещане за обем и тежест на готовия сандвич. Лекотата и тук бе ценно качество, но освен нея от значение бяха твърдостта, щедростта и предчувствието за сочността и вкуса, което е неотделима част от истинското дълбоко изживяване на сандвича.

Необходимите инструменти, разбира се, също бяха от основна важност и Сандвичаря бе прекарал много дни, когато не бе зает с пекаря във фурната му, в разговори със Стриндър — производителя на инструменти — в неговата ковачница, където претегляха и балансираха ножове, нагряваха ги в пещта и ги охлаждаха наново. Гъвкавостта, здравината, остротата, дължината и балансът бяха дискутирани с ентусиазъм, развиваха се нови теории, правеха се експерименти и подобрения. Много вечери-наред Сандвичаря и Производителя на инструменти, можеха да бъдат забелязани заедно на фона на залязващото слънце да изпробват нож след нож, да сравняват тежестта на един с баланса на друг, гъвкавостта на трети с направата на дръжката на четвърти.

Бяха нужни всичко на всичко три ножа. Първият беше за отрязването на филийката — твърдо, авторитетно острие, налагащо ясно и категорично волята си на хляба. След това идваше ножът за мазане на маслото, който беше малък и гъвкав, но с жилав гръбнак. По-ранните варианти бяха прекалено меки, но сега вече бе открито точното съотношение между еластичност и здравина, с което се постигаше максимална загладеност и изящност на намазката.

Пръв сред ножовете, разбира се, бе ножът за месо. За него не бе достатъчно само да налага волята си на средата, през която се движи, както при ножа за хляб — той трябваше да работи с нея, да се води по жилките, да постига изящни, изтънчени резени, които да се отделят елегантно от основното парче месо. След това с ловко движение на китката Сандвичаря хвърляше резена върху долната филийка с изящни пропорции, отрязваше стърчащите краища с четири умели движения на ножа и най-накрая изпълняваше вълшебството, което децата от селото често наблюдаваха като омагьосани — подреждаше гарнитурата върху месото като някаква съвършена мозайка. Количеството и видът й бяха различни за всеки сандвич, но Сандвичаря неизменно я подреждаше съвършено. След това слагаше втори пласт месо и гарнитура, с което завършваше основния акт на сътворението.

После подаваше създаденото на своя помощник, който добавяше няколко парченца новокраставица и меганоз, капваше от специалния сос, полагаше горната филийка хляб и нарязваше сандвича с по-обикновен нож. Тези операции също изискваха умения, но не чак толкова съвършени, така че можеше да ги изпълнява и отдаденият на професията си помощник, който един ден, след като Сандвичаря окончателно изоставеше инструментите си, щеше да поеме работата от него. Помощникът, Дримпъл, се бе превърнал в обект на завист в селото. Някои от жителите му цепеха дърва, други се задоволяваха да носят вода, но всички смятаха професията на Сандвичаря за нещо, изпратено от небесата.

И Сандвичаря пееше, докато работеше.

Вече изразходваше и последните запаси от миналогодишното осолено месо. Сега то не бе така добро, както в началото, но все още съхраняваше в себе си богатия аромат на месо от Съвършено нормално животно, което притежаваше ненадминати качества, поне в сравнение с досегашния му опит. Очакваше се следващата седмица Съвършено нормалните животни да се появят отново и цялото село щеше трескаво да се залови за работа — трябваше да се убият шест-седем дузини от хилядите, които преминаваха с грохот по пътя на ежегодната си миграция. След това трябваше да се одерат, почистят и осолят, така че запасите да стигнат чак до пролетта, когато животните щяха да тръгнат по обратния път.

Най-хубавите късове месо щяха да се опекат веднага за празника на Пролетното преминаване. Веселието продължаваше три дни. Имаше песни и танци, а старият Трашбарг разказваше истории за лова, които бе съчинил в колибата си, докато останалите ловуваха.

И тогава най-доброто месо от празника се даваше на Сандвичаря, който влагаше в него усвоените от самите богове свои умения и създаваше Сандвичите на Третия сезон, които цялото село щеше да опита, преди да започне още от следващия ден да се готви за несгодите на зимата.

Днес Сандвичаря правеше обикновени сандвичи, които бяха толкова вкусни и приготвени с такава любов, че едва ли би могло да се нарекат „обикновени“. Помощникът му отсъстваше, така че той правеше всичко сам, което го правеше истински щастлив. Всъщност всичко го правеше щастлив.

Продължаваше да реже и пее. Наместваше ловко парченцата месо върху филийките, поставяше гарнитура, подреждаше я в изящна мозайка. Малко салата, малко сос, втората филийка, още един сандвич, още един куплет от „Жълтата подводница“.

— Здравей, Артър.

Сандвичаря едва не си отряза палеца.

Селяните проследиха с угрижени погледи жената, която смело влезе в колибата на Сандвичаря, изпратен им от Всемогъщия Боб в огнена колесница. Тъй бе казал старият Трашбарг, а той бе авторитет по подобни въпроси. Поне така твърдеше, а той беше авторитет по… и така нататък. Едва ли имаше смисъл да се спори.

Някои от селяните се питаха защо Всемогъщият Боб им е изпратил своя единствен и предан Сандвичар в огнена колесница вместо в някоя, която би се приземила мирно и тихо, без да опожари половината гора, без да я напълни с духове и без да нарани доста лошо самия Сандвичар. Старият Трашбарг бе обяснил, че такава е неведомата воля на Всемогъщия. Когато го попитаха какво значи „неведом“, той им каза да видят в речника.

Беше трудно, защото единственият речник в селото бе собственост на стария Трашбарг, а той не искаше да им го даде. Попитаха го защо, а той обясни, че не е тяхна работа да знаят волята на Всемогъщия Боб, а на повторния въпрос „защо“ отговори, че защото той е решил така. Както и да е, някой се бе вмъкнал в колибата му тайно и бе видял, че „неведом“ означава „тайнствен“, „загадъчен“, „скрит“, „неизвестен“, „непознат“, „незнаен“, за който не бива да се говори. Това реши проблема.

Поне се бяха сдобили със сандвичите. Тогава Трашбарг им бе казал, че Всемогъщият Боб е наредил той да ги опита пръв. Съселяните му го попитаха кога точно е станало това, а той им отговори, че вчера, когато не са гледали, „Вярвайте — каза им старецът — или горете в пъкъла.“

Оставиха го да опита сандвичите пръв. Това беше най-простото решение.

А сега тази жена се бе взела буквално от небитието и бе влязла направо в колибата на Сандвичаря. Очевидно славата му се бе разпространила надалеч, макар че бе трудно да си представят къде точно, след като старият Трашбарг твърдеше, че няма никакво „другаде“. Както и да е. Вероятно се бе взела от някакво неведомо място, а сега беше в колибата на Сандвичаря. Коя беше тя? Кое беше момичето, което висеше намръщено пред входа и подритваше камъчетата — вид, който ясно даваше да се разбере, че не иска да е там? Струваше им се странно, че някой може да долети от неведомо място с колесница, много по-усъвършенствана от тази на Сандвичаря, без да иска да го прави.

Всички се обърнаха към Трашбарг, но той бе коленичил с насочен към небето взор и не желаеше да срещне погледа на когото и да било, преди да измисли нещо.

— Трилиън! — възкликна Сандвичаря, смучейки кървящия си палец, — Какво?… Кой?… Кога?… Къде?…

— Точно тези въпроси смятах да ти задам — отвърна Трилиън и огледа колибата на Артър. Кухненските му инструменти бяха добре подредени. Имаше няколко груби шкафа и лавици, в ъгъла се мъдреше легло. На задната стена се виждаше още една врата, но Трилиън не виждаше какво има зад нея, защото бе затворена.

— Хубаво е тук — каза тя, но с въпросителна нотка в гласа, защото не можеше да разбере каква точно е играта.

— Много хубаво — съгласи се Артър. — Просто прекрасно. Никога не съм се чувствал по-добре. Тук съм щастлив. Хората ме харесват, аз им правя сандвичи и… всъщност това е всичко. Те ме харесват, а аз им правя сандвичи.

— Звучи…

— Идилично — прекъсна я Артър твърдо. — И това е така. Наистина. Не мисля, че ще ти допадне особено, но за мен е най-доброто. Слушай, седни и се чувствай като у дома си. Какво мога да ти предложа… Сандвич?

Трилиън взе един сандвич и го разгледа. Помириса го внимателно.

— Опитай го. Вкусен е — каза Артър. Трилиън гризна най-напред мъничко, после отхапа както трябва и задъвка замислено.

— Добър е — кимна след малко тя и пак го заразглежда.

— Това е трудът на моя живот — обясни Артър, опитвайки се да звучи гордо, без да прилича на пълен идиот. Донякъде бе обикнал да го боготворят и сега се налагаше да пренастрои ума си.

— Какво е месото? — попита Трилиън.

— А, да. Месото е от Съвършено нормално животно.

— Какво?

— Съвършено нормално животно. Прилича малко на крава… По-скоро на бик. Или на бизон. Голямо, нападателно.

— И какво толкова необикновено има в това животно?

— Нищо. То е съвършено нормално.

— Аха.

— Странно е мястото, откъдето се взема.

Трилиън се намръщи и престана да дъвче.

— И откъде се взема? — попита тя с пълна уста. Нямаше намерение да преглътне, докато не чуе отговора.

— Проблемът не е само в това, откъде се взема, но и в това, къде отива. Не, не се притеснявай. Можеш да преглътнеш. Няма нищо опасно. Изял съм тонове такова месо. Великолепно е. Много сочно. Крехко. Леко сладникав, траен, тъмен аромат.

Трилиън все още не преглъщаше.

— Откъде — попита тя — се вземат и къде отиват тези животни?

— Идват от една точка малко на изток от планините Хондо. Това са големите планини зад нас, трябва да си ги видяла при кацането. След което с хиляди се устремяват през равнината Анхондо и… Ами това е всичко. Оттам идват. Там отиват.

Трилиън се намръщи. Имаше нещо, което не й бе съвсем ясно.

— Може би не се изразих много ясно — обади се Артър. — Когато казах, че идват от една точка източно от планините Хондо, имам предвид, че най-неочаквано се появяват на това място. После преминават през равнината Анхондо и изчезват. Имаме около шест дни, за да уловим колкото се може повече. След това изчезват до пролетта, когато преминават по обратния път.

Трилиън преглътна неохотно. Ако не го бе направила, трябваше да го изплюе, а беше много вкусно.

— Разбирам — каза тя, след като се увери, че не изпитва никакви странични ефекти. — А защо се наричат Съвършено нормални животни?

— Струва ми се, защото в противен случай хората биха си помислили, че са малко странни. Старият Трашбарг ги е нарекъл така. Той казва, че идват, откъдето идват, и отиват, където отиват, че това е волята на Боб и толкова по въпроса.

— Волята на кого?

— Не питай.

— Е, изглеждаш добре на това място.

— Ти изглеждаш добре. Аз се чувствам добре.

— И аз се чувствам добре. Много добре.

— Това е добре.

— Да.

— Добре.

— Добре.

— Хубаво е, че се отби.

— Благодаря.

— Е — каза Артър, оглеждайки се неуверено. Изненадваше го колко е трудно да намериш какво да кажеш на някого, когото не си виждал толкова много време.

— Предполагам, че се чудиш как те открих.

— Да! — отвърна той. — Точно това се чудех! Как ме откри наистина?

— Ами както знаеш или може би не знаеш, в момента работя в една от големите информационни мрежи на Суб Ета и…

— Знаех го — припомни си изведнъж Артър. — Да, справяш се много добре. Страхотно! Вълнуващо! Отлично. Трябва да е много забавно.

— Изтощително е.

— Да, при всичкото това тичане наоколо би трябвало да е така.

— На практика имаме неограничен достъп до всякаква информация. Открих името ти в списъка на пътниците от катастрофиралия кораб.

Артър бе изумен.

— Искаш да кажеш, че са знаели за катастрофата?

— Разбира се. Не може цял космически лайнер да изчезне без никой да забележи това.

— Искаш да кажеш, че са знаели къде се е случило? И че съм оцелял?

— Да.

— Но никой не се опита да ни потърси или да изпрати помощ! Не последва абсолютно нищо!

— Това и трябва да се очаква. С тези объркани застраховки… Предпочитат да потулят всичко. Все едно, че не се е случило. Застрахователните компании сега са много наплашени. Знаеш ли, че отново въведоха смъртното наказание за директорите им?

— Така ли? — учуди се Артър. — И за какво престъпление?

Трилиън се намръщи.

— Как така за престъпление?

— Разбирам.

Тя се вгледа продължително в него и най-накрая отрони с променен глас:

— Време е да поемеш своята отговорност, Артър.

Артър се опита да схване забележката й. Беше разбрал, че обикновено му трябват няколко секунди, докато разбере накъде бият събеседниците му, така че ги остави да минат, без да се притеснява. Напоследък животът му се струваше толкова спокоен и приятен, че винаги имаше време, за да изчака нещо да му се изясни. Той изчака. Въпреки всичко не успя съвсем да разбере какво има предвид, така че се видя принуден да я попита.

Трилиън му се усмихна хладно и отвори вратата на колибата.

— Наслуки! — извика тя. — Ела. Ела да се запознаеш с баща си.

Когато Пътеводителят отново се превърна в гладък, тъмен диск, Форд разбра някои доста тревожни неща. Или поне се опита да ги разбере, но бяха твърде тревожни, за да се справи наведнъж. Главата му бучеше, глезенът го болеше и въпреки че не искаше да изглежда прекалено мекушав заради всичко това, досега бе имал твърде много време да се убеди, че най-добре схваща логиката на многоизмерното пространство във ваната. Трябваше му време, за да обмисли нещата. Време, питие във висока чаша и някаква гъста, приятна пяна.

Трябваше да се измъкне оттук. Трябваше да измъкне и Пътеводителя. Не мислеше, че ще се справи.

Огледа се с безумен поглед.

Мисли, мисли, мисли! Трябваше му някакво просто и очевидно решение. Ако злокобното му, спотайващо се подозрение, че си има работа със злокобни, спотайващи се вогони бе вярно, Толкова по-очевидно и просто трябваше да е решението.

Изведнъж се сети какво му трябва.

Нямаше да се опитва да победи системата, щеше да я използва. Страшното на вогоните бе безумната им решимост да направят безумното нещо, което са решили да направят. Нямаше никакъв смисъл да се позоваваш на разума им, защото такъв те нямаха. Но ако запазиш самообладание, не е изключено да успееш да се възползваш от тъпата упоритост, с която държаха да бъдат тъпи и упорити. Не само че лявата им ръка много често не знаеше какво прави дясната — представата и на самата дясна ръка бе доста мъглява.

Смееше ли да изпрати това нещо по пощата, адресирано до самия него?

Смееше ли да го пусне в системата и да остави вогоните да се чудят как да му го доставят, докато в същото време претърсват сградата, за да намерят къде се е скрил?

Да.

Опакова го трескаво. Завърза пакета. Надписа го. Спря се за миг, за да прецени още веднъж правилността на постъпката си, и занесе колета до улея на вътрешната поща.

— Колин — каза той и се обърна към увисналата във въздуха топка. — Ще трябва да те оставя на съдбата ти.

— Толкова съм щастлив — отвърна Колин.

— Опитай се да се спасиш — продължи Форд. — Защото искам да се погрижиш този пакет да напусне сградата безпрепятствено. Вероятно ще те унищожат, когато те открият, и аз няма да съм наблизо, за да ти помогна. За теб всичко това ще е ужасно, много зловещо, Много лошо. Разбираш ли?

— Гукам от удоволствие!

— Върви — нареди Форд.

Колин послушно се спусна по улея и тръгна с поверения му обект. Сега Форд трябваше да се тревожи само за себе си, а това никак не бе малко. От другата страна на вратата, която той предпазливо бе заключил и подпрял с метален шкаф, се чуваше тропот на тежки ботуши.

Безпокоеше се, че всичко е минало толкова гладко, всичко бе застанало на мястото си. През целия ден бе действал с безумно безразсъдство и всичко се бе подредило просто чудесно. Освен обувката му. Беше го яд за нея. Трябваше да уреди тази сметка.

Вратата влетя в помещението с оглушителен трясък. В облака прах и дим той видя как съществата с цвят на олово се втурват към него.

Значи всичко се бе наредило добре, така ли? Всичко беше чудесно, сякаш някакъв необикновен късмет бе застанал на негова страна? Трябваше да помисли още малко за това.

Обзет от изследователска страст, Форд отново се хвърли през прозореца.

Първият месец, докато се опознаят, бе труден. Вторият, когато се опитваха да схванат това, което бяха научили един за друг, бе малко по-лесен.

Третият месец, когато пристигна кутията, се оказа наистина сложен.

В началото му бе трудно дори да обясни какво е месец. За Артър на Ламуела нещата бяха приятно прости. Дните бяха малко по-дълги от двадесет и пет часа, което означаваше най-вече един допълнителен час в леглото всеки ден и, разбира се, да наглася часовника си, което за него беше истинско удоволствие.

Освен това бе доволен от броя на слънцата и луните, които имаше планетата — по едно, за разлика от някои други, които бе посещавал и които имаха най-невероятни бройки от едното и от другото.

Ламуела правеше пълна обиколка на единственото си слънце за триста дни, което не беше лошо, защото годината не се проточваше прекалено. Луната правеше девет обиколки около планетата в годината, което означаваше, че месецът е малко по-дълъг от тридесет дни, а това на свой ред даваше възможност на човек през него да свърши малко повече работа. Планетата не беше просто добра като Земята — беше по-добра.

Наслуки на свой ред мислеше, че е уловена в непрекъснато повтарящ се кошмар. Изпадаше в пристъпи на плач и смяташе, че луната ще дойде да я вземе. Показваше се всяка нощ, а на сутринта мястото й заемаше слънцето. Отново и отново!

Трилиън бе предупредила Артър, че Наслуки може да има проблеми с привикването към някакъв по-постоянен начин на живот от този, с който беше свикнала, но той в никакъв случай не бе очаквал, че ще вие срещу луната.

Естествено той не бе очаквал абсолютно нищо такова.

Негова дъщеря?

Негова дъщеря? Та той и Трилиън никога не бяха… Дали? Беше абсолютно убеден, че не би забравил подобно нещо. Ами Зейфод?

— Не е от същия вид, Артър — беше отговорила тя. — Когато реших да имам дете, се подложих на какви ли не генетични тестове и успях да намеря само едно съответствие. Едва по-късно си дадох сметка. Проверих още веднъж и се оказах права. Обикновено не казват такива неща, но аз настоях.

— Да не искаш да кажеш, че си ходила в банка за ДНК? — попита Артър с ококорени очи.

— Да. Но тя не е съвсем случайна, както може би подсказва името й, защото единственият донор от вида хомо сапиенс беше ти. Трябва да отбележа, че си летял доста често.

Артър се бе втренчил в момичето, застанало с отпуснати рамене на вратата.

— Но кога… Преди колко време…?

— Искаш да знаеш на каква възраст е?

— Да.

— На лоша.

— Какво искаш да кажеш?

— Искам да кажа, че нямам никаква представа.

— Какво?

— Ами според моята представа за времето я родих преди десет години, но очевидно е много по-голяма. Виждаш ли, работата ми е свързана с пътувания напред-назад във времето. Обикновено я водех с мен, но това не винаги можеше да стане. След това започнах да я оставям в специални времеви зони, за да се грижат за нея през деня, но вече е направо невъзможно да се изчисли времето. Оставяш децата сутринта и не знаеш колко големи ще са, когато отидеш да ги вземеш вечерта. Можеш да си се оплакваш докато посинееш, но от това няма никаква полза. Веднъж я оставих на едно такова място само за няколко часа, а когато отидох да я взема, вече бе минала пубертета. Артър, направих всичко, което можах. Сега е твой ред. Налага се да отразявам една война.

Десетте секунди след като Трилиън си отиде бяха най-дългите десет секунди в живота на Артър Дент. Както знаем, времето е относително. Можете да пропътувате цели светлинни години до звездите и обратно и ако го направите със скоростта на светлината, при завръщането си ще бъдете с няколко секунди по-стар, докато вашият брат близнак ще е станал на двадесет, тридесет, четиридесет или повече години, в зависимост от разстоянието, което сте изминали.

Това би ви потресло, особено ако преди пътуването си не сте знаели, че имате брат близнак. Секундите, през които ви е нямало, за вас няма да са достатъчно време, за да се подготвите за странните, нови семейни взаимоотношения, за които не сте и подозирали.

Тези първи десет секунди не бяха достатъчно време, за да може Артър да преразгледа възгледите за себе си и живота, включвайки в тях цяла нова дъщеря, за чието съществуване дори не бе и подозирал при събуждането си тази сутрин. Дълбоките емоционални семейни отношения не могат да се създадат за десет секунди, с каквато и скорост да пътуваш из пространството, и Артър можеше да се чувства само смутен, безпомощен и втрещен, гледайки момичето, застанало на прага, с впит в земята поглед.

Реши, че няма смисъл да се прави, че съществува някаква надежда.

Отиде при момичето и го прегърна.

— Не те обичам — каза му той. — Съжалявам. Дори не те познавам още. Дай ми няколко минути.

„Живеем в странни времена. Освен това живеем и на странни места — всеки в своя собствена вселена. Хората, с които населяваме нашите вселени, са сенки от цели други вселени, които се пресичат с нашите. Способността ни да гледаме тази сложна плетеница от безкрайно повтарящи се явления и да казваме неща като: «Здрасти, Ед. Хубав ден. Как е жена ти?» изисква големи умения да филтрираме, които в края на краищата, трябва да създадат всички аспекти на съзнанието ни, за да се предпазят и да не виждат хаоса, в който врят и кипят. Така че оставете детето си на мира. о’кей?“

Извадка от „Практически наръчник на родителя в една раздробена и безумна вселена“.

— Какво е това?

Артър почти се бе отказал. Тоест, нямаше намерение да се отказва. Нямаше абсолютно никакво намерение да се отказва. Не сега. Не и когато и да било. Но ако беше от онези, които се отказват, може би щеше да го направи сега.

Наслуки чувстваше, че е малко да е намусена и раздразнителна, непрекъснато да настоява да отиде да си поиграе в палеозойската ера, да не разбира защо трябва гравитацията непрекъснато да е постоянна и да крещи на слънцето да престане да я преследва, така че реши да използва ножа за месо, за да си изрови камъни, които да хвърля по птиците пика, задето я гледат по този начин.

А Артър дори не знаеше дали на Ламуела е имало палеозойска ера. Според стария Трашбарг планетата била открита напълно готова в корема на гигантска щипалка в два и половина следобед в деня врун.

И въпреки че Артър като изпечен галактически пътешественик с добри оценки по физика и география имаше основания сериозно да се съмнява в това, да се спори със стария Трашбарг, както винаги, беше безпредметно.

Той въздъхна, стиснал в ръка назъбения изкривен нож. Щеше да я заобича, дори и това да причинеше смъртта му — или нейната, или на двамата. Не беше лесно да си баща. Знаеше, че никой никога не е твърдял противното, но това имаше малко значение, защото сам той никога не бе искал да става такъв.

Полагаше максимално старание. Всеки момент, когато можеше да се откопчи от правенето на сандвичи, прекарваше с Наслуки — говореше й, разхождаше се с нея, седяха заедно на хълма и гледаха как слънцето залязва над долината, в която бе сгушено селото, опитваше се да научи повече неща за живота й, да й обясни своя. Не беше проста работа. Общото между тях, освен че имаха почти еднакви гени, бе с размера на грахово зърно. Или по-скоро с размерите на Трилиън, а за нея мненията им се различаваха значително.

— Какво е това?

Изведнъж си даде сметка, че му говори, а той не: бе забелязал, или по-скоро не бе познал гласа й.

Вместо обикновения кисел и троснат тон, с който се обръщаше към него, сега му бе задала най-обикновен въпрос. Артър се огледа изненадано. Тя седеше на един стол в ъгъла на колибата, както обикновено с отпуснати рамене, с прибрани колене и раздалечени ходила, а дългата й черна коса падаше върху лицето. Наслуки гледаше нещо в скута си.

Артър се приближи до нея с известно безпокойство.

Промените в настроенията й бяха непредсказуеми, но поне досега се ограничаваха в рамките на лошите разновидности. Потоците горчиви упреци се сменяха без предупреждение от мрачно самосъжаление, а после от дълги периоди на черно отчаяние, прекъсвани от внезапна, необмислена агресивност към неодушевени предмети и настоявания за посещаване на електрически клубове.

На Ламуела не само че нямаше електрически клубове, но нямаше никакви клубове и в интерес на истината, нямаше електричество. Имаше ковачница и пекарна, няколко каруци и кладенец, но с това се изчерпваха технологическите постижения на планетата, а неукротимите гневни изблици на Наслуки бяха насочени най-вече към непонятната изостаналост на тези хора.

Тя можеше да лови телевизията на Суб Ета с малкия приемник, имплантиран хирургически в китката й, но това ни най-малко не я развеселяваше, защото програмите бяха пълни с новини за безумно вълнуващи неща, които се случваха навсякъде из Галактиката, но не и при нея. Отгоре на всичко често чуваше за майка си, която я бе зарязала на това място, за да отиде да отразява някаква война, която на всичкото отгоре май не се беше и случила или пък не се бе развила както трябва, поради липсата на добро разузнаване. Освен това можеше да гледа множество приключенски предавания за големи, фантастично скъпи космически кораби, които се блъскат един в друг.

Селяните бяха като омагьосани от вълшебните образи, които проблясваха от китката й. Те бяха виждали само една катастрофа на космически кораб и тя бе толкова страшна, жестока и потресаваща, бе причинила толкова много опустошения, огън и смърт, че, съвсем глупашки, никога не им бе минало през ум, че би могло да бъде и забавно.

Старият Трашбарг бе толкова изумен от апарата, че веднага видя Наслуки като посланичка на Боб, но скоро след това реши, че е била изпратена, за да провери вярата му, ако не и търпението му. Беше го разтревожил и броят на катастрофиралите космически кораби, които трябваше да вмъкне в разказите си, ако искаше да задържи вниманието на съселяните си, вместо да хукнат и да зяпат китката на Наслуки през цялото време.

В момента тя не гледаше китката си. Беше изключена. Артър клекна тихо край нея, за да види кое е привлякло вниманието й. Неговият часовник. Беше го свалил преди да отиде да се изкъпе под близкия водопад. Наслуки го бе намерила и се мъчеше да го нагласи.

— Това е най-обикновен часовник — обясни той. — Може да показва времето.

— Знам — отвърна Наслуки. — Само че ти непрекъснато го човъркаш, а той пак не е точен. Дори приблизително.

Тя вдигна нагоре дисплея на китката си, който автоматично показа местното време. Устройството тихомълком се бе заело да измери тукашната гравитация и орбиталната инерция, след това бе забелязало къде се намира слънцето и бе проследило снижението му по небето — Всичко това само за няколко минути след пристигането й. После бързо се бе ориентирало в обстановката, бе научило местните конвенции и се бе настроило както трябва. То непрекъснато постъпваше така и беше много ценно, ако пътуваш много във времето и пространството.

Наслуки се намръщи на часовника на баща си, който не правеше нищо такова.

Артър много го обичаше. Беше по-добър, отколкото сам би могъл да си позволи. Неговият отрупан със злато кръстник му го бе подарил за двадесет и втория му рожден ден, като дотогава бе забравял всичките му рождени дни, а също така и името му. Часовникът показваше деня, датата и фазите на луната. Освен това на задната му страна с едва видими букви бе гравирано: „На Албърт за двадесет и първия му рожден ден“ и погрешна дата.

През последните няколко години часовникът бе преживял значителни сътресения, макар и доста след гаранционния си срок. Артър не смяташе, че в гаранцията се е предвиждала клауза, в която изрично да се изтъква, че часовникът може да бъде точен само в специфичните гравитационно и магнитно полета на Земята, при това ако денят се състои от двадесет и четири часа, планетата не е била взривена и така нататък, Тези предположения бяха толкова основни, че дори и адвокатите не биха се сетили за тях.

За щастие часовникът му можеше да се наглася ръчно и се навиваше сам. Никъде в Галактиката не би могъл да намери нужните, съвсем нормални за Земята батерии, ако работеше с електричество.

— И какви са тези числа? — попита Наслуки.

Артър взе часовника от ръцете й.

— Числата в края показват часовете. В малкото прозорче в края пише THU, което значи вторник. Датата е 14-и, което означава, че е четиринадесетият ден от месец май, както е написано ето тук. А това прозорче с форма на полумесец отгоре показва фазите на луната. С други думи, показва каква част от луната нощем е осветена от слънцето, което пък зависи от взаимното положение на Слънцето, Луната и… хм, Земята.

— Земята — повтори Наслуки.

— Да.

— Това е мястото, откъдето сте вие с майка ми, нали?

— Да.

Тя взе отново часовника от ръката му и го погледна, очевидно озадачена от нещо. След това го вдигна до ухото си и се вслуша изненадано.

— Какъв е този шум?

— Тиктака механизмът, който движи часовника. Вътре има много зъбни колелца и пружини, които се въртят, за да движат стрелките точно с каквато скорост трябва, за да показват вярно часовете, минутите, дните и така нататък.

Наслуки продължаваше да се взира в часовника.

— Нещо изглежда не ти е ясно — каза след малко Артър. — Какво е то?

— Да — отговори Наслуки. — Защо е изцяло хардуерен?

Артър предложи да се поразходят. Чувстваше, че трябва да поговорят за някои неща, а за първи път Наслуки изглеждаше ако не готова за такова нещо, то поне не кисела и ръмжаща.

От нейна гледна точка всичко това беше много странно. Не че искаше да създава трудности — просто не знаеше какво друго да прави.

Какъв беше този тип? Що за живот искаха от нея да води? Що за свят беше този, на който искаха да го води? И що за вселена беше тази, която възприемаха очите и ушите й? За какво беше тя? Какво искаше от нея?

Бе родена в космически кораб, пътуващ, от някъде за някъде другаде, а когато бе стигнал до това някъде другаде, се бе оказало, че то е само друго някъде, откъдето можеш да отидеш някъде другаде и така нататък.

За нея бе напълно нормално да очаква, че трябва да бъде някъде другаде. За нея чувството, че не се намира там, където трябва, бе нещо съвсем естествено.

После постоянните пътувания във времето само бяха усложнили проблема и тя бе започнала да чувства не само че не е там, където трябва, но и че е там, когато не трябва.

Разбира се, не можеше да си даде сметка, че чувства тези неща, защото никога не бе чувствала нищо друго освен тях, точно както никога не й се бе струвало странно, че където и да отиде, почти винаги се бе налагало да носи специален гравитационен костюм или апарат за дишане. Единствените места, където можеше да се чувства както трябва, бяха световете, които създаваше сама за себе си — виртуалните реалности в електрическите клубове. Никога не й бе минавало през ум, че и в истинската Вселена човек може да намери своето място.

А това включваше и планетата Ламуела, на която я бе изоставила майка й. Също така и тази особа, която я бе дарила с живот срещу възможността да пътува в първа класа. Добре поне, че се бе оказал кротък и дружелюбен човек, защото иначе щеше да си има неприятности. Ама наистина. В джоба си Наслуки носеше специално подострен камък, за да може да ги създава.

Много е опасно да виждаш нещата от нечия друга гледна точка, ако нямаш нужната подготовка.

Седяха на един хълм над долината, който Артър обичаше особено много. Слънцето залязваше.

Единственото нещо, което той не обичаше да вижда, бе съседната долина, където една черна обгоряла бразда в гората бележеше мястото, на което се бе разбил корабът му. А може би именно то го караше да седи на този хълм. Сочната зеленина на Ламуела можеше да се наблюдава от много места, но това тук го привличаше може би с черното петно в далечината, което продължаваше да го изпълва със страх и болка.

Никога не бе ходил там, след като го измъкнаха от останките.

Не искаше.

Не можеше да го понесе.

Всъщност бе решил да се върне още на следващия ден, когато все още бе вцепенен и замаян от шока. Кракът му беше счупен, а също и няколко ребра, имаше лоши обгаряния, и въпреки всичко настоя селяните да го занесат, което и направиха, макар и неохотно. Не бе успял да се добере до мястото, където земята се бе разтопила от удара, бе помолил да го върнат и се бе отдалечил завинаги от ужаса.

Скоро след това пуснаха слуха, че районът е омагьосан, населен с духове, така че повече никой не се осмели да отиде там. Земята бе пълна с прекрасни, потънали в зеленина долини; нямаше смисъл да се ходи на място, което криеше опасност. Миналото да си стои където е, а настоящето да върви напред, към бъдещето.

Наслуки държеше часовника в ръка и бавно го въртеше. Лъчите на залязващото слънце, които блестяха красиво в множеството драскотини и пукнатини по дебелото стъкло. Тънката като паяжина стрелка на секундарника я захласваше всеки път, когато тя направеше пълен кръг, по-дългата от двете други стрелки се придвижваше точно една чертичка напред, а когато и тя направеше пълен кръг, по-малката се преместваше до следващата цифра.

— Гледаш го повече от час — отбеляза Артър тихо.

— Знам — отвърна Наслуки. — Един час е, когато голямата стрелка направи пълна обиколка, нали?

— Точно така.

— Значи съм го гледала един час и седемнадесет минути.

Наслуки се усмихна, изпълнена с някакво дълбоко, тайнствено задоволство и леко помръдна, така че да се облегне на ръката му. Артър усети, че Въздишката, която се бе събирала в гърдите му от седмици, най-после се освободи. Искаше да прегърне дъщеря си, но знаеше, че още е много рано и тя ще се отдръпне. И все пак нещо ставаше. Нещо у нея се отпускаше. Този часовник предизвикваше чувства, които нищо досега не бе успяло да предизвика. Артър не беше сигурен, че разбира какви точно са те, но изпитваше удоволствие и удовлетворение, че най-накрая нещо е успяло да я развълнува.

— Обясни ми го пак — каза Наслуки.

— Няма нищо особено, всъщност — отвърна Артър — Часовниковият механизъм е бил изобретен преди стотици години…

— Земни години.

— Да. Постепенно ставал все по-съвършен и по-сложен. Да се направи е много сложна и деликатна работа. Трябва да е много малък и при това да работи точно, независимо колко го изпускаш и клатиш.

— Но само на една планета?

— Е, да. Там е бил направен, нали разбираш. Никой не е очаквал, че ще бъде занесен другаде и ще трябва да работи при други слънца и луни, и при различни магнитни полета. Всъщност часовникът си работи съвсем добре, само дето не показва, каквото трябва толкова далече от Швейцария.

— От къде?

— Швейцария. Там е направен. Малка планинска страна, отегчително подредена и спретната. Хората, живеещи в нея, всъщност не знаят, че има други светове.

— Да не знаеш такова нещо…

— Е, да.

— Ами тогава те откъде са дошли?

— Те… тоест ние просто сме се появили там. Развили сме се на Земята. От… нещо като тиня или не знам какво.

— Като този часовник.

— Не мисля, че се е развил от тинята.

— Ти не разбираш!

Наслуки изведнъж скочи на крака и се развика.

— Естествено, че не разбираш! Не разбираш мен, не разбираш каквото и да е — изобщо Мразя те, задето си толкова глупав.

И тя хукна надолу по хълма с часовника в ръка, без да спира да крещи, че е глупав и че го мрази.

Артър се изправи объркан и стреснат. Хукна след нея по жилавата, израсла на кичури трева. Беше му трудно и изпитваше болка. След счупването кракът му не бе заздравял както трябва. Препъваше се и куцаше мъчително.

Наслуки размаха часовника към него с потъмняло от гняв лице.

— Не разбираш ли, че това нещо си има свое място!? Че там работи нормално? Че е създадено за там?

Тя се обърна и побягна пак. Беше във форма и тичаше бързо. Артър нямаше никакъв шанс да я догони.

Не че не бе очаквал бащинството да е толкова трудно, той не бе очаквал изобщо да стане баща, особено така неочаквано и на чужда планета.

Наслуки се обърна и пак се разкрещя. Поради някаква причина всеки път той също спираше.

— Какво си мислиш, че съм аз? Твоя усъвършенствана версия? А какво си мисли майка ми? Че съм нещо като билет за живота, който не е имала?

— Не знам какво искаш да кажеш с това — отвърна Артър задъхано, с изкривено от болка лице.

— Ти не знаеш какво иска да каже който и да било, с каквото и да било!

— Какво искаш да кажеш?

— Млъкни! Млъкни! Млъкни!

— Кажи ми. Моля те, кажи ми! Какъв е този живот, който не е имала?

— Предпочита да си беше останала на Земята и да не беше тръгвала с онзи малоумник Зейфод! С идеята, че животът и щеше да се нареди по-иначе.

— Но така щеше да умре — Възрази Артър. — Щеше да умре, когато разрушиха земята.

— Това също е различен живот, нали?

— Това е…

— Не е трябвало да ме ражда! Тя ме мрази.

— Не можеш да говориш така! Как е възможно някой… ъ-ъ-ъ, искам да кажа…

— Родила ме е, защото е искала да си намери място. Това е било моя задача! Само че с мен нещата тръгнаха още по-зле! Така че ме заряза и продължи да живее глупавия си живот! Какво е толкова глупаво в живота й? Постигнала е фантастичен успех, нали? То е навсякъде в пространството и времето, по мрежата Суб Ета…

— Глупаво! Глупаво! Глупаво! Глупаво!

Наслуки се обърна и хукна отново. Артър не можеше да я догони и след малко се наложи да приседне, за да премине болката в крака му. С терзанията в ума си изобщо не знаеше какво да прави.

След около час докуцука до селото. Вече се стъмваше. Селяните, които срещаше, го поздравяваха, но във въздуха тегнеше някакво безпокойство и незнание какво да се прави. Бяха видели стария Трашбарг да подръпва брадата си и да поглежда към луната доста често, а това също не бе добър знак.

Артър влезе в колибата си.

Наслуки се бе свила безмълвно край масата.

— Съжалявам — каза тя. — Ужасно съжалявам!

— Няма нищо — отвърна той. — Не е лошо от време навреме човек да поприказва. Толкова неща трябва да научим един за друг, а животът не е… не е като да пиеш чай със сандвичи…

— Толкова съжалявам! — каза Наслуки още веднъж и изхлипа. Артър се приближи до нея и сложи ръка на рамото й. Тя не се отдръпна и не възрази. След това видя за какво съжалява толкова.

В светлото петно от фенера се виждаше часовникът. Наслуки бе успяла да махне задния му капак с острието на ножа за мазане на масло и сега всички колелца и пружинки се търкаляха безпомощно по масата.

— Исках само да видя как работи! Как може всичко да си е на мястото! Толкова съжалявам! Вече не мога да го сглобя! Съжалявам, съжалявам, съжалявам! Не зная какво да направя! Ще го дам на поправка! Наистина ще го дам!

На следващия ден дойде старият Трашбарг и наговори най-различни неща, свързани с Боб. Опита се да успокои Наслуки, като я прикани да се съсредоточи над неведомата загадка на гигантската щипалка, но тя отговори, че няма никаква щипалка и той си отиде обиден и притихнал, като преди това й каза, че ще бъде захвърлена в безкрайната черна пустош. Наслуки отговори, че и без това там е родена, а на следващия ден пристигна колетът.

Започваха да се случват твърде много неща. Всъщност, когато колетът пристигна, доставен от нещо като робот, издаващ жужащи роботски звуци, който се спусна направо от небето, селото постепенно бе обзето от чувството, че това вече е прекалено.

Самият робот не беше виновен. Той искаше единствено Артър да се разпише, да сложи отпечатъка от палеца си или да даде няколко люспи кожа от тила си. После щеше да си отиде. Висеше във въздуха в очакване, без да е наясно защо е това неприязнено отношение. Междувременно Кирп бе уловил още една риба с глави от двата края, но при по-внимателно вглеждане се бе установило, че всъщност са две риби, зашити една за друга доста несръчно, така че не само не бе успял да събуди предишния интерес, но и бе хвърлил сериозни съмнения върху автентичността на първото чудо. Единствено птиците пика имаха чувството, че всичко е нормално.

Роботът получи подписа на Артър и отлетя. Артър внесе пакета в колибата си, седна и го погледна.

— Хайде да го отворим! — настоя Наслуки, която тази сутрин се чувстваше доста по-весела, защото нещата отново ставаха чудати, но Артър не се съгласи.

— Защо не?

— Не е адресиран до мен.

— Е.

— Не е. Адресиран е до… до Форд Префект, чрез мен.

— Форд Префект? Да не е онзи, който…

— Да — кимна Артър раздразнено.

— Слушала съм за него.

— Не се и съмнявам.

— Хайде да го отворим въпреки всичко. Иначе какво ще правим с него?

— Не знам — каза Артър, който наистина не знаеше.

Рано тази сутрин бе занесъл ножовете си на ковача и той бе обещал да види какво може да се направи.

Също така опитаха, както по-рано, да преценят еластичността и баланса им, но радостта си бе отишла. Артър изпитваше тъжното чувство, че дните му като Сандвичар са преброени.

Сведе глава.

Съвършено нормалните животни щяха да се появят всеки момент, но той чувстваше, че обикновените празненства, свързани с лова, щяха да са доста потиснати и вяли. Нещо се бе случило тук на Ламуела и Артър изпитваше жестокото терзание, че за това е виновен той.

— Какво мислиш, че има вътре? — настоя Наслуки, оглеждайки пакета от всички страни.

— Не знам — отвърна Артър. — Но е нещо лошо и предизвикващо безпокойство.

— Откъде си толкова сигурен? — попита тя.

— Защото всичко, свързано с Форд Префект, няма как да не е по-лошо и по-смущаващо от всичко, което не е. Вярвай ми.

— Нещо те тревожи, нали?

Артър въздъхна.

— Просто се чувствам малко изнервен — това е, струва ми се — отвърна той.

— Съжалявам — каза Наслуки и отново остави пакета.

Виждаше, че ако го отвори, наистина ще го ядоса. Трябваше да го направи, когато не гледа.

Артър не беше съвсем сигурен кое забеляза най-напред, че липсва. Когато видя, че едното го няма, умът му веднага се насочи към другото и той в миг осъзна, че и двете са изчезнали и че се е случило нещо безумно лошо, с което ще е много трудно да се справи впоследствие.

Наслуки я нямаше. Както и пакетът. Беше го оставил на рафта, цял ден пред очите на всички. Нещо като проверка на доверието.

Знаеше, че като родител трябва да проявява доверие към детето и да създаде у него чувство за сигурност и увереност. Бе му минала зловещата мисъл, че може би постъпва идиотски, но въпреки това го направи и се убеди, че постъпва идиотски. Човек живее и се учи. Във всеки случай — живее. И изпада в паника.

Изтича навън от колибата. Беше вечер. Смрачаваше се, и скоро щеше да се разрази буря. От Наслуки нямаше и следа. Не я видя никъде. Попита. Никой не знаеше къде е. Попита пак. Пак не знаеха къде е. Хората се прибираха по домовете си, защото бе късно. Надигаше се лек вятър, който вдигаше разни неща във въздуха и ги хвърляше наоколо с опасна небрежност.

Намери стария Трашбарг и го попита. Трашбарг го изгледа с каменно лице и след това вдигна ръка в посоката, която изпълваше Артър с ужас, поради което и с опасението, че е тръгнала точно натам.

Сега вече знаеше най-лошото. Беше отишла на мястото, на което бе сигурна, че той няма да я последва.

Вдигна очи към небето, което беше смръщено, на синкаво-черни ивици, и си помисли, че конниците на Апокалипсиса не биха се чувствали нелепо, ако решат да излязат от подобно небе. Изпълнен с тежки предчувствия, той тръгна по пътеката, която водеше към гората в съседната долина. Опита се да тича и в този момент закапаха първите тежки капки.

Наслуки стигна билото на хълма и погледна надолу, към следващата долина. Изкачването бе по-дълго и по-тежко, отколкото бе предполагала. Притесняваше се, че да тръгне през нощта не е най-добрата идея, но пък баща й през целия ден се навърташе около колибата и се мъчеше да се прави — или пред себе си, или пред нея, — че не пази пакета. Най-накрая му се наложи да отиде до ковачницата на Стриндър, за да поговори за ножовете. Наслуки се възползва от шанса си, грабна пакета и избяга.

Бе повече от ясно, че не би могла да го отвори в колибата или някъде из селото. Баща й щеше да я открие много скоро. Трябваше да отиде някъде, където той няма да я последва.

Можеше да спре там, където бе стигнала. Едва ли щеше да тръгне след нея, но дори и да го направеше, нямаше да успее да я открие нощем в гората, при това в дъжда.

През цялото време, докато се изкачваше, пакетът подскачаше под мишницата й. Беше приятно масивен — кутия, с квадратен капак, широка колкото лакътя й, дълбока колкото дланта й, пристегната в кафява хартия с хитро, новоизмислено самозавързващо се въженце. Когато го клатеше, не се чуваше дрънкане, но пък се усещаше, че тежестта възбуждащо е съсредоточена в центъра. След като беше стигнала чак дотук, тя изпита някакво задоволство, че не спря, а продължи нататък, в онова, което бе почти забранена зона — мястото, където се беше разбил корабът на баща й. Тя не знаеше какво точно означава „населен с духове“, но можеше и да е забавно да научи. Щеше да запази пакета за там.

Само че ставаше все по-тъмно. Все още не бе запалила малкото си електрическо фенерче, защото не искаше лъчът му да издаде къде се намира. Сега вече щеше да се наложи да го използва. И без това възвишението между двете долини щеше да скрива светлината.

Запали фенерчето. Почти в същия миг една светкавица раздра небето над долината, към която се спускаше, и я уплаши значително. Когато тъмнината отново я обгърна, гръмотевицата разтърси земята и Наслуки изведнъж се почувства малка и изоставена. Може би трябваше да спре и да отвори пакета тук? Или беше по-добре да се върне и да излезе отново на другия ден. Но това беше само моментно колебание. Знаеше, че тази вечер няма да се върне, предусещаше, че няма да се върне никога.

Продължи надолу по склона. Дъждът се усилваше. Едрите капки бяха започнали да падат от небето само преди няколко минути, а сега вече се изливаше истински порой и почвата под краката й ставаше хлъзгава.

Поне я утешаваше мисълта, че не друго, а дъждът свисти и фучи в клоните на дърветата. Пред нея изскачаха и се кокореха всевъзможни сенки. Все едно. Напред и надолу, с малкото фенерче в ръка.

Продължи забързано още десетина или петнадесет минути, мокра до кости и трепереща от студ, и някъде напред забеляза друга светлина. Беше много слаба и Наслуки не бе сигурна дали си я въобразява или не. Угаси фенерчето, за да види по-добре. В далечината напред наистина се долавяше някакво бледо сияние. Не можеше да се разбере какво е то. Запали отново фенерчето и продължи надолу.

Самата гора обаче беше доста странна. Не можеше да каже веднага защо й се струваше странна, но някак си не изглеждаше жизнена и здрава, като гора, очакваща пролетта. Дърветата бяха изкривени във всевъзможни зловещи посоки, а листата им имаха нездрав, попарен вид. На няколко пъти й се стори, че протягат клони към нея, за да я уловят, но това бе само илюзия, предизвикана от лъча на фенерчето й.

Изведнъж от едно дърво нещо падна пред нея. Наслуки отскочи уплашено назад, изпускайки и пакета, и фенерчето. Бързо извади подострения камък от джоба си и приклекна.

Нещото, паднало от дървото, се движеше. Търкалящото се на земята фенерче бе насочено към него и в светлината му се виждаше гротескна, огромна сянка, която дебнешком приближаваше. В монотонния шум на дъжда долови някакво църкане и драскане. Пропълзя до фенерчето, грабна го и го насочи към съществото.

В същия момент отгоре падна още едно, само на няколко разкрача от нея. Като обезумяла тя насочи лъча към него. Стисна камъка, готова да го запрати.

Всъщност съществата бяха много малки. Сенките им изглеждаха големи поради ъгъла на светлината. Освен че бяха малки, те бяха космати и пухкави. Падна още едно, точно в лъча на фенерчето, така че успя да го разгледа съвсем добре.

Падна ловко и грациозно, както и другите две, и запристъпва към нея.

Наслуки стоеше като закована на мястото си. Все още стискаше камъка, готова да го запрати, но вече беше съвсем сигурна, че съществата са катерички. Или поне приличаха на катерички. Пухкавите, космати, симпатични животинки приближаваха към нея по начин, който никак не й харесваше.

Тя насочи фенерчето към най-близкото от тях. То цвъртеше заплашително, а в малките си предни лапички стискаше малък, изпокъсан, прогизнал вързоп парцал. Наслуки вдигна предупредително камъка, но това никак не впечатли съществото, напредващо към нея с парцал в лапата. Ако бяха някакви зли, ръмжащи и нападателни зверове, щеше да хвърли камъка с всички сили, но не знаеше как да реагира на катерички, които се държат като тези.

Отстъпи назад. Другото животинче направи обходна маневра и се появи вдясно от нея. То стискаше чашка, подобна на жълъд. Третото също не бе престанало да напредва, а в лапите си стискаше някаква мокра хартия.

Наслуки направи още крачка назад, спъна се в някакъв корен и падна по гръб.

Веднага първата катеричка се озова върху корема й и със студена решителност в погледа, продължи да напредва към лицето й, стиснала розовия парцал.

Наслуки се опита да подскочи, но успя да се отдели от земята само на сантиметър. Катеричката на корема й се стресна, което на свой ред стресна нея. Животинчето замръзна, впило малките си нокти през мократа риза в кожата и. След това съвсем бавно, сантиметър по сантиметър, стигна до брадата й и й поднесе парцала.

Наслуки бе като хипнотизирана от странната постъпка и от блясъка в очите на съществото. То пак й предложи парцала и продължи да го прави, без да престава да цвърчи настойчиво, докато тя не го пое. След това се втренчи изпитателно в лицето й. Наслуки не знаеше как да реагира. Дъждът я обливаше, а върху нея имаше катеричка. С парцала избърса малко кал от очите си.

Катеричката изпищя възторжено, грабна отново парцала, скочи на земята, втурна се в тъмнината, покатери се на едно дърво, мушна се в хралупата, отпусна се и запали цигара.

Междувременно Наслуки се мъчеше да се отърве от катеричката с чашката, която бе пълна с дъждовна вода, и от другата с хартията. Успя да седне.

— Не искам! — извика им. — Махайте се!

Животинките отскочиха уплашено назад и пак се втурнаха напред с подаръците си. Наслуки размаха камъка заплашително и извика:

— Махайте се!

Катеричките се заозъртаха объркано. След това едната скочи към нея, остави чашата в скута й и изчезна в тъмнината. Другата продължи да трепери още малко, после остави парчето хартия пред краката й и също изчезна.

Наслуки отново беше сама, но напълно объркана. Изправи се с олюляване, взе пакета и камъка, след което се поколеба и взе и парчето хартия. Беше толкова подгизнало, че трудно можеше да се разбере какво е. Изглежда беше част от бордова рекламна брошура.

Тъкмо се мъчеше да разбере точно какво е, когато от тъмнината изникна някакъв мъж, насочи към нея зловеща цев и я застреля.

Артър шляпаше безпомощно в калта две-три мили по-назад и все още се изкачваше по склона.

Само няколко минути след като тръгна, той се върна, за да вземе лампа. Не електрическа. Единственият електрически уред наоколо беше фенерчето на Наслуки. По-скоро напомняше мъждив газен фенер — надупчен метален контейнер от ковачницата на Стриндер, в който имаше резервоар за рибено масло и плетен фитил от суха трева. Всичко това бе увито в полупрозрачна мембрана, направена от черво на Съвършено нормално животно.

Вече бе угаснала.

Артър започна да я удря и клати без никаква нужда. Много добре знаеше, че няма как да я накара да пламне отново насред пороя, но просто трябваше да направи всичко възможно. Най-накрая неохотно я запрати в тъмнината.

Какво да прави? Беше мокър до кости, дрехите му бяха натежали и подгизнали, а сега се бе оказал и без лампа.

За миг го обля ослепителна светлина, после ослепителна тъмнина.

Светкавицата поне му помогна да види, че е много близо до билото на склона. Веднъж след като стигнеше до него, щеше… Не, не беше много сигурен. За това щеше да мисли, когато стигнеше там.

Продължи да куцука напред и нагоре.

След няколко минути застана задъхан на върха. Долу в далечината се виждаше някаква слаба светлина. Не знаеше каква е тя, а не му се и мислеше за нея. Нямаше към какво друго да върви, така че се заклатушка уплашен нататък.

Смъртоносният лъч мина право през Наслуки, а след около две секунди същото направи и мъжът, който го изстреля. Повече не й обърна никакво внимание. Беше стрелял по някой, застанал зад нея, и когато тя се обърна, видя, че вече пребърква джобовете му.

След миг картината застина и изчезна. На нейно място се появиха два гигантски зъба, очертани на фона на перфектни начервени устни. Отнякъде се появи огромна четка, покрита с пяна, и започна да мие зъбите, които продължаваха да блестят зад завесата от дъжд.

Наслуки премигна два пъти, преди да разбере какво става.

Беше реклама. Мъжът, който я бе застрелял, бе част от холографски филм. Това означаваше, че вече е много близо до мястото, където се бе разбил корабът. Очевидно някои от системите му не можеха да бъдат унищожени толкова лесно.

Следващата половин миля й се видя особено тежка. Не само трябваше да се бори със студа и дъжда, но й с останките на системата за забавления на разбилия се кораб. Наоколо непрекъснато експлодираха реактивни коли, самолети, ракети и осветяваха нощното небе, кръвожадни на вид същества със странни шапки продаваха опасни наркотици през корема й, а някъде в дерето, вляво от нея, хорът и оркестърът на Халиполиската държавна опера изпълняваха финалния марш на звездния гвардеец Анжа Куантин от четвърто действие на Бламуеламумът на Ризгар Уонтски.

След това се оказа застанала край назъбения ръб на един зловещ на вид кратер. Дъното му все още излъчваше топла червена светлина и напомняше карамелизирана дъвка — разтопените останки на голям космически кораб.

Остана загледана в тях доста време, след което тръгна покрай ръба на кратера. Вече не беше много сигурна какво търси, но продължаваше да ходи, оставяйки ужаса в дупката вляво от себе си.

Дъждът започваше да намалява, но все още бе много мокро и тъй като Наслуки не знаеше какво има в пакета — може би нещо деликатно и неустойчиво на влага — реши да потърси някъде сравнително сухо място и да го отвори там.

Насочи лъча на фенерчето си към околните дървета, повечето от които бяха овъглени и изпочупени. Някъде недалеч съзря нещо като скала и реши, че би могла да се подслони зад нея. Навсякъде наоколо се търкаляха останките, разлетели се от кораба, преди окончателно да го погълне огненото кълбо.

След като се отдалечи на известно разстояние от кратера, Наслуки видя парцаливите остатъци от нещо пухкаво и окаляно, висящи на някакви храсталаци. Предположи и беше права, че това е чувалът, който бе спасил живота на баща й. Тя се приближи, за да го разгледа по-добре, и в този момент видя нещо друго — съвсем близо, потънало в кал.

Вдигна го и го избърса. Беше някакво електронно устройство с размерите на малка книга. Когато го докосна, върху едната му страна се появиха големи приветливи букви. Пишеше: „НЕ СЕ ПАНИКЬОСВАЙ!“ Тя разбра какво е това. „Пътеводителят на галактическия стопаджия“, принадлежал на баща и.

Устройството веднага върна самоувереността й. Тя вдигна поглед към буреносното небе и остави дъжда да мие лицето и да пълни устата й.

Поклати глава и забърза към скалата. Когато стигна до нея, почти веднага видя точно това, което й трябваше — вход на пещера. Покатери се дотам и освети вътрешността й с фенерчето си. Беше сухо и безопасно. Влезе, стъпвайки внимателно. Пещерата беше плитка, но просторна. Изтощена и с чувство на облекчение, Наслуки седна на един удобен камък, сложи пакета пред себе си и веднага се залови да го отваря.

В продължение на много време се бяха водили дълги спорове за това, къде се дява така наречената „липсваща материя“ на Вселената. Из цялата Галактика изследователските институти към по-големите университети непрекъснато разработваха все по-сложна и съвършена техника, за да могат да претърсят и най-далечните галактики, центъра и краищата на цялата Вселена, но се бе оказало, че това, което търсят, всъщност се намира в опаковките на оборудването им.

В пакета имаше доста големи количества липсваща материя — малки, бели парченца стиропор, които Наслуки захвърли, за да могат да ги открият бъдещите поколения физици, след като изследванията на сегашните бъдат забравени и загубени.

Изпод парченцата липсваща материя тя извади гладкия черен диск. Сложи го на камъка до себе си и прерови кутията, за да види дали няма още нещо — някакъв наръчник, допълнителни принадлежности или нещо друго. Нямаше. Само черния диск и нищо повече.

Освети го с фенерчето си.

По гладката му повърхност започнаха да се появяват пукнатини. Наслуки се отдръпна нервно, но тогава забеляза, че нещото — каквото и да бе то — просто се разгъва.

Процесът бе удивително красив. Много сложен, но едновременно с това красив и елегантен. Напомняше розова пъпка, която разцъфва само за няколко секунди.

На мястото на гладкия диск се появи птица. Да, там имаше птица.

Наслуки продължаваше да отстъпва назад внимателно, без да я изпуска от поглед.

Донякъде напомняше пика, но беше доста по-малка. Не, всъщност беше по-голяма или, още по-точно, същата на големина, или, още по-точно, поне два пъти по-голяма, само че доста по-розова, докато в същото време бе напълно черна.

Освен това у тази птица имаше нещо много странно, но Наслуки не можа веднага да разбере какво е то.

Както и птиците пика, тя оставяше впечатлението, че вижда нещо, което ти не можеш.

Изведнъж изчезна.

След което, също така неочаквано, всичко стана черно. Наслуки приклекна напрегнато и отново стисна подострения камък в джоба си. После чернотата се отдръпна, сви се на топка и отново стана птица. Тя увисна във въздуха пред лицето й, размахала бавно крила, и се втренчи в лицето й.

— Извинете — каза птицата неочаквано. — Налага се да се калибрирам. Чувате ли ме, когато казвам това?

— Когато казваш какво? — попита Наслуки.

— Добре — кимна птицата. — А чувате ли, когато казвам това? — Сега говореше с доста по-висок глас.

— Да, разбира се, че чувам — отвърна Наслуки.

— А чувате ли ме, когато казвам това? — този път гласът беше гробовно дълбок.

— Да!

Последва пауза.

— Не, очевидно не — каза птицата след няколко секунди, — Ясно. Слуховият ви обхват е между 20 херца и 16 килохерца. Това не би трябвало да ви дразни в такъв случай — добави тя с приятен лек тенор. — Не долавяте ли неприятно стържене на хармоничните в горния регистър? Очевидно не. Много добре. Ще мога да ги използвам за предаване на данни. Колко като мен виждате?

Изведнъж въздухът се изпълни с блъскащи се една в друга птици. Наслуки бе свикнала да прекарва времето си във виртуални реалности, но това тук й се струваше по-странно от всичко, което бе виждала досега. Сякаш цялата геометрия на пространството бе прекроена в птичи форми, без нито един шев.

Наслуки ахна и размаха ръце пред лицето си в пространството с форма на птица.

— Да, очевидно са твърде много — обади се птицата. — А сега?

Тя се превърна в тунел от птици, сякаш се оглеждаше в успоредни огледала и отражението й се умножаваше до безкрайността.

— Какво си ти? — изкрещя Наслуки.

— Ще стигнем до това след минута — отвърна птицата. — Кажете ми колко, моля.

— Ами, виждам нещо като… — Наслуки посочи безпомощно в далечината.

— Разбирам. Все още се простираме до безкрайността, но поне сме в нужната матрица на измеренията. Добре. Не, отговорът е портокал и два лимона.

— Два лимона?

— Ако имам три лимона и три портокала и загубя два портокала и един лимон, колко ще ми останат?

— Какво?

— Добре. Значи смятате, че времето тече в тази посока, нали? Интересно. Все още ли стигам до безкрайността? — попита птицата и се разду насам и натам в пространството. — И сега ли? Колко жълта съм?

Всеки миг променяше по невероятен начин формата и големината си.

— Не мога… — прошепна Наслуки объркано.

— Не е необходимо да отговаряте. Сега вече разбирам какво искате да кажете само като ви гледам. Така. Аз ли съм майка ви? Скала ли съм? Изглеждам ли огромна, приличам ли на мармалад, преплетени ли са жилите ми? Назад ли се движа? — За първи път птицата бе застанала неподвижно на мястото си.

— Не — отговори Наслуки.

— А всъщност се движех. Движех се назад във времето. Хъммм. Е, смятам, че сега вече изяснихме всичко. Ако искате да знаете, мога да ви кажа, че във вашата Вселена вие се движите свободно в три измерения, които наричате „пространство“. В едно четвърто, което наричате „време“, се движите само по права линия и сте неподвижно закрепени в още едно — пето измерение. Това е първият фундамент на вероятността. Оттам нататък нещата са малко объркани, а в измеренията от 13 до 22 стават един куп събития, за които не бихте искали да знаете. Единственото, което трябва да знаете в момента, е, че Вселената е много по-сложна, отколкото може би си мислите, дори и ако за отправна точка ви служи мисълта, че е дяволски сложна. Ако не ви е приятно няма никакъв проблем да престана да употребявам думи като „дяволски“.

— Употребявай каквото си искаш, по дяволите!

— Добре.

— Какво, по дяволите, си ти? — повтори въпроса си Наслуки.

— Аз съм Пътеводителят. Във вашата Вселена аз съм вашият пътеводител. Населявам това, което в практиката е известно като Цялостен всеобхватен миш-маш, което означава… Е, по-добре е да ви покажа.

Птицата се завъртя във въздуха, излетя навън от пещерата и кацна на една скала под някаква скална козирка, за да не я вали дъжда, който отново се бе усилил.

— Елате — каза тя. — Гледайте.

Наслуки не й хареса, че я командва някаква си птица, но въпреки това се подчини и застана на изхода на пещерата, без да изпуска камъка в джоба си.

— Дъжд — каза птицата. — Виждате ли? Само дъжд.

— Знам какво е дъжд.

От небето се изливаха пороища, а през облаците се процеждаше лунна светлина.

— И какво е то?

— Какво искаше да кажеш с този въпрос? Слушай, коя си ти? Какво търсеше в тази кутия? Защо толкова време тичах през гората и се занимавах с побъркани катерички? За да се срещна с една птица, която ме пита какво е дъжд ли? Дъждът е вода, падаща през скапания въздух, ето това е! Искаш ли да знаеш още нещо или вече можем да си вървим у дома?

Мина доста време и накрая птицата попита:

— Значи искате да си отидете у дома?

— Аз нямам дом! — Наслуки изкрещя тези думи толкова силно, че едва не стресна сама себе си.

— Погледнете дъжда… — настоя птицата Пътеводител.

— Гледам дъжда? Какво друго има за гледане?

— И какво виждате?

— Какво искаш да кажеш с това, глупава птицо!? Виждам проливен дъжд. Просто от небето пада вода!

— И какви фигури виждате във водата?

— Фигури? Няма никакви фигури! Само…

— Само миш-маш — каза птицата Пътеводител.

— Да…

— А сега какво виждате?

От очите на птицата заструи тънък, едва видим лъч. В сухия въздух под козирката не се виждаше нищо. Там, където лъчът се врязваше в дъждовните капки, се бе появила плоска ивица светлина, толкова ярка и реална, че сякаш бе твърда.

— Страхотно! — Възкликна Наслуки капризно. — Никога не съм виждала такова нещо, освен на около пет милиона рок-концерта.

— Кажете ми какво виждате.

— Някакво светло петно. Глупава птица!

— Там няма нищо, което го е нямало преди. Просто използвам светлина, за да привлека вниманието ви към определени дъждовни капки, в определени моменти. А какво виждате сега?

Светлината изчезна.

— Нищо.

— Правя абсолютно същото, но с ултравиолетова светлина. Не можете да я видите.

— А какъв смисъл има да ми показваш нещо, което не мога да видя?

— За да можете да разберете, че ако просто виждате нещо, това не означава, че то е там. И че ако не виждате нещо, това не означава, че то не е там. Зависи само от сетивата ви.

— Това ме отегчава — каза Наслуки и ахна. Увиснал в дъжда, тя видя триизмерен образ на баща си, който изглеждаше уплашен от нещо.

На около две мили от Наслуки баща й, който все още напредваше мъчително през гората, спря. Стресна го яркото изображение на него самия, уплашен от нещо, увиснал в дъжда на около две мили. На около две мили и доста встрани от посоката, към която се бе насочил.

Чувстваше се изгубен, уверен, че ще умре от студ, мокрота и изтощение и започваше да му се иска това да стане по-бързо. Вече една катеричка му бе връчила списание за голф и умът му започваше да вие и заеква.

Когато зърна образа си, проектиран върху пелената от дъжд, прецени, че може би има право да вие и заеква, но не е прав по отношение на посоката, в която се движи.

Пое дълбоко дъх и тръгна към необяснимите светлинни ефекти.

— Добре, а какво доказва това? — попита Наслуки. Беше я стреснал ликът на баща й, а не фактът, че изобщо се е появил. За първи път бе видяла холограма на двумесечна възраст и я бяха пуснали в нея, за да си поиграе. Последната видя едва преди половин час, при останките на разбития кораб.

— Единствено, че образът съществува толкова, колкото и светлината преди малко — отговори птицата. — Чисто и просто това е взаимодействие между падащата от небето вода, която се движи в една посока, и честотите на светлинното излъчване, които могат да доловят сетивата ви, които се движат в друга. В ума ви възниква образ, който изглежда реален. Но в миш-маша има само образи. Ето ви още един.

— Майка ми! — възкликна Наслуки.

— Не — възрази птицата.

— Много добре познавам майка си!

Виждаше се жена, която излиза от космически кораб, намиращ се в голяма сива, подобна на хангар, постройка. Придружаваха я няколко високи, слаби, пурпурнозелени същества. Съвсем определено беше майка й. Е, почти. Трилиън не би крачила толкова несигурно при понижена гравитация, не би оглеждала толкова изумено допотопната животоподдържаща техника и не би носила такава гигантска стара камера.

— Коя е тази? — настоя Наслуки.

— Това е част от проекцията на майка ви по вероятностната ос — отвърна птицата Пътеводител.

— Изобщо нямам представа за какво говориш.

— Пространството, времето и вероятността имат оси, по които е възможно да се движим.

— Нищо не разбирам. Но си мисля… Не, обясни ми.

— Реших, че искате да си отидете у дома.

— Обясни ми!

— Искате ли да видите вашия дом?

— Да го видя? Та той е унищожен!

— Той е непостоянен по вероятностната ос. Вижте!

Сега в дъжда се появи нещо много красиво и чудно. Беше огромно, синкавозелено кълбо, покрито с мъгли и облаци, което се въртеше величествено на фона на тъмното, обсипано със звезди небе.

— Сега го виждате — каза птицата. — А сега — не.

На малко по-малко от две мили от тях Артър Дент замръзна на място. Не можеше да повярва на очите си — обвита в дъжда, но странно реална и ярка, във въздуха бе увиснала Земята. Когато я видя, той простена. В момента, в който простена, гледката изчезна отново. И пак се появи. После — и това го накара да се откаже от всичко и да забучи сламки в косата си — се превърна в кренвирш.

Наслуки също бе поразена от този синкавозелен, покрит с мъгли и облаци кренвирш, увиснал във въздуха. Той се превърна във връзка кренвирши или по-скоро във връзка кренвирши, от която много от кренвиршите липсваха. Цялата ярка връзка затанцува в небето, завъртя се с шеметна скорост, после постепенно забави движението си, избледня и се разми в блестящата тъмнина на нощта.

— Какво беше това? — попита Наслуки с изтънял глас.

— Поглед по протежение на вероятностната ос към един обект с непостоянна вероятност.

— Аха.

— Повечето обекти мутират и се променят по продължение на вероятностната си ос, но светът, от който произхождаш, се държи по малко по-различен начин. Той се намира в нещо, което би могло да се нарече дефект в тъканта на вероятността, което пък означава, че в много вероятностни координати просто престава да съществува. Притежава вродена нестабилност, която е типична за всичко, което се намира в така наречените „Множествени сектори“. Разбирате ли?

— Не.

— Искате ли да отидете и да видите със собствените си очи?

— До… до Земята?

— Да.

— Възможно ли е това?

Птицата Пътеводител не отговори веднага. Тя разпери криле и с лекота и грация се издигна във въздуха, в дъжда, който отново бе започнал да намалява.

Тя се понесе в нощното небе, сякаш изпаднала в екстаз, а около нея заблестяха светлини, запреплитаха се измерения. Спусна се стремително надолу, преобърна се, направи лупинг, после пак се преобърна и най-накрая, с бавно и безшумно размахани криле, спря на метър от лицето на Наслуки.

Заговори отново:

— Вашата Вселена за вас е огромна. Огромна във времето, огромна в пространството. Това е така заради филтрите, през които я възприемате. Но аз нямам никакви филтри, което означава, че възприемам миш-маша, който съдържа всички възможни вселени и който при това няма размери. За мен всичко е възможно. Аз съм вездесъщ, всемогъщ и безкрайно суетен. И нещо повече — разпространявам се в самоносеща се опаковка. Сама трябва да прецените каква част от гореказаното е истина.

По лицето на Наслуки бавно се плъзна усмивка.

— Гадно животно! Значи ме будалкаш през цялото време!

— Както казах, всичко е възможно.

Наслуки се засмя.

— Е, добре — каза тя. — Да опитаме да стигнем до Земята. В някоя точка от…

— Вероятностната ос?

— Да. Там, където все още не е унищожена. О’кей. Ти си Пътеводителя. Как ще стане това?

— Чрез реверсивно инженерство.

— Какво?

— Реверсивно инженерство. За мен посоката на времето не е от значение. Вие ще решите какво искате. След това аз просто ще се погрижа то вече да се е случило.

— Шегуваш се!

— Всичко е възможно.

Наслуки се намръщи.

— Наистина се шегуваш, нали?

— Да го кажем по друг начин — продължи птицата. — Реверсивното инженерство ни дава възможност да избегнем чакането някой от малкото космически кораби, преминаващи веднъж годишно или по-рядко през галактическия сектор, в който се намираме, да реши дали иска да ни вземе, или не. Искаш да заминеш за някъде — появява се кораб и те взема. Пилотът може да си мисли, че има поне милион причини да спре заради теб. Истината обаче е, че аз го карам да го направи.

— Значи в това се заключава суетата ти, малка птицо?

Птицата мълчеше.

— Добре — каза Наслуки. — Искам да дойде кораб и да ме закара на Земята.

— Този допада ли ви?

Беше толкова тихо, че Наслуки не забеляза спускащия се от небето космически кораб, докато едва не я затисна.

Артър го забеляза. Сега беше на около миля и скъсяваше разстоянието. Малко след края на илюминацията с кренвиршите той видя далечните светлини, които се спускаха от облаците и в началото реши, че и това е нещо подобно.

Трябваше да минат минута-две, преди да осъзнае, че светлините принадлежат на истински космически кораб и още толкова, за да си даде сметка, че той се спуска точно там, където би трябвало да се намира дъщеря му. Тогава — без да го интересува дали вали или не, дали го боли крака или не — започна да тича не на шега.

Препъна се почти веднага, хлъзна се и удари коляното си на някакъв камък доста зле. Изправи се с мъка на крака и опита отново. Бе го обзело ужасното, ледено чувство, че ще изгуби Наслуки завинаги. С ругатни и куцане продължи нататък. Не знаеше какво е имало в кутията, но на опаковката бе написано името на Форд Префект и ругатните му бяха насочени към него.

Корабът бе едно от най-красивите и секси летателни устройства, които някога бе виждала.

Беше изумителен. Сребрист, издължен, неведом. Ако не разбираше толкова, щеше да си помисли, че е Е\У6. Когато се плъзна безшумно край нея, Наслуки разбра, че наистина е Е\У6, и едва можа да си поеме дъх от вълнение. Е\У6 можеше да се види само в списанията, предназначени да събуждат обществения интерес.

Освен това бе много нервна. Начинът и времето на пристигането на кораба бяха дълбоко обезпокоителни. Или бе станала свидетел на най-странното съвпадение, или се случваше нещо особено обезпокоително. Изчака леко напрегната да се отвори люкът. Пътеводителя й — сега вече мислеше за птицата като за своя — висеше над рамото й с едва потрепващи крила.

Люкът се отвори. Навън се процеди лъч мъждива светлина. След миг се появи и фигура. Застана неподвижно, като явно изчакваше очите й да привикнат с тъмнината. След това зърна Наслуки и доби изненадан вид. Тръгна към нея. След миг изненадано и хукна.

Наслуки не обичаше да тичат към нея, особено в тъмна нощ, когато се чувстваше напрегната. Още когато видя спускащия се от небето космически кораб, започна несъзнателно да опипва подострения камък в джоба си.

Най-накрая, след дълго падане, ставане, хлъзгане и блъскане в дърветата, Артър разбра, че е закъснял. Корабът престоя на земята не повече от три минути и след това тихо и грациозно се издигна към небето. Почти веднага стана голям колкото дъждовна капка и продължи да се смалява, докато изведнъж без никакво усилие се мушна в облаците и изчезна. Бурята бе утихнала и валеше само дъжд.

Отиде си. Наслуки беше в него. Нямаше как Артър да е сигурен в това, но продължи да върви нататък и въпреки всичко бе сигурен. Тя си бе отишла. Бе получил своя шанс да бъде родител и просто не можеше да повярва, че се бе справил толкова зле. Пак се опита да тича, но краката му се влачеха. Коляното го болеше ужасно и знаеше, че е закъснял.

Струваше му се, че не е възможно да изпадне в по-окаяно състояние и да се чувства по-зле, но се оказа, че греши.

Най-накрая докуцука до пещерата, в която Наслуки бе отворила кутията. На земята отпред личаха вдлъбнатините, оставени от космическия кораб, но от дъщеря му нямаше и следа. Влезе отчаян в пещерата и видя празната кутия заедно с парченцата липсваща материя, пръснати наоколо. Това малко го ядоса. Бе се опитал да я научи да почиства след себе си. Ядът му помогна да не се чувства толкова тъжен заради заминаването й. Знаеше, че няма начин да я намери.

Изведнъж се спъна в нещо неочаквано. Наведе се, за да го вдигне, и се изненада. Беше старият му Пътеводител. Как се бе оказал в пещерата? Бе останал на мястото на катастрофата и той не бе отишъл да го вземе. Не искаше да се връща на това място — не искаше да си вземе Пътеводителя. Смяташе, че ще остане на Ламуела и ще прави сандвичи завинаги. Как това нещо се бе оказало в пещерата? Беше активирано. На предния капак пишеше: „Не се паникьосвай.“

Излезе отново навън и го обгърна слабата, мокра лунна светлина. Седна на един камък, за да огледа добрия стар Пътеводител, и откри, че не е седнал на камък, а на същество.

Артър скочи на крака, обзет от страх. Беше трудно да се каже от какво се уплаши повече — от това, че може да е причинил болка на съществото, на което седна, без да иска, или че съществото може да му причини болка в отговор.

Когато се вгледа по-внимателно, разбра, че по втория пункт няма защо да се безпокои. Този, върху който седна, бе в безсъзнание. Може би това щеше да обясни до голяма степен защо бе легнал там. Виждаше се, че диша, но въпреки всичко Артър опипа пулса му. Имаше и пулс.

Лежеше на една страна, леко присвит. Беше минало толкова време, откакто Артър бе учил как се оказва първа помощ, че просто не знаеше какво трябва да направи. Спомни си, че най-напред трябва да носи със себе си комплект за оказване на първа помощ. По дяволите!

Да го обърне ли по гръб или не? Ами ако имаше счупени кости? Ами ако си глътне езика? Ами ако го даде под съд? И, всичко останало настрана, кой беше той?

В този момент падналият простена и се обърна.

Артър се зачуди дали да не…

Погледна го.

Погледна го отново.

Погледна го още веднъж, за да е абсолютно сигурен.

Въпреки че преди малко смяташе, че не може да изпадне в по-окаяно състояние, сега изведнъж започна да помръква още повече.

Падналият простена още веднъж и бавно отвори очи. Трябваше му известно време, за да фокусира погледа си, след това мигна и замръзна.

— Ти! — възкликна Форд Префект.

— Ти! — възкликна Артър. Форд простена пак.

— Какво искаш да ти обясня този път? — каза той и затвори очи, изпаднал в нещо като отчаяние.

Пет минути след това вече седеше и разтриваше лявата страна на главата си, където се виждаше голяма цицина.

— Коя, по дяволите, беше тази жена? — попита той. — Защо сме обкръжени от катерички и какво искат те?

— Тези катерички ме тормозят цяла нощ — отговори Артър.

— Опитваха се да ми дават разни списания и други подобни.

Форд се намръщи.

— Така ли?

— И парцалчета.

Форд се замисли.

— Аха. Да не би корабът ти да се е разбил наблизо?

— Да — отвърна Артър с половин уста.

— Вероятно заради това. Може да се случи. Роботите от пътническата кабина се разрушават, но кибернетичният мозък, който ги управлява, оцелява и започва да се вселява в дивите животни наоколо. Може да превърне цяла екосистема в откачен обслужващ сектор, който да подава на минувачите топли кърпи и напитки. Трябва да го забранят със закон. Вероятно има такъв. Вероятно има и закон, който забранява него, така че всичко да върви гладко. А? Какво каза?

— Казах, че жената е моя дъщеря.

Форд престана да разтрива главата си.

— Повтори го.

— Казах — каза Артър троснато, — че жената е моя дъщеря.

— Не знаех, че имаш дъщеря.

— Вероятно има доста неща, които не знаеш за мен. Като стана дума за това — вероятно има много неща, които и аз не знам за себе си.

— Добре, добре. И кога се случи това?

— Не съм много сигурен.

— Това ми се струва по-познато — отбеляза Форд. — Замесена ли е и майка?

— Трилиън.

— Трилиън! Не мислех, че…

— Не. Слушай, всичко това е малко объркано.

— Помня, веднъж ми каза, че имала хлапе, но само го спомена бегло. От време навреме се чувам с нея, но никога не съм я виждал с детето.

Артър не каза нищо. Форд отново започна да разтрива главата си озадачено.

— Сигурен ли си, че е твоя дъщеря? — попита той.

— Кажи ми как попадна тук.

— О-о-о, това е дълга история. Дойдох да взема пакета, който изпратих до себе си, чрез теб…

— И защо беше нужно всичкото това?

— Струва ми се, че в него има нещо невероятно опасно.

— И го изпрати на мен! — възропта Артър.

— Най-безопасното място, което ми дойде наум. Реших, че си достатъчно загубен, за да не го отвориш, и че мога да се доверя на това ти качество. Както и да е, дойдох по тъмно и не можах да намеря селото. Разполагах с много бегла информация. Не можах да открия никакви сигнали и подобни неща. Предполагам, че нямате такива тук?

— Затова мястото ми харесва.

— След това улових сигнала от стария ти Пътеводител и се насочих към него, защото реших, че ще ме отведе до теб. Оказах се в някаква гора. Не можах да разбера какво става. Слизам и виждам онази жена пред себе си. Тръгнах, за да й кажа „Здрасти“, и тогава видях, че в ръката си държи онова нещо!

— Кое нещо?

— Което ти изпратих! Новия Пътеводител! Птицеподобното нещо. Бях ти го изпратил, за да го пазиш, идиот с идиот, а видях, че жената го държи на рамото си. Изтичах към нея, а тя ме удари с камък.

— Ясно — каза Артър. — А какво направи ти?

— Паднах, разбира се. Удари ме много лошо. Тя и птицата хукнаха към кораба ми. И като казвам кораб, имам предвид КТО.

— Какво?

— КТО, Зарк да го вземе! Установил съм чудесни взаимоотношения между кредитната си карта и централния компютър на Пътеводителя. Няма да повярваш, Артър, но корабът КТО е…

— Значи КТО е кораб.

— Да!… О, няма значение. Артър, опитай се да схванеш поне в общи линии… Или поне да запомниш. В този момент се разтревожих сериозно. Май имах и сътресение на мозъка. Бях паднал на колене и ми течеше кръв, така че направих единственото, което можех. Започнах да се моля. Казах: „Моля, в името на Зарк, не вземайте кораба ми. И не ме захвърляйте в тази ужасна гора без медицинска помощ и с ранена глава.“ Можех сериозно да си изпатя, тя също.

— И какво каза тя?

— Удари ме с камъка по главата още веднъж.

— Според мен това доказва, че е била дъщеря ми.

— Сладко хлапе.

— Трябва да я опознаеш по-добре.

— С познатите си се държи по-кротко, така ли?

— Не, но се научаваш кога да се пазиш.

Форд подпря глава на ръката си и се помъчи да фокусира погледа си.

Небето на запад започваше да просветлява, защото оттам изгряваше слънцето. Артър не гореше от желание да го види. След адска нощ като тази последното нещо, което искаше, бе да настъпи проклетият ден.

— Какво правиш на място като това, Артър? — попита настойчиво Форд.

— Ами… Най-вече правя сандвичи.

— Какво?

— Аз съм, или може би бях, сандвичар на едно малобройно местно племе. Получи се малко неудобно… Искам да кажа, когато ме спасиха от останките на този свръхмодерен кораб, който се разби на планетата им, те се държаха много мило с мен и си помислих, че трябва да им помогна. Нали съм образован човек, от развита в технологично отношение цивилизация… Можех да им покажа някои неща… Само че не бях в състояние, защото всъщност нямам никаква представа как точно работи едно или друго. Нямам предвид неща като видеомагнетофоните, например, никой не знае как работят те… Имам предвид нещо като химикалка или поне помпа за вода. Пълен провал. Изобщо не можех да им бъда от полза. Един ден ми стана много тъжно и си направих сандвич. Това изведнъж ги развълнува. Дотогава не бяха виждали такова нещо. Никога не им бе хрумвала подобна идея, а аз обичам да правя сандвичи, така че нещата тръгнаха сами.

— И на теб ти харесваше?

— Е, да, струва ми се, че да. Имах добри ножове.

— А не ти ли хрумна например, че това е изумително, главозамайващо, побъркващо, убийствено тъпо?

— Не, не. Нищо такова. Поне не убийствено.

— Странно. Аз бих си го помислил.

— Предполагам, че имаме различен мироглед.

— Да.

— Като птиците пика.

Форд нямаше представа за какво говори, но го мързеше да попита. Вместо това каза:

— А как, по дяволите, ще се измъкнем от това място?

— Най-лесно е да се тръгне по долината към равнините, има може би час път, а след това да се заобиколи оттам. Не мисля, че бих могъл да се върна по пътя, по който дойдох.

— Да се заобиколи оттам накъде?

— Ами към селото. — Артър въздъхна тъжно.

— Не искам да ходя в никакво проклето село! — избухна Форд. — Трябва да се махнем оттук!

— Къде? Как?

— Не знам. Ти ми кажи. Нали живееш тук? Не може да няма начин да се махнем от тази дяволска планета!

— Не знам. Ти как постъпваш обикновено? Седиш и чакаш да мине някой кораб, предполагам.

— Така ли? А колко кораба са посетили този въшкарник напоследък?

— Ами моят се разби преди няколко години, след това дойде, ъ-ъ-ъ, Трилиън, след това донесоха пакета, сега ти и…

— А освен това?

— Ами доколкото знам никой друг не е идвал. Спокойно място.

Сякаш за да покаже, че греши, от далечината се понесе тътен на гръмотевица.

Форд скочи неспокойно на крака и се заразхожда напред-назад в слабата, болнава светлина на новата зора, която оцветяваше небето на ивици, сякаш някой го бе намазал с черен дроб.

— Нямаш представа колко важно е това.

— Кое? Че дъщеря ми е сама в Галактиката ли? Да не мислиш, че не…

— Може ли да жалим Галактиката малко по-късно? — прекъсна го Форд. — Виж какво, става дума за нещо много, много сериозно. Пътеводителят е сменил собственика си. Купен е…

Артър подскочи.

— О, да! Много сериозно, наистина! — извика той. — Моля те, веднага ме осведоми за новата издателска политика на корпорацията, че напоследък сън не ме хваща!

— Ти не разбираш! Има съвсем нов Пътеводител.

— О! — извика Артър отново. — О! О! О! Изгубих ума си от вълнение! Нямам търпение да излезе, за да видя кои са най-добрите космодруми, където да се отегчаваш, висейки в някой звезден куп, за който не си и чувал! Моля те, не може ли да изтичаме до някой магазин, където го продават още сега?

Форд присви очи.

— Това е, което се нарича сарказъм, нали?

— Знаеш ли — кресна Артър в отговор, — мисля, че е. Мисля, че едно малко диво нещо, наречено сарказъм, се промъкна в речта ми! Форд, прекарах тежка нощ! Би ли се опитал да вземеш това предвид, преди да се зачудиш с каква друга тривиалност, подобна на язовецка пикня, да ме залееш?

— Опитай се да си починеш. Трябва да помисля — отговори Форд.

— А защо трябва да мислиш? Не можем ли само да си седим и да си бърборим? Дрън, дрън, дрън? Не можем ли да се отпуснем поне за няколко минути? Писна ми, Форд! Писна ми всичкото това мислене и измисляне! Може да си мислиш, че съм застанал тук и лая…

— Не ми беше минало през ум.

— Но точно това имам предвид! Какъв смисъл има? Смятаме че всеки път, когато решим да правим нещо, знаем какви ще бъдат последствията, тоест смятаме, че ще са такива, каквито искаме. Това не винаги е така. Това е безумно, смахнато, тъпашки, кривогледо погрешно!

— Което пък искам да кажа аз.

— Благодаря — каза Артър и седна. — Какво?

— Темпорално реверсивно инженерство.

Артър подпря глава на ръцете си и я поклати внимателно вляво и вдясно.

— Съществува ли някакъв хуманен способ да ти попреча да ми обясниш какво е темпорално реверсивно инженерство?

— Не — отвърна Форд, — защото дъщеря ти е попаднала право в центъра му и проблемът е ужасно сериозен.

В паузата отекна тътенът на гръмотевица.

— Добре, добре — примири се Артър. — Кажи ми.

— Скочих от един висок прозорец.

Това развесели Артър.

— О! — възкликна той. — Защо не го направи пак?

— Направих го.

— Хъм… — каза Артър разочаровано. — Очевидно нищо добро не е последвало.

— Първия път успях да се спася благодарение на изумителната си, казвам го с цялата си скромност, невиждана, гениална способност да мисля бързо, на пъргавостта на краката и на саможертвата си.

— Каква беше саможертвата?

— Разделих се с половината от любимия си и, мисля, незаменим чифт обувки.

— А защо наричаш това саможертва?

— Защото обувките бяха мои — отвърна Форд троснато.

— Мисля, че ценностните ни системи са различни.

— Е, моята е по-добра.

— Така е според твоята… не, няма значение. Значи след като се спаси толкова ловко, ти прояви разум и отиде да скочиш пак? Моля те, не ми казвай защо. Кажи ми само какво се случи, ако толкова се налага.

— Попаднах право в кабината на една реактивна градска кола, чийто пилот бе натиснал копчето на катапулта по невнимание, когато искал да смени музиката по радиото. Дори и аз не мога да кажа, че се искаше особен ум, за да го направя.

— Знам ли? — каза Артър уморено. — Предполагам, че предишната вечер си се промъкнал в тази кола и си настроил радиото на най-скучната станция — или нещо такова.

— Не, не съм.

— Само проверявам.

— Странното е, че някой друг го е направил. И това е важното. Веригата на важните събития и съвпадения може да се проследи назад. Излиза, че го е направил новият Пътеводител, Тази птица.

— Каква птица?

— Не я ли видя?

— Не.

— О, смъртоносна е. Изглежда хубавка, говори големи приказки, може да колабира произволна вълноформа, когато си пожелае.

— Какво означава това?

— Темпорално реверсивно инженерство.

— О! — каза Артър. — О, да.

— Въпросът е, за кого всъщност прави всичко това!

— В джоба си имам един сандвич — каза Артър и бръкна. — Искаш ли малко?

— Да. Добре.

— Страхувам се, че е малко сплескан и подгизнал.

— Няма значение.

Двамата задъвкаха.

— Много е вкусен — похвали го Форд. — Какво е месото?

— От Съвършено нормално животно.

— Не съм попадал на такова. Та въпросът е — продължи Форд — за кого тази птица върши всичко това? Коя е истинската игра?

— М-м-м — продължи да яде Артър.

— Когато намерих птицата — продължи Форд, — а я намерих в резултат на поредица съвпадения, които са интересни сами по себе си, тя ми демонстрира най-съвършената многоизмерна пиротехника, която някога съм виждал. След това ми каза, че ще бъде на моите услуги в моята Вселена. Казах: „Благодаря, не.“ Птицата каза, че ще го направи при всички случаи независимо дали ми харесва или не. „Само опитай“, казах й аз и тя отговори, че ще опита. Всъщност вече беше започнала. Казах й, че ще видим тази работа и тя се съгласи, че ще видим. Тогава реших да я опаковам и да ти я изпратя, за по-голяма безопасност.

— Така ли? Чия?

— Няма значение. След това, така или иначе, прецених, че ще е по-благоразумно да скоча през прозореца, защото нямах никакъв друг избор. За щастие там се оказа реактивната кола, иначе пак щеше да се наложи да прибягна до бързо мислене, пъргавина, може би другата обувка и, в краен случай — земята. Но всичко това означава, че Пътеводителят се грижеше за мен независимо дали ми харесва или не. Точно това ме тревожи.

— Защо?

— Защото ако притежаваш Пътеводителя, си мислиш, че той работи за теб. Всичко вървеше удивително гладко, до момента, в който срещнах това куку с камъка тук. Изведнъж, бам! Заминавам в историята. Излизам от играта.

— За дъщеря ми ли говориш?

— Колкото се може по-учтиво. Тя е следващата по веригата, която ще си мисли, че всичките й неща се нареждат фантастично. Ще може да удря по главата когото си поиска с парчета от пейзажа. Всичко ще тече по мед и масло докато не направи онова, което се очаква от нея. После всичко ще свърши. Това е реверсивното темпорално инженерство и очевидно никой не разбира какво нещо е пуснато на свобода.

— Като мен, например.

— Какво? О, събуди се, Артър! Слушай, ще опитам отново. Новият Пътеводител е разработен в лабораториите. В него се използва технологията на нефилтрираните възприятия. Знаеш ли какво означава това?

— Виж какво, от известно време правя само сандвичи, за Боба!

— Кой е този Боб?

— Няма значение. Продължавай.

— Нефилтрирано възприятие означава да възприемаш всичко. Ние имаме сетивни филтри. Новият Пътеводител няма никакви филтри. Той възприема всичко. Идеята технологически не е сложна. Просто трябва нещо да се остави настрана. Разбираш ли?

— Защо да не кажа, че разбирам, а ти да продължиш, независимо от всичко?

— Добре. Понеже птицата може да възприема всички възможни вселени, следователно тя присъства във всички възможни вселени. Да?

— Да-а-а-а.

— Та, ето какво се е случило. Корифеите от счетоводството и отдела за маркетинг си казват: „Ей, това звучи добре. Не означава ли то, че можем да направим само един Пътеводител и да го продаваме безброй много пъти?“ Не се пули така, Артър, по този начин мислят счетоводителите.

— Много умно, нали?

— Не! Това е фантастично глупаво! Гледай, машината е само един малък Пътеводител. В него е използвана съвсем модерна кибертехнология, но понеже притежава нефилтрирани сетива, и най-малкото му движение има силата на вирус. Може да се движи през пространството, времето и през милиони други измерения. Всичко във вселените, в които сме аз и ти, може да бъде фокусирано. Силата на Пътеводителя е рекурсивна. Представи си една компютърна програма. Някъде в нея има една главна инструкция, а всичко останало са функции, които викат сами себе си или пък скоби, които се намират в безкрайното пространство на адресите. Какво ще стане, когато скобите паднат? Къде е финалното „КРАЙ“? Разбираш ли, Артър?

— Извинявай, бях задремал за миг. Говореше нещо за вселената, струва ми се.

— Нещо за вселената, наистина — каза Форд уморено и седна отново. — Добре. Помисли за това. Знаеш какво ми се струва, че видях в сградата на Пътеводителя? Вогони. А, най-накрая произнесох дума, която разбираш.

Артър скочи на крака.

— Този шум — каза той.

— Какъв шум?

— Гръмотевицата.

— Е?

— Не е гръмотевица. Това е пролетната миграция на Съвършено нормалните животни. Започва.

— Какви са тези животни, които непрекъснато споменаваш?

— Не ги споменавам. Слагам парчета от месото им в сандвичите.

— Защо се наричат Съвършено нормални животни?

Артър му каза.

Рядко имаше удоволствието да види очите на Форд Префект широко ококорени от изумление.

Това беше гледка, с която Артър все още не бе успял да обикне и от която не можеше да се умори. Той и Форд бързо изминаха пътя покрай рекичката, течаща в дъното на долината, и когато най-накрая стигнаха до началото на равнината, се покатериха сред клоните на едно дърво, за да получат по-добър изглед към едно от най-странните и чудни явления, които предлага Галактиката.

Огромното препускащо стадо от хиляди и хиляди Съвършено нормални животни се носеше величествено през равнината Анхондо. В слабата светлина на ранното утро, докато големите животни препускаха през фината мъгла от собствената им пот, смесена с прахоляка, вдигнат от копитата им, видът им и без друго бе призрачен и нереален, но това, от което можеше да ти спре сърцето, бе мястото, където се появяваха, и мястото, където изчезваха, а то, поне на пръв поглед изглеждаше, че е чисто и просто никъде.

Стадото оформяше правоъгълник, широк горе-долу сто метра и дълъг около половин миля. Този правоъгълник не се местеше, ако не се брои лекото полюшване встрани, което продължаваше през осемте или деветте дни, докато траеше редовната миграция. Въпреки че големият правоъгълник стоеше почти неподвижно, животните в него препускаха стремглаво напред със скорост поне двадесет мили в час, появявайки се съвсем неочаквано направо от въздуха в единия край на равнината и изчезвайки също така неочаквано в другия.

Никой не знаеше откъде идват те и къде отиват. Тези животни бяха толкова важни за живота на ламуелците, че никой не искаше да пита за тези неща. Старият Трашбарг бе обяснил, че веднъж след като получат отговора, въпросът може да им бъде отнет. Някои от селяните бяха споделили на четири очи, че според тях това е най-мъдрото нещо, което е казвал Трашбарг, и след кратки дебати хората се съгласиха да оставят нещата в ръцете на случайността.

Тътенът на копитата беше толкова силен, че едва се чуваше каквото и да било друго.

— Какво каза? — извика Артър.

— Казах — извика Форд Префект в отговор, — че е възможно да е някаква проява на преместване в измеренията.

— Което означава какво? — извика пак Артър.

— Мнозина се притесняват, че пространство/времето започва да проявява признаци на пропукване при всичкото това, което се случва в него. Има много светове, в които тектоничните маси са се напукали и изместили единствено заради странните и дълги миграционни пътища на някои животни. Може би и тук имаме нещо такова. Живеем в изкривени времена. Все пак, при липсата на приличен космодрум…

Артър го погледна някак си смразен.

— Какво искаш да кажеш?

— Какво искаш да кажеш с това какво искаш да кажеш? — изкрещя Форд. — Много добре знаеш какво искам да кажа. Ще се махнем оттук, яздейки.

— Сериозно ли предлагаш да се опитаме да яхнем някое Съвършено нормално животно?

— Да. Да видим къде отиват.

— Ще умрем! Не — добави Артър изведнъж. — Няма да умрем. Поне аз няма да умра. Форд, чувал ли си за планета, наречена Ставромула Бета?

Форд се намръщи.

— Не мисля — каза той, извади стария си, очукан пътеводител и го включи. — Да не би да се пише по някакъв особен начин?

— Не знам. Чувал съм само да го произнасят, при това с уста, пълна с чужди зъби. Помниш ли, когато ти казах за Аграджаг?

Форд се замисли за момент.

— Да не би да е онзи, който беше убеден, че го убиваш отново и отново?

— Да. Едно от местата, на които твърди, че съм го убил, е Ставромула Бета. Изглежда някой се опитва да ме застреля, аз залягам и вместо мен улучва Аграджаг или някое от многобройните му превъплъщения. Това се случва в някаква точка от времето, така че предполагам, няма как да умра, докато не залегна на Ставромула Бета. Изглежда никой не е чувал за такова място.

— Хъм. — Форд се опита да потърси под други рубрики в Пътеводителя, но безуспешно.

— Няма нищо — каза той накрая. — Мислех си… не, никога не съм чувал такова нещо.

Все пак името му звучеше познато и той се зачуди защо.

— Все едно — каза Артър. — Виждал съм как ламуелците ловят тези животни. Ако убиеш някое, докато препуска със стадото, останалите просто го стъпкват, така че трябва да го подмамиш да се отклони и тогава да го пронижеш. Правят го както матадорите, с яркооцветен плащ. Разядосваш някое за да се втурне след теб, и елегантно се извърташ с плаща. Имаш ли нещо като яркооцветен плащ?

— Това ще свърши ли работа? — попита Форд и извади пешкира си.

А да скочиш на гърба на тежащо повече от тон и половина Съвършено нормално животно, мигриращо през твоя свят със скорост двадесет-тридесет мили в час, не е толкова лесно, колкото може би изглежда на пръв поглед. Със сигурност не беше така лесно, както изглеждаше, когато го правеха ламуелските ловци, и Артър Дент очакваше, че наистина ще е трудна работа. Не очакваше, че ще бъде толкова трудно да се стигне до трудната част. Струваше му се, че това ще е лесно, но се оказа, че е практически невъзможно.

Не можеха дори да привлекат вниманието на някое от животните. Съвършено нормалните животни бяха толкова съсредоточени в галопирането си — с леко приведени глави и копита, раздробяващи земята на каша, — че за да отвлечеш вниманието им трябваше не просто нещо стряскащо, а направо зоологическо.

Самият тътен беше нещо, с което Артър и Форд не можеха да се справят. След като прекараха близо два часа в подскачане и правене на все по-големи глупости със средния по размери пешкир за баня на цветя, все още не бяха успели да накарат дори и едно-единствено животно да погледне към тях.

Намираха се на крачка от тътнещата лавина потни туловища. Да се приближат повече би означавало да рискуват моментална смърт — (хронологична или не хронологична). Артър бе виждал какво става със Съвършено нормалното животно, ако някой неопитен ловец го прониже с копието си, докато все още препуска със стадото.

Една невнимателна стъпка би била напълно достатъчна. Никакви предварително уговорени срещи със смъртта на Ставромула Бета, където и да е това място, не биха спасили когото и да било от тъпчещите, тътнещи копита.

Най-накрая Артър и Форд се отдръпнаха съкрушени. Седнаха на земята изтощени и победени и започнаха да критикуват взаимно техниката си с пешкира.

— Трябва да го размахваш повече — укори го Форд. — Трябва да правиш движението от лакът, ако искаш тези проклети животни да ти обърнат внимание.

— От лакът? — възрази Артър. — А на теб ти трябва повече гъвкавост в китката!

— Трябва ти по-голям замах — контрира Форд.

— Трябва ти по-голям пешкир.

— Трябва ви — обади се друг глас — птица пика.

— Какво?

Гласът се чу някъде отзад. Обърнаха се и видяха стария Трашбарг, огрян от първите лъчи на утринното слънце.

— За да привлечеш вниманието на Съвършено нормалното животно — продължи той, приближавайки се към тях, — ти трябва птица пика. Ето така.

Изпод грубата си, подобна на роба одежда той извади малка птица пика. Тя застана неспокойно на ръката му и се втренчи напрегнато в Боб знае какво, което се стрелкаше насам-натам на няколко пръста от клюна й.

Форд мигом зае тревожната, полуприклекнала поза, която заемаше, когато не бе съвсем сигурен какво става или пък не бе наясно как да реагира. Размаха ръце бавно и, както се надяваше, заплашително.

— Кой е този? — просъска той.

— Това е старият Трашбарг — обясни Артър спокойно. — На твое място не бих си направил труда да правя тези странни движения. Той умее да блъфира не по-зле от теб. Ако не престанете, може да си танцувате един около друг цял ден.

— Птицата! — просъска Форд отново. — Каква е птицата?

— Птица като птица — отговори Артър нетърпеливо. — Като всяка друга. Снася яйца и кряка „кар“ „рит“ и „хук“ срещу неща, които не можеш да видиш.

— Виждал ли си някоя от тях наистина да снася яйца? — попита Форд подозрително.

— Дявол да го вземе, разбира се, че съм. И съм изял стотици. Става приличен омлет. Тайната са малките парченца студено масло и лекото разбиване с…

— Не искам да слушам готварски рецепти! Просто искам да съм сигурен, че е истинска птица, а не някакъв киберкошмар!

Той бавно се изправи и започна да се изтупва от прахоляка. Но не отделяше поглед от птицата.

— И така — каза старият Трашбарг на Артър, — писано ли е, че Боб всемогъщи отново ще прибере при себе си благодатта на дарения ни нявга сандвичар?

Форд почти приклекна отново.

— Няма нищо — промърмори Артър под нос, — винаги говори така.

След това добави силно:

— О, достопочтени Трашбарг! Хъм, да. Боя се, че ще трябва да се върна. Но от младия Дримпъл, моят помощник, ще стане добър сандвичар на моето място. Той притежава нужния апетит и дълбоката любов към сандвичите, а уменията му, макар и още неукрепнали, с времето ще съзреят и… Мисля, че ще се справи, както трябва. Това всъщност се мъчех да кажа.

Старият Трашбарг го изгледа мрачно. Уморените му сиви очи се насочиха тъжно нагоре. Вдигна ръце. В едната държеше жезъла си, а в другата — птицата пика.

— О, сандвичарю, изпратен ни от Боб! — произнесе отчетливо. Замълча, сбърчи чело и въздъхна, затворил очи в смирен размисъл. — Животът без теб ще бъде много по-малко странен!

Артър го гледаше стъписан.

— Знаеш ли — каза той, — че това е най-милото нещо, което някога съм чувал?

— Не може ли да продължим по същество? — настоя Форд.

Но нещо вече се бе случило. Присъствието на птицата пика в издигнатата ръка на Трашбарг възбуждаше трепетни вълни на интерес сред препускащите Съвършено нормални животни. Някои глави вече се бяха обърнали към тях и ги оглеждаха. Артър си припомни как ловуваха местните хора. Зад онези, които размахваха плащовете, винаги имаше други с птици пика в ръце. Досега смяташе, че те, както и той, са дошли само за да погледат.

Старият Трашбарг се приближи към препускащото стадо.

Някои от животните сега се извръщаха любопитно, дори след като са отминали.

Протегнатите ръце на Трашбарг трепереха. Единствено птицата изглежда не се интересуваше от това, което става. Нещо невидимо ангажираше цялото й птиче внимание.

— Сега! — извика Трашбарг накрая. — Сега можеш да работиш с пешкира!

Артър направи крачка напред с елегантни движения, наподобяващи тези на ловец-матадор, които никак не му идваха отръки. Но сега вече знаеше какво да прави. Размаха пешкира няколко пъти и зачака, готов да посрещне мига.

Забеляза нужното животно на известно разстояние. То препускаше с наведена глава в самия край на стадото. Старият Трашбарг размаха птицата, то вдигна поглед за миг и тъкмо се канеше да продължи да препуска, когато Артър размаха пешкира пред очите му. Животното тръсна озадачено глава и проследи движението.

Беше привлякъл вниманието му. Оттук нататък бе съвсем лесно да подмами животното към себе си. Главата му бе вдигната и леко наклонена. Постепенно галопът премина в тръс, след това в бавен ход. След още няколко секунди съвършено нормалното животно застана неподвижно пред тях, задъхано, пръхтящо, потно, душещо възбудено птицата пика, която изобщо не забеляза присъствието му. С някакво странно люлеене старият Трашбарг приближи птицата пред главата му — но така, че да не може да я достигне — и я сниши към земята. Със чудати движения на пешкира Артър отвличаше вниманието му, но винаги го насочваше надолу.

— Не мисля, че през живота си съм виждал по-глупаво нещо — промърмори Форд под носа си.

Най-накрая животното се свлече на колене, укротено и объркано.

— Хайде! — прошепна Трашбарг на Форд. — Хайде, сега!

Форд се метна на гърба на гигантското същество и се вкопчи в гъстата му козина, за да се закрепи.

— Твой ред е, Сандвичарю! Върви!

Трашбарг направи някакъв сложен ритуален жест, чието значение Артър не бе в състояние да схване, защото очевидно бе измислен специално за случая, и го избута напред. Артър си пое дълбоко дъх, покатери се върху голямото, горещо, надигащо се туловище и се улови здраво. Огромните мускули, големи колкото морски лъв, се свиваха и отпускаха под краката му.

Старият Трашбарг изведнъж вдигна птицата. Животното изправи глава, за да я проследи с поглед. Трашбарг я издигна и спусна няколко пъти, докато Съвършено нормалното животно се изправи на крака с леко поклащане. Двамата ездачи се бяха вкопчили напрегнато в козината му. Артър впи поглед в далечината над морето от препускащи туловища, за да види накъде са тръгнали, но нямаше нищо освен мараня.

— Виждаш ли нещо? — попита той Форд.

— Не.

Форд се обърна назад, за да провери дали може да се разбере откъде идват. Не можеше.

— Знаеш ли откъде идват? — извика Артър на Трашбарг. — Или накъде отиват?

— Във владенията на Краля — извика Трашбарг в отговор.

— Крал? — изненада се Артър — Какъв крал?

Съвършено нормалното животно се поклащаше неспокойно под краката им.

— Как така какъв крал? — извика Трашбарг. — Кралят!

— Никога не си споменавал за някакъв крал! — Артър беше смутен.

— Какво? — попита старият Трашбарг.

Тропотът на копитата беше твърде силен и бе много трудно да се чуе каквото и да било друго. Старецът се бе съсредоточил върху това, което правеше.

Без да снишава птицата, той направи няколко крачки встрани, докато Съвършено нормалното животно отново застана успоредно на посоката на движение. Трашбарг тръгна напред. Животното го последва. Продължи да крачи. Животното също. Най-накрая започна да подтичва.

— Казах, че никога не си споменавал за някакъв крал — извика отново Артър.

— Не казах някакъв крал — извика в отговор Трашбарг. — Казах Кралят.

После замахна с ръка и хвърли птицата пика с всички сили към небето. Това изглежда я завари напълно неподготвена, защото до този момент изобщо не бе обръщала внимание на нещата, които ставаха около нея. След известно време се ориентира в обстановката, разпери малките си крила и отлетя.

— Върви! — изкрещя Трашбарг. — Върви да срещнеш съдбата си, Сандвичарю!

Артър не беше убеден, че иска да срещне съдбата си. Засега искаше само да стигне дотам, закъдето бяха тръгнали, за да може отново да слезе от животното. Никак не се чувстваше в безопасност на гърба му. То набираше скорост, следвайки полета на птицата пика. Присъедини се към величествено препускащото стадо, забрави за птицата и бързо се понесе към точката, в която то изчезваше. Артър и Форд се бяха вкопчили в козината му, заобиколени отвсякъде с огромни пръхтящи туловища.

— Вървете! — продължаваше да крещи Трашбарг. Гласът му отекваше едва чуто в ушите им. — Яздете звярът! Яздете го! Яздете го!

— Къде каза той, че отиваме? — изкрещя Форд в ухото на Артър.

— Спомена за някакъв крал — отговори Артър и се вкопчи още по-отчаяно в козината.

— Какъв крал?

— Аз казах „някакъв“. Той каза Кралят.

— Не знаех, че може да има някакъв си „Кралят“ — извика Форд. — Освен, разбира се. Кралят. Но не мисля, че е имал предвид Него.

— Какъв крал?

Вече се намираха почти до точката на изчезване. Съвсем малко по-напред галопиращите Съвършено нормални животни се превръщаха в нищо.

— Как така какъв крал? — продължи да крещи Форд. — Откъде да знам какъв! Казах само, че не е възможно да е имал предвид Кралят, така че не знам за какво говори.

— Форд, и аз не знам за какво говориш.

— Е, и?

Тогава със свистене към тях се втурнаха звездите, завъртяха се като вихрушка около главите им и след това също толкова неочаквано изчезнаха.

Замъглените сиви конструкции трептяха и подскачаха по доста смущаващ начин.

Що за постройки бяха те?

За какво служеха? За какво й напомняха?

Толкова е трудно да разбереш какво е едно или друго, когато неочаквано попаднеш на съвсем различен свят, със съвършено различна култура, различен набор фундаментални предположения за живота и освен това със съвършено тъпа и безсмислена архитектура!

Небето над сградите беше студено и враждебно черно. Звездите, които на такова голямо разстояние от слънцето би трябвало да изглеждат ослепително ярки, се виждаха затъмнени и размити от дебелия прозрачен защитен купол. Плексиглас или нещо подобно. Във всеки случай бе тъпо и тромаво.

Триша пусна лентата да се пренавива.

Знаеше, че във всичко това има нещо странно.

Всъщност имаше поне милион странни неща, но някое от тях не й даваше спокойствие, а тя не беше в състояние да разбере кое е то.

Въздъхна и изпусна една прозявка.

Докато чакаше лентата да се върне в началото, събра натрупаните върху масата мръсни пластмасови чашки за кафе и ги хвърли в кошчето за боклук.

Намираше се в малка стаичка за монтаж в една компания за видеофилми в Лондон. Беше окачила на вратата надпис „Не ме безпокойте!“ и бе казала на телефонистката да не я свързва с никого. В началото си мислеше, че това трябва да предпази сензацията й от любопитни погледи, но сега си даваше сметка, че трябва да предпази нея самата от срама.

Смяташе да прегледа целия запис от самото начало още веднъж. Ако беше в състояние да го понесе. Тук и там можеше да пренавие напред.

Беше около четири часът, понеделник следобед, и я бе обзело някакво болезнено чувство. Мъчеше се да разбере коя е причината за него и кандидати не липсваха.

Всичко се бе случило веднага след среднощния й полет от Ню Йорк. Недоспиването винаги се отразява зле.

После в двора й кацнаха извънземни и я отведоха на планетата Рупърт. Нямаше достатъчно опит, за да знае дали и това се отразява зле, но бе готова да се обзаложи, че тези, които летят в космоса често, проклинат съдбата си. В списанията непрекъснато се публикуваха таблици за стреса. Петдесет стресови точки, ако загубиш работата си. Седемдесет и пет, ако се разведеш или промениш прическата си и така нататък. Никъде не се споменаваше за извънземни, кацнали в градината ти, или за пътешествие до планетата Рупърт, но не се съмняваше, че са поне няколко дузини точки.

Не че самото пътуване представляваше някакъв стрес. Всъщност то бе удивително скучно. Едва ли бе по-различно от полета й през Атлантика, а й отне горе-долу същото време — около седем часа.

Това бе доста странно, нали? Да прелетиш до периферията на Слънчевата система за времето, за което прелиташ до Ню Йорк, означаваше, че корабът използва някаква нечувана, фантастична двигателна сила. Опита се да измъкне от домакините си нещо по въпроса и те се съгласиха, че корабът си го бива.

— Но как се движи? — попита ги тя с вълнение. В началото на пътуването все още беше доста развълнувана.

Намери това място на лентата и пусна видеомагнетофона, за да изгледа записа отново. Гребулоните — така пришълците наричаха себе си — любезно й показваха кои копчета натискат, за да се движи корабът им.

— Да, но на какъв принцип работят двигателите му? — чу тя гласа си извън кадър.

— О, интересува ви дали има някакъв по-особен двигател?

— Да! Какъв е той?

— Сигурно има нещо такова.

— Какво?

— Ами по-особен двигател. Фотонен, например, или нещо такова. Ще трябва да попитате бордовия инженер.

— Кой е той?

— Не знаем. Разбирате ли, загубили сме разсъдъка си.

— Да — съгласи се Триша едва чуто. — Вече ми казахте. А как точно го загубихте?

— Не знаем — казаха те търпеливо.

— Защото сте изгубили разсъдъка си — допълни Триша мрачно.

— Искате ли да гледате телевизия? Полетът е дълъг и ние гледаме. Приятно ни е.

Цялото това спиращо дъха нещо беше записано на лентата, но какво от това? Най-напред качеството на картината беше под всякаква критика. Триша не можеше да си обясни защо се бе получило така. Предполагаше, че гребулоните отразяват малко по-различна част от светлинния спектър и че около тях имаше доста ултравиолетови лъчи, които влияеха на камерата й. На екрана личеше честотната интерференция и се сипеше електронен сняг. А може би причината беше двигателят, за който никой не знаеше нищо.

В крайна сметка на екрана се виждаха няколко фигури, които гледаха телевизия на няколко монитора. Бе насочила камерата си нагоре към купола и се бе получила чудесна размазана картина на звездното небе. Знаеше, че всичко това е истина, но не би отнело повече от две-три минути, за да се фалшифицира тук, на Земята.

След известно време бе решила да запази останалата лента за самата планета и до края на пътуването седя и гледа телевизия с пришълците. Дори успя да подремне. Следователно част от болезненото чувство се дължеше на факта, че е прекарала известно време на чужд извънземен космически кораб с изумителни технологически качества. дремейки пред повторенията на стари филми. Но как иначе би могла да постъпи? Разбира се, бе направила и обикновени снимки, но и те след проявяването се оказаха почти неразбираеми.

Може би друга част от болезненото й чувство се дължеше на самото приземяване на Рупърт. Това поне наистина беше драматично и страховито. С приближаването на кораба тя бе успяла да разгледа тъмния, гол пейзаж, толкова отдалечен от топлината и светлината на слънцето, че приличаше на изображение на психологическите травми в ума на изоставено дете.

В ледения мрак блеснаха прожектори и насочиха кораба към входа на някаква пещера, която се отвори, за да го приеме.

За нещастие, поради малкия ъгъл на приближаване и твърде тесния илюминатор за наблюдение, направен от прекалено дебело стъкло, тя не бе успяла да насочи камерата директно натам. Пусна този участък от записа. Камерата бе насочена директно към слънцето.

По принцип това е много вредно за една видеокамера, но когато слънцето е горе-долу на три милиарда мили, няма никакво значение. Просто в средата на кадъра се вижда малко светло петно, което би могло да бъде каквото и да е. Една от многото звезди.

Триша пренави напред.

Да. От този пасаж бе очаквала много. От кораба излязоха в обширна, сива, подобна на хангар конструкция, очевидно строена по мащабна извънземна технология. Под тъмния плексигласов купол се виждаха големите сиви постройки, които бе видяла в края на записа. Няколко часа след това, малко преди да се качи на кораба, за да се върне на Земята, ги бе заснела по-продължително. За какво й напомняха те?

Ами най-напред й напомняха за декора на който и да било долнопробен научнофантастичен филм, правен през последните двадесет години. Разбира се, беше доста по-голям, но на видеоекрана изглеждаше също толкова смешен и неубедителен. Освен лошото качество на картината се бе оказало, че ниската гравитация също е сериозен проблем, тъй като камерата подскачаше и при най-малкото помръдване, като че ли бе в ръцете на пълен аматьор. Поради това не бе възможно да се различи нито един детайл.

След това се появи Лидерът, който я посрещна с протегната ръка.

Само така го наричаха — Лидер.

Гребулоните нямаха имена, просто защото не можеха да си измислят. Триша установи, че някои от тях са се опитвали да се нарекат с имената на герои от телевизионните филми, приемани от Земята, но колкото и да са се мъчели да се обръщат един към друг с Чък, Боб или Уейн, нещо дълбоко в подсъзнанието им, рожба на чужда, далечна цивилизация, им е казвало, че това не е правилно и няма да свърши работа.

Лидерът изглеждаше съвсем същия като останалите. Може би не беше чак толкова слаб. Каза й колко харесва предаванията й по телевизията, че е неин почитател, че е щастлив, задето е успяла да отиде при тях на Рупърт, как всички са очаквали посещението й с нетърпение, как се надявал да е пътувала приятно и така нататък. Нищо в поведението му не подсказваше, че е пратеник на далечните звезди или нещо подобно.

Естествено сега, когато го гледаше на видеозаписа, той приличаше на някакъв тип с театрален костюм и грим, заснет сред декор, който ще се срути, ако се облегнеш на него.

Тя седеше, подпряла глава на ръцете си, и се поклащаше ритмично. Чувстваше се объркана.

Беше ужасно.

Не само тази част беше ужасна. Триша знаеше и какво следва по нататък. Лидерът я попита дали е гладна и дали не би искала да хапне нещо. Могли да обсъдят нещата, докато вечерят.

Спомняше си какви мисли я бяха обзели в онзи момент.

Извънземна храна.

Как ще й се отрази?

Наистина ли трябваше да я изяде? Щяха ли да й дадат някаква книжна салфетка, в която тайно да плюе хапките? Нямаше ли да възникнат проблеми с различната й имунна система?

Оказа се, че ще ядат хамбургери.

Не просто хамбургери, а хамбургери от Макдоналдс, претоплени на микровълнова фурна. Не само видът им и миризмата им бяха същите — бяха в оригинални опаковки с надпис „Макдоналдс“.

— Приятен апетит — бе й пожелал Лидерът. — Само най-доброто за нашата почетна гостенка!

Това се случи в частния му апартамент. Триша бе огледала объркано обстановката, почти със страх, но въпреки това бе заснела всичко.

Имаше надуваемо, пълно с вода легло. И хайфи уредба „Сони“. И една от онези високи стъклени лампи, в които сякаш плуват късчета сперма. Стените бяха покрити с кадифе.

Лидера се бе облегнал на кадифена възглавничка и пред смаяния й поглед пръсна в устата си освежител за дъх.

Изведнъж я бе обзел страх. Намираше се по-далеч от Земята, отколкото което и да било друго човешко същество някога бе стъпвало (доколкото й беше известно), и седеше с извънземен тип, който се бе облегнал на кафява възглавничка от кадифе и пръскаше в устата си освежител за дъх.

Не искаше да прави никакви излишни движения. Не искаше да го обезпокои по какъвто и да било начин. Но трябваше и да научи някои неща.

— Как… как се сдобихте с всичко това? — попита тя нервно и посочи неопределено мебелировката в стаята.

— Декора? Харесва ли ви? Много е изискан. Ние гребулоните сме изискани и купуваме изискани стоки, С поръчка по пощата.

Когато чу това Триша кимна ужасно бавно.

— Поръчка по пощата — повтори тя едва чуто.

Лидера се засмя. Смехът му бе тъмношоколадов, копринен, окуражителен.

— Да не мислите, че те ги транспортират дотук? Не-е-е! Ха, ха! Запазили сме си специална пощенска кутия с номер в Ню Хемпшир. Редовно ходим, за да си прибираме доставките. Ха, ха! — Той се отпусна върху възглавницата си от кадифе, протегна се, взе претоплен пържен картоф и отхапа края му, без усмивката да слиза от устните му. Триша усети, че мозъкът й започва лекичко да бълбука. Видеокамерата продължаваше да работи.

— И как… хъм, как плащате за тези чудесни… неща?

Лидерът се засмя отново.

— С „Американ експрес“ — отвърна той и сви рамене с безразличие.

Триша пак кимна бавно. Знаеше, че дават кредитни карти на какви ли не.

— А как вземате тези? — тя вдигна хамбургера, който държеше в ръката си.

— Много просто — отвърна Лидерът. — Чакаме на опашка.

Триша си даде сметка, докато по гърба й пробягваха ледени тръпки, че чутото обяснява ужасно много неща.

Отново натисна бутона за пренавиване напред. Дотук не можеше да използва нищо. Всичко беше някаква кошмарна лудост. Би могла да направи фалшификат, който да изглежда по-убедително.

Едно друго болезнено чувство започна да я обзема, докато гледаше безнадеждния запис на лентата, и тя с ужас си даде сметка, че това трябва да е отговорът.

Трябва да е…

Поклати глава и се опита да се овладее.

Нощен полет на изток… Хапчетата за сън, които бе взела, за да спи, докато пътува, водката, с която ги бе глътнала…

Какво друго? Е, добре. Седемнадесет години терзания, че един фантастичен мъж с две глави, едната от които маскирана на клетка, се бе опитал да я вземе от някакво парти, но не я бе изчакал и веднага бе отлетял към друга планета с летяща чиния. Сега си даваше сметка, че във всичко това имаше повече причини за безпокойство, отколкото си бе представяла. За тях не бе и помисляла, в продължение на седемнадесет години.

Триша запуши устата си с юмрук.

Трябваше да потърси помощ.

И после Ерик Бартлет, който дрънкаше за извънземен космически кораб, кацнал на моравата й. И преди това… Ню Йорк наистина беше много горещ и изнервящ град. Големите надежди и горчивото разочарование. Астрологията.

Сигурно нервите й не бяха издържали.

Това бе обяснението. Беше преуморена, нервите й не бяха издържали и бе започнала да халюцинира. Беше сънувала извънземни същества, забравили историята си, заселили се на най-външната планета от Слънчевата система, заели се да попълнят културния си вакуум със земните културни отпадъци. Ха! По този начин природата й подсказваше, че колкото се може по-скоро трябва да постъпи в някое скъпо медицинско заведение.

Чувстваше се много, много зле. Даде си сметка, освен всичко останало, колко двойни кафета е изпила, забеляза колко тежко и учестено диша.

Каза си, че част от решаването на даден проблем е осъзнаването, че го имаш. Започна да овладява дишането си. Бе се уловила навреме. Бе разбрала къде се намира. Щеше да се дръпне назад от психическата пропаст, над чийто ръб се бе надвесила. Започна да се успокоява, да се успокоява, да се успокоява. Отпусна се на облегалката на стола и затвори очи.

След малко, когато задиша нормално, ги отвори пак.

Тогава откъде се беше взела тази лента?

Все още се въртеше.

Добре де, фалшификат.

Сама го е направила, това е всичко.

Сигурно беше така, защото навсякъде се чуваше нейният глас, задаващ въпроси. След всеки кадър камерата се насочваше надолу и тя виждаше собствените си крака и собствените си обувки. Беше фалшифицирала всичко това и не помнеше как и кога, нито пък имаше представа защо.

Докато гледаше трепкащия, неясен екран, дишането й отново стана трескаво.

Изглежда още халюцинираше.

Триша тръсна глава, за да прогони налудничавите видения. Нямаше никакъв спомен да е правила този очевиден фалшификат. От друга страна, имаше съвсем ясни спомени, които много приличаха на фалшифицираните кадри. Продължи да гледа, сякаш изпаднала в транс.

Съществото, което си бе въобразила, че наричат „Лидер“, й задаваше въпроси за астрологията, а тя отговаряше гладко и спокойно. Само тя би могла да долови нарастващия страх в собствения си глас.

Лидерът натисна някакъв бутон, една плюшена завеса се отмести и откри огромна видеостена.

Тя показваше калейдоскоп от различни образи — няколко секунди спорт, след това криминален филм, след това система за сигурност в супермаркет, после кадри от нечий любителски филм, няколко секунди секс, няколко секунди новини, няколко секунди комедия. Съвсем очевидно беше, че Лидерът се гордее с всичко това, защото размахваше ръце като диригент, без да престава да говори пълни глупости.

Той размаха ръце още веднъж, образите изчезнаха и на тяхно място се появи гигантски компютърен екран, на който графично бяха изобразени планетите от Слънчевата система на фона на съответните съзвездия. Картата беше напълно неподвижна.

— Ние притежаваме големи умения — каза Лидерът. — В компютърните науки, в космическата тригонометрия, в триизмерните навигационни изчисления. Големи умения. Големи, големи умения. Само че ги загубихме. Това е много лошо. Иска ни се да си ги върнем, но не можем. Носят се някъде в пространството. С имената ни, с подробностите за нашите домове и семейства. Моля ви — добави той и посочи стола пред екрана, — проявете вашите умения заради нас.

Очевидно след това Триша бе сложила камерата на триножника, за да може да запечати цялата сцена. Самата тя се появи в кадър и седна спокойно пред огромния компютърен екран. Запозна се с интерфейса в продължение на няколко секунди и после компетентно и уверено започна да се преструва, че има представа какво прави.

Всъщност не се бе оказало толкова трудно.

В края на краищата тя беше астрофизичка и математичка по образование и телевизионна журналистка по професия, така че много лесно би могла да изимитира научните знания, които бе забравила през годините.

Компютърът, на който работеше, даваше съвсем ясно да се разбере, че гребулоните принадлежат на далеч по-развита цивилизация, отколкото предполагаше сегашното им безпаметно състояние, и само за половин час тя успя да създаде груб работен модел на Слънчевата система.

Не беше кой знае колко прецизен, но пък изглеждаше добре. Планетите се движеха по сравнително правилно моделирани орбити, а движенията на този сложен виртуален космически механизъм можеха да се наблюдават от всяка произволно избрана точка в него — с голямо приближение в точността.

Можеше да се наблюдава от Земята, от Марс и така нататък. Можеше да се наблюдава и от планетата Рупърт. Триша бе силно впечатлена от себе си, но също така и от компютърната система. Ако се бе наложило да изпълни същата задача на Земята, може би щеше да й трябва година и повече.

Когато свърши, Лидерът се приближи и погледна резултата. Стана му много приятно и го обзе радостно чувство.

— Добре — каза й той. — А сега ви моля да ми покажете как да транспонирам информацията от тази книга върху системата, която конструирахте.

Той постави книгата пред нея.

Беше „вие и вашите планети“ от Гейл Андрюс.

Триша спря записа отново.

Наистина се чувстваше много зле. Усещането, че халюцинира, бе изчезнало, но на негово място в главата й не се бе появило нищо по-ясно или разбираемо.

Оттласна стола си назад и се замисли какво да прави. Преди години бе изоставила астрономическите си изследвания, защото без никакво съмнение на едно парти бе срещнала същество от друга планета. И знаеше през цялото време, че ако каже на някого за това, ще я вземат за луда и ще й се подиграват. А как би могла да изучава космоса и да не съобщи най-важното нещо, което бе научила за него? Оставаше единствената друга възможност — да изостави тази област.

Сега се занимаваше с телевизия и отново се бе случило същото.

Разполагаше с видеозапис, с истински видеозапис, документиращ най-изумителното събитие от историята на… на всичко — никому неизвестен наблюдателен пост на извънземна цивилизация, разположен на най-външната планета на Слънчевата система!

Тя можеше да разкаже за това.

Беше посетила мястото.

Беше го видяла.

По дяволите! Имаше видеозапис!

И ако го покажеше на някого, щяха да я сметнат за луда и да и се подиграват.

Как би могла да докаже каквото и да било? Дори не си струваше да се замисля. Цялата работа беше един кошмар, от който и ъгъл да го погледнеше. Главата й започваше да бучи.

В чантата си имаше аспирин. Излезе от монтажната и отиде до тоалетната през няколко врати надолу по коридора. Глътна аспирина и изпи няколко чаши вода.

Всичко наоколо изглеждаше прекалено тихо. Обикновено тук имаше хора. Надникна в монтажната до нейната. Беше празна.

Очевидно бе прекалила в желанието си да не я безпокоят. На вратата й все още висеше табелката: „НЕ МЕ БЕЗПОКОЙТЕ — пишеше на нея — ДОРИ И НЕ СИ ПОМИСЛЯЙТЕ ДА ВЛЕЗЕТЕ! НЕ МЕ ИНТЕРЕСУВА ЗА КАКВО СТАВА ДУМА. ВЪРВЕТЕ СИ. ЗАЕТА СЪМ!“

Когато отново влезе видя, че сигналната лампа на телефона свети и се зачуди, от колко ли време е така.

— Ало? — каза тя на телефонистката.

— О, мис Макмилън! Толкова се радвам, че се обадихте, всички се опитваха да говорят с вас. От телевизионната компания, искат на всяка цена да ви чуят. Да ви свържа ли?

— А защо не ме свързахте досега? — попита Триша.

— Забранихте ми да ви свързвам с когото и да било, по какъвто и да било повод. Казахте ми да отричам, че сте тук. Не знаех как да постъпя. Качих се, за да ви предам сама, но…

— Добре — каза Триша, проклинайки себе си, и зачака да я свържат с компанията.

— Триша! Къде, по скапаните дяволи, ходиш?!

— В монтаж…

— Казаха…

— Знам. Какво се е случило?

— Какво се е случило? Нищо! Само един скапан извънземен космически кораб!

— Какво? Къде?

— В Риджънтс Парк. Голям и сребрист. Някакво момиче с птица. Говори английски, хвърля камъни по хората и иска някой да поправи часовника му. Веднага отиди там!

Триша се втренчи в него.

Не беше гребулонски. Не че вече бе станала експерт по извънземните космически кораби, но този беше удължен и красив, сребристобял, с размерите на голяма презокеанска яхта, на каквато всъщност приличаше най-много. Очуканият гребулонски кораб приличаше на танков купол. Танков купол с оръдие. На това приличаха и онези мрачни сиви постройки. И й се бе сторило странно, че на тръгване, когато отново мина покрай тях, те помръднаха. Всичките тези неща минаха през главата й, докато тичаше от таксито, за да отиде при снимачния си екип.

— Къде е момичето? — извика тя, за да надвика шума от хеликоптерите и полицейските сирени.

— Там — отговори продуцентът, докато тонтехникът окачваше микрофона на дрехата й. — Казва, че майка му и баща му били от тук в някакво паралелно измерение, или нещо такова. Държи в ръка часовника на баща си и… не знам. Какво мога да ти кажа? Измъкни го от нея. Питай я как се чувства човек, когато е от друга планета.

— Много ти благодаря Тед — промърмори Триша, увери се, че микрофонът е закрепен както трябва, даде проба на тон-техника, за да нагласи нивото, пое дълбоко дъх, отметна косата си назад и се преобрази в професионален репортер на своя почва, готов на всичко.

Насочи се към момичето. Трябваше да е онова с рошавата коса и безумния поглед. Момичето се обърна към нея.

— Майко-о-о! — изпищя то и започна да хвърля камъни по Триша.

Около тях експлодира дневна светлина. Горещо, натежало слънце. Напред в маранята се простираше пустинна равнина.

— Скачай! — извика Форд Префект.

— Какво? — извика Артър Дент, вкопчил се в козината с всички сили.

Не последва отговор.

— Какво каза? — извика Артър отново и видя, че Форд вече го няма. Огледа се страхливо и започна да се изпуска. Разбра, че не би могъл да се задържи още много, напрегна сили и се оттласна от животното. Падна свит на топка и се изтърколи в прахоляка, надалеч от препускащите копита.

„Какъв ден!“ — помисли си той и започна да кашля от прахта в дробовете си. Не бе преживявал по-лош ден, откакто бе взривена Земята. Олюля се, изправи се на колене и хукна да бяга. Не знаеше накъде или от какво, но бягането му се струваше разумна постъпка. След малко налетя на Форд Префект, който го наблюдаваше.

— Гледай — каза Форд. — Точно каквото ни трябва.

Артър изкашля още малко прах от дробовете си и допочисти косата и очите си. Обърна се задъхано, за да види какво му сочи Форд.

Не изглеждаше като владение на някой крал или на Краля, или на какъвто и да било владетел. Все пак видът му беше примамлив.

Но най-напред обстановката. Намираха се в пустинен свят. Прашната земя беше корава и беше насинила всичко, което бе останало здраво по тялото на Артър след приключенията от предишната нощ. Някъде в далечината се виждаха големи скали, които приличаха на пясъчници, ерозирали от вятъра и редките валежи. Бяха придобили причудливи и фантастични форми, които подхождаха на фантастичните форми на гигантските кактуси, поникнали тук и там от сухата оранжева почва.

За миг Артър си помисли, че са попаднали в Аризона, Ню Мексико или Южна Дакота, но имаше множество неща, които показваха, че не е така.

Първото бяха Съвършено нормалните животни, които не преставаха да препускат с грохот. Десетки хиляди от тях идваха откъм далечния хоризонт, изчезваха за около половин миля, появяваха се пак и се губеха в противоположната посока.

Второто нещо бяха космическите кораби, кацнали пред „Кралския Бар & Грил“. „В пълен контраст със заведението“, помисли си Артър.

Всъщност само един от тях се намираше пред „Кралския Бар & Грил“. Останалите три бяха на паркинга до заведението. Но окото хващаше този отпред. Изглеждаше чудесно. Разкошни стабилизатори, като перки от акула, твърде много никел навсякъде и най-важното — по-голямата част от корпуса беше боядисана в розов електрик. Наподобяваше огромно замислено насекомо, готово всеки миг да подскочи към нещо на миля разстояние.

„Кралският Бар & Грил“ се намираше там, където съвършено нормалните животни щяха да го стъпчат, ако не се отклоняваха за малко от пътя си в друго измерение. Заведението стоеше усамотено и непокътнато. Най-обикновен бар & грил. Крайпътно заведение. Някъде сред нищото. Спокойно. Владението на Краля.

— Ще купя този кораб — каза Форд тихо.

— Ще го купиш? — изненада се Артър. — Не е типично за теб. Мислех си, че обикновено ги крадеш.

— Понякога се налага да показваме известно уважение — каза Форд.

— И известно количество пари, струва ми се — отбеляза Артър. — А колко, по дяволите, струва това нещо?

С ловко движение Форд извади от джоба си кредитната карта. Артър забеляза, че ръката, с която я държеше, леко трепери.

— Ще ги науча аз… Ще им покажа какви дописки мога да им изпращам за ресторантите.

— Какво искаш да кажеш? — попита Артър.

— Ела и ще видиш — отговори Форд със зловещ блясък в очите. — Да направим малко разходи, какво ще кажеш?

— Две бири — каза Форд — и… не знам… два сандвича с бекон или каквото имате. И онова розово нещо отвън.

Той хвърли кредитната карта на тезгяха и се огледа небрежно.

Настъпи тишина.

И преди шумът не беше много голям, но сега определено настъпи тишина. Дори и тътенът от копитата на съвършено нормалните животни, които внимателно заобикаляха владението на „Краля“, сякаш бе приглушен.

— Току-що дояздих дотук — продължи Форд, като че ли в това, а и във всичко останало нямаше нищо странно. Беше се облегнал на бара под прекалено екстравагантен ъгъл.

В заведението имаше още трима посетители, които пиеха бира. Около трима. Някои хора биха казали, че са точно трима, но мястото не беше от онези, които предразполагат към точност. Някакъв едър тип подреждаше разни неща на малка сцена. Стари барабани. Две китари. Неща като за кънтри музика. Барманът не бързаше да изпълни поръчката на Форд. Всъщност стоеше съвсем неподвижно.

— Не съм сигурен, че розовото нещо вън се продава — каза той накрая с провлачен акцент, който му отне твърде много време.

— Разбира се, че се продава — прекъсна го Форд. — Колко искаш?

— Ами…

— Кажи едно число. Аз ще го удвоя.

— Не е мой, че да го продавам — каза барманът.

— На кого е?

Барманът кимна към едрия тип на сцената — голям, дебел, оплешивяващ.

Форд кимна и се ухили.

— Добре. Дай бирата, дай сандвичите. Недей още да правиш сметката.

Артър седна на бара и се отпусна. Беше обикнал това — да не знае какво става около него. Така се чувстваше спокоен. Бирата се оказа добра и го направи малко сънлив, срещу което нямаше нищо против. Сандвичите не бяха с бекон. Бяха с месо от Съвършено нормално животно. Той размени няколко професионални реплики за правенето на сандвичи с бармана и остави Форд да прави каквото ще.

— О’кей — каза Форд, когато се върна на стола си. — Работата е опечена. Имаме розовото нещо.

Барманът се изненада искрено.

— Продава ти го?

— Дава ми го без пари — отвърна Форд и отхапа от сандвича си — Ей, недей да правиш сметката. Ще вземем още някои неща. Хубав сандвич.

Отпи жадно глътка бира.

— И бирата е хубава. И корабът е хубав — добави той и изгледа розовото, покрито с никел насекомо, части от което се виждаха през прозореца. — И вечерта е хубава… до голяма степен. Знаеш ли — каза после Форд замислено и се облегна — във време като това човек се пита дали изобщо си струва да се тревожи за тъканта на пространство/времето, за причинно-следствената цялост на многоизмерната вероятностна матрица, за потенциалния колапс на всички вълнови форми в Цялостния всеобхватен миш-маш и за всички други неща, които ме тормозят. Може би онова, което каза едрият тип, е правилно: „Зарежи всичко. Какво значение има? Зарежи го!“

— Кой едър тип? — попита Артър.

Форд кимна леко към сцената. Мъжът там казваше „едно, две“, за да изпробва микрофона. При него се бяха качили още двама. Барабани и китара.

Барманът, който се бе умълчал, попита:

— Значи казваш, че ти дава кораба?

— Аха — отвърна Форд. — Каза: „Зарежи всичко. Вземи кораба. Вземи го с благословията ми. Бъди добър към него“. Ще бъда добър към него.

Форд отново отпи от бирата си.

— Та както казвах — продължи той, — във времена като тези на човек му идва да зареже всичко. Но като си спомня, за онези типове от Инфинидим Ентърпрайзис, си мисля, че не трябва да се измъкнат безнаказано. Ще ги накарам да страдат. Мой свещен и върховен дълг е да накарам онези типове да страдат. Чакай, искам да почерпя певеца. Помолих за специална песен и той се съгласи. Ще влезе в сметката, става ли?

— Става — отговори барманът предпазливо. След това сви рамене. — Както искаш. Колко?

Форд назова сумата и барманът падна назад сред чашите и бутилките. Форд скочи бързо зад бара, за да се увери, че всичко е наред и за да му помогне да се изправи. Беше си порязал пръста и лакътя, чувстваше се леко замаян, но иначе му нямаше нищо. Едрият тип започна да пее. Барманът взе кредитната карта на Форд и закуцука към офиса, за да потвърди автентичността й.

— Става ли нещо наоколо, което не разбирам? — попита Артър.

— Обикновено не е ли така?

— Няма нужда да се държиш по този начин — каза Артър и започна да се събужда. — Не е ли време да тръгваме? — изведнъж — се сети той. — Розовият кораб ще ни закара ли до Земята?

— Разбира се.

— Наслуки е отишла там! — възкликна Артър. — Можем да тръгнем след нея! Но… ъ-ъ-ъ…

Форд го остави да разсъждава върху положението сам и извади стария си Пътеводител.

— Но къде сме ние на тази вероятностна ос или каквото там беше? — попита Артър. — Земята на мястото си ли е или не? Толкова време я търсих! Открих само планети, които донякъде приличат на нея или изобщо не приличат на нея, но определено беше тя, защото формата на континентите бе същата. Най-лошият вариант се наричаше Знаеш-ли-какво и там ме ухапа някакво жалко малко животно. Така разговаряха помежду си те, с хапане. Ужасно болезнено. И естествено през половината време Земята изобщо я няма, защото е взривена от скапаните вогони. Разбираш ли ме?

Форд не отговори. Беше се заслушал в нещо. След малко подаде Пътеводителя на Артър и му посочи екрана. Там пишеше: „Почти безобидна.“

— Искаш да кажеш, че си е на мястото? — възкликна Артър развълнувано. — Земята си е на мястото!? Значи Наслуки е там! В бурята птицата й показваше Земята!

Форд направи знак на Артър да крещи малко по-тихо, защото слушаше музиката.

Артър ставаше нетърпелив. И преди бе слушал разни певци да пеят „Обичай ме нежно“ на Елвис Пресли. Беше малко изненадан, че чува това парче тук, където и да бе това място, (не на Земята, разбира се), но напоследък нещата не го изненадваха така силно, както преди. Певецът бе доста добър като за бар, ако ти допадат такива неща, но Артър започна да се чувства неспокоен. Погледна часовника си. Това само му напомни, че вече го няма. Беше го взела Наслуки. Или поне останките му.

— Не мислиш ли, че трябва да тръгваме? — попита той настойчиво.

— Шшшшт! Платил съм, за да чуя тази песен! — в очите на Форд сякаш се бяха появили сълзи, което до известна степен смути Артър. Досега не беше го виждал развълнуван от каквото и да било, освен от много, много силна напитка. Може би беше от прахоляка. Зачака, потропвайки нервно по бара с пръсти, не в такт с музиката.

Песента свърши. Певецът продължи с „Хотелът на разбитите сърца“.

— И освен това — прошепна Форд — трябва да напиша материал за бара.

— Какво?

— Трябва да напиша материал.

— Да напишеш материал за това заведение?

— Материалът ще оправдае разходите. Направил съм така, че това да става напълно автоматично и да не може да се улови. А тази сметка ще има нужда от оправдаване — добави той тихо, вперил поглед в бирата си със злокобна усмивка.

— За две бири и два сандвича?

— И бакшиш за певеца.

— Колко му даде?

Форд каза цифрата още веднъж.

— Не знам колко е това — отвърна Артър. — Какво прави в английски лири? Какво може да се купи с тези пари?

— Вероятно ще може да се купи… горе-долу… — Форд погледна към тавана, докато пресметне наум. — Швейцария — каза той накрая, взе Пътеводителя и започна да пише.

Артър кимна интелигентно. Понякога му се щеше да разбира малко по-добре за какво говори Форд, а друг път, като сега, чувстваше, че ще е по-безопасно, ако не се опитва. Погледна през рамото му.

— Това няма да ти отнеме много време, нали?

— Не. Обикновената помия. Споменавам, че сандвичите са добри, че бирата е хубава и студена, че местните диви животни са приятно ексцентрични и че певецът в бара е най-добрият в изследваната част на Вселената. Няма нужда от кой знае какво. Само колкото да се осчетоводят разходите без проблеми.

Той докосна мястото на екрана, на което пишеше „Enter“, и дописката потъна в мрежата Суб Ета.

— Значи певецът ти хареса?

— Аха — отвърна Форд.

Барманът се върна с лист хартия, който трепереше в ръката му.

Поднесе го на Форд с нервно страхопочитание.

— Странно. На два пъти системата не искаше да го приеме. Не мога да кажа, че се изненадах — по челото му бяха избили капчици пот. — След това изведнъж… светна „о’кей“ и потвърди. Ей така, като едното нищо. Искате ли… да подпишете?

Форд хвърли бърз преглед на формуляра и сви устни.

— На онези от Инфинидим ще им дойде доста нанагорно — каза той с угрижена физиономия и добави с благ тон: — Е, както и да е. Да вървят по дяволите.

Въздъхна прочувствено и върна формуляра на бармана.

— Повече пари, отколкото е спечелил през целия си живот от евтините филми и концертите по разни казина. За това, което прави най-добре — да пее в бар. И ги заслужава. Мисля, че това е добър момент за него. Кажи му, че му благодаря и че го черпя едно питие.

Форд хвърли няколко монети на бара. Барманът ги бутна обратно към него.

— Не мисля, че е необходимо — каза той.

— За мен е — отвърна Форд. — Хайде, трябва да тръгваме.

Излязоха навън в горещината и се вгледаха с възхищение в големия розов, покрит с никел кораб. Или поне Форд го гледаше така.

Артър го погледна критично.

— Не мислиш ли, че е малко безвкусен?

Когато се качиха, зададе въпроса отново. Седалките и много части от кабината бяха покрити с фина кожа или велур. На главния пулт за управление имаше златен монограм „ЕП“.

— Попитах го — каза Форд, след като стартира двигателите — дали наистина е бил отвлечен от извънземни и знаеш ли какво ми отговори?

— Кой?

— Кралят.

— Кой крал? О, вече проведохме този разговор, ако не се лъжа.

— Няма значение — отвърна Форд. — Каза ми, че не. Тръгнал бил сам.

— Все още не знам за кого говориш.

Форд поклати глава.

— Ей там вляво от теб има някакви записи. Защо не пуснеш малко музика?

— Добре — съгласи се Артър и извади една касетка. — Обичаш ли Елвис Пресли?

— Да, в интерес на истината. А сега се надявам този кораб да може да лети така, както изглежда на пръв поглед.

Включи главния двигател.

— Йо-х-о-о-о! — извика Форд, когато се понесоха нагоре с главозамайваща скорост.

Можеше да лети.

Новинарските телевизионни мрежи не обичат такива неща. Считат ги за похабяване на материала. Неподлежащ на съмнение космически кораб каца в центъра на Лондон и се превръща в най-голямата сензация. Три часа и половина след това долита още един, съвършено различен — и вече не е.

„ОЩЕ ЕДИН КОСМИЧЕСКИ КОРАБ!“, крещяха заглавията на първа страница на вестниците. „НОВИЯТ Е РОЗОВ.“ Ако беше дошъл месец-два по-късно, щеше да се вдигне много повече шум. Третият кораб, пристигнал половин час след това — малък, невзрачен четириместен „Хрунди“, едва намери място в местните новини.

Форд и Артър преминаха с писък през стратосферата и кацнаха меко на Портлънд Скуеър. Шест и половина вечерта минаваше и имаше свободни места за паркиране. Те се смесиха за малко с насъбралата се да гледа тълпа, заявиха на висок глас, че ако никой няма намерение да извика полицията, ще го направят те, и избягаха.

— У дома… — каза Артър с хрипкав глас. докато се оглеждаше с навлажнени очи наоколо.

— О, престани да сантименталничиш — сряза го Форд, — Трябва да намерим дъщеря ти и онази птица.

— Как? — попита Артър. — На тази планета живеят повече от пет милиарда човешки същества и…

— Да — възрази Форд, — но само едно от тях е пристигнало наскоро със сребрист космически кораб заедно с изкуствена птица. Предлагам да намерим телевизор и нещо за пиене, докато гледаме. Ще ни трябва сериозен румсървис.

Наеха голям двустаен апартамент в „Лангъм“. Странно, но кредитната карта на Форд, издадена на планета, намираща се на пет хиляди светлинни години разстояние, не създаде никакви проблеми на хотелския компютър.

Форд вдигна телефонната слушалка веднага, а в това време Артър започна да търси телевизора.

— О’кей — каза Форд. — Искам да поръчам коктейли с текила. Две кани, моля. Две салати и всичкия гъши дроб, който имате. И Лондонската зоологическа градина.

— Дават я в новините! — извика Артър от съседната стая.

— Точно това казах — продължаваше Форд по телефона. — Лондонската зоологическа градина. На моята сметка.

— Тя е… Боже мой! — крещеше Артър. — Знаеш ли кой я интервюира?

— Добре ли разбирате английски език? — продължаваше Форд. — Говоря за зоологическата градина, малко по-нататък на тази улица. Не ме интересува дали е затворена вече. Не искам да си купя билет. Искам да купя нея. Не, не ме интересува дали имате друга работа. Вие обслужвате стаите, аз съм в стая и искам да ме обслужите. Имате ли лист хартия под ръка? Добре. Ето какво искам да направите. Всички животни, които могат да бъдат пуснати сред природата без опасност за живота им, да бъдат пуснати. Да се създадат екипи, които да следят как се адаптират…

— Това е Трилиън! — крещеше Артър. — Или… ъ-ъ-ъ… Боже, как не мога да понасям тази дивотия с паралелните вселени! Твърде объркващо! Трилиън, но друга Трилиън. Това е Триша Макмилън, както се наричаше Трилиън преди… ъ-ъ-ъ… Защо не дойдеш да гледаш, за да разбереш каква е тази работа?

— Минутка! — извика Форд в отговор и продължи да преговаря с персонала. — Ще ни трябват и някои природни резервати за животните, които не могат да се адаптират към естествените условия за живот. Наберете екип, който да открие най-добрите места. Може да се наложи да купим нещо като Заир или някои острови. Мадагаскар, Бафин, Суматра. Нещо такова. Ще ни трябват места с различни условия. Вижте, не разбирам как можете да го смятате за проблем. Научете се да възлагате отговорности. Наемете когото поискате. Залавяйте се за работа. Вярвам, че заплащането ще ви удовлетвори. И малко синьо сирене към салатата. Благодаря.

Форд затвори телефона и отиде при Артър, който седеше на ръба на леглото и гледаше телевизия.

— Поръчах малко гъши дроб — информира го Форд.

— Какво? — попита Артър, чието внимание бе изцяло погълнато от екрана.

— Казах, че поръчах гъши дроб.

— О! — отвърна Артър разсеяно. — Винаги имам угризения с гъшия дроб. Жестоко е към гъските, нали?

— Майната им — каза Форд и се изтегна върху леглото. — Не можеш да се притесняваш за всяко проклето нещо.

— Лесно ти е да го кажеш, но…

— Зарежи това — сряза го Форд. — Ако не искаш, ще изям и твоя. Какво става?

— Хаос! — отговори Артър. — Пълен хаос. Наслуки продължава да крещи на Трилиън… или Триша, или която е всъщност, че я е зарязала. Иска веднага да я заведе в нощно заведение. Триша се облива в сълзи и твърди, че никога не е виждала Наслуки, да не говорим за раждане. След това изведнъж започна да крещи за някакъв Рупърт, който си изгубил разсъдъка или не знам какво. Наслуки пак започна да хвърля разни неща и прекъснаха картината, за да излъчат малко реклами, докато двете се опитат да се разберат. О, ето, пак включиха студиото. Мълчи и гледай!

Появи се доста потресен говорител и се извини за прекъсването на предишните кадри. Все още не можело да се каже нищо конкретно, но момичето, наречено Наслуки Чест Полет Дент, било напуснало студиото, за да, хъм, за да си почива. Надявал се, че Триша Макмилън ще се появи утре. Междувременно нови съобщения за неидентифицирани летящи обекти дошли от…

Форд скочи от леглото, сграбчи най-близкия телефон и набра номер.

— Портиер? Искаш ли да притежаваш хотела? Твой е, ако до пет минути разбереш в кои клубове членува Триша Макмилън. Всички разноски за моя сметка.

Някъде далеч, в мастилените дълбини на Космоса, се извършваха невидими движения.

Невидими за никой от жителите на странната и неспокойна множествена зона, в чийто център се намираха многобройните вероятности на планетата, наречена Земя, но не и без последствия за тях.

В самата периферия на Слънчевата система, свит на едно канапе от изкуствена кожа, втренчен неспокойно в няколко компютърни и телевизионни екрана, много разтревожен седеше Лидера на гребулоните. Нервничеше. Нервничеше с книгата по астрология. Нервничеше с клавиатурата на компютъра. Нервничеше с видеоекраните, които му подаваха цялата уловена от апаратурата информация за планетата Земя.

Беше отчаян. Задачата им бе да наблюдават. Но тайно. До известна степен това му бе омръзнало, ако трябваше да бъде честен. Беше почти сигурен, че мисията им не бе единствено да седят с години и да гледат телевизия. Разполагаха и със съвсем друго оборудване, а това едва ли бе случайно. Просто по стечение на обстоятелствата бяха загубили истинската си цел. Имаше нужда от цел в живота, която да изпълни зиналата бездна в ума и душата му, и затова бе прибягнал до астрологията. Тя трябваше да му подскаже нещо.

И му подсказваше.

Подсказваше му, доколкото можеше да се разбере, че го чака много тежък месец, че ако не поеме нещата в свои ръце, те ще се развиват от лошо към по-лошо. Трябваше да предприеме някои конструктивни действия и да премисли положението.

Наистина. От звездната карта, която си бе изработил с помощта на книгата и компютърната програма, която му бе направила милата Триша Макмилън, за да може да трансформира нужните астрономически данни, това личеше пределно ясно. Астрологията с център Земята трябваше да се преработи, за да бъде от полза на гребулоните, намиращи се на десетата планета от Слънчевата система.

Изчисленията показваха с абсолютна яснота, че наистина го чака тежък месец, още от днес. Защото днес Земята изгряваше в Козирог, а това беше много лошо за Лидера на гребулоните, чийто характер показваше всички особености на класически телец.

Сега беше време, говореха звездите, за предприемане на конструктивни действия и за вземане на тежки решения. Сега трябваше да види какво е нужно да се направи и да го направи. Това беше много трудно за него, но той знаеше, че никой никога не е твърдял, че трудните неща не са трудни. Компютърът вече следеше и предсказваше секунда по секунда местоположението на планетата Земя. Подаде команда на големите сиви куполи да се завъртят.

Тъй като всички уреди за наблюдение на гребулоните бяха насочени към Земята, те не успяха да разберат, че в Слънчевата система се е появил още един източник на данни.

По една случайност шансовете им да засекат този друг източник — масивен, жълт пътностроителен кораб — на практика бяха равни на нула. Той беше на същото разстояние от слънцето, на което и Рупърт, но в диаметрално противоположна посока, почти скрит зад звездата.

Почти.

Големият жълт кораб искаше да следи какво става на десетата планета, без да го забележат. Беше успял да го направи.

Този кораб беше пълна противоположност на гребулоните и в много други отношения.

Неговият лидер, неговият капитан, много добре знаеше каква е целта му. Беше много проста и ясна и той я следваше просто и ясно вече от доста време.

Всеки, който знаеше каква е тази цел, би казал, че тя е ненужна и грозна, че не служи на живота, не олекотява стъпките на хората, не кара птичките да пеят и цветята да цъфтят. Точно наопаки. Абсолютната противоположност.

Но не беше работа на капитана да се тревожи за такива дреболии. Неговата работа беше да си гледа работата. Ако това водеше до известно стесняване на възгледите и зацикляне в мисленето, не беше негова работа да се безпокои. Тези неща бяха препращани на други, които на свой ред също имаха на кого да ги препратят.

На много, много светлинни години оттук, всъщност отвсякъде, се намира една мрачна и отдавна изоставена планета — Вогсфера. Някъде там, на един вонящ, обвит от мъгла и покрит с кал бряг се издига малък каменен монумент, заобиколен от мръсните, изпочупени, кухи черупки на последните блестящи елмазени припкащи раци, който отбелязва мястото, на което се смята, че е възникнал видът gon Vogunblurtus. В монумента е издълбана стрелка, сочеща в мъглата, а под нея с четливи букви е написано: „Спирката е там.“

Дълбоко във вътрешността на грозния жълт кораб капитанът на вогоните изсумтя и взе леко избелелия и изпомачкан лист хартия от масата пред себе си. Заповед за унищожение.

Ако трябваше да се разгадае точно откъде започваше работата на капитана, — която беше да си гледа работата, — всичко щеше да се сведе до този лист хартия, връчен му преди много, много време от неговия непосредствен началник. На него бе написана инструкция и заповед да се изпълни тази инструкция, а след това малкото квадратче отстрани да се отбележи с кръстче.

Капитанът веднъж бе изпълнил инструкцията, но някои неприятни обстоятелства му бяха попречили да постави кръстчето.

Едно от тези обстоятелства бе множествената природа на галактическия сектор, където възможното непрекъснато се объркваше с вероятното. Обикновеното унищожение не беше нещо по различно от това да се мъчиш да махнеш въздушен мехур изпод залепен тапет. Всичко унищожено неизменно се появяваше пак. Но с това много скоро щеше да се справи.

Другото обстоятелство бе, че малка група хора не се намираха там, където би трябвало да бъдат, когато би трябвало да бъдат там. И с това скоро щеше да се справи.

Третото обстоятелство беше архаичното, досадно малко устройство, наречено Пътеводител на галактическия стопаджия. Сега вече и то не беше проблем и дори с помощта на реверсивното инженерство се бе превърнало в основно средство за решаване на останалите проблеми. Капитанът бе дошъл единствено, за да гледа последното действие на тази драма. Сам нямаше нужда да помръдне и малкия си пръст.

— Покажи ми — каза той.

Една тъмна птица разпери криле и се издигна във въздуха край него. Мрак обхвана мостика. В черните очи на птицата за миг проблеснаха мътни светлини и в същото време някъде дълбоко в адресното пространство за инструкции една след друга започнаха да отпадат скобите, да се слага край на логическите операции „ако“, а цикличните функции да викат себе си за последен път.

Ярко видение освети мрака — воднистосиньо и зелено, с удължена еластична форма като накъсана връзка кренвирши.

С високопарен възглас на задоволство капитанът на вогоните се отпусна назад, за да гледа.

— Точно тук, на номер четиридесет и две — извика Форд Префект на шофьора на таксито. — Точно тук.

Колата спря, Форд и Артър изскочиха навън. По пътя бяха спрели пред доста банкови автомати и Форд мушна шепа банкноти през прозореца.

Входът на клуба беше тъмен, строго елегантен. Името му бе изписано единствено на малка метална плочка. Членовете знаеха къде се намира, а за нечленовете нямаше никакво значение дали знаят или не.

Форд Префект не беше член на клуба на Ставро, макар че бе посещавал другия му клуб в Ню Йорк. Знаеше много лесен начин за влизане в клубове, в които не членува. Просто отвори вратата, влезе, посочи назад към Артър и каза:

— Всичко е наред. Този е с мен.

Хукна надолу по тъмните, лъснати стъпала, чувствайки се отлично в новите си обувки. Бяха велурени и сини и му беше много приятно, че въпреки всичко, което ставаше, бе успял да ги зърне на витрината на магазина от задния прозорец на бързащото такси.

— Мисля, че ти казах да не идваш тук.

— Какво?

Един слаб, злобен на вид човек с провиснали италиански дрехи се изкачваше по стълбите покрай тях. Той спря неочаквано и запали цигара.

— Не говоря на теб. На него — каза той.

Вгледа се в Артър и сякаш се смути.

— Извинете — добави след малко. — Струва ми се, че ви взех за друг човек.

Тръгна нагоре по стълбата, но почти веднага се обърна пак, още по-смутен. Втренчи се в Артър.

— А сега пък какво има? — попита Форд.

— Моля?

— Попитах сега какво има? — повтори Форд с раздразнение.

— Да, струва ми се — каза мъжът, олюля се леко и изпусна кибрита, който държеше. Устните му едва се движеха. Сложи длан на челото си. — Извинете ме, но отчаяно се мъча да си спомня какво хапче изпих току-що. Сигурно е някое от онези, които не ти дават да си спомняш.

Мъжът поклати глава, отново се обърна и тръгна към мъжката тоалетна.

— Хайде — каза Форд и затича надолу. Артър го последва нервно. Срещата с мъжа го бе потресла и той не можеше да си обясни защо. Не обичаше такива заведения. Въпреки всички мечти за Земята и за дома сега изпитваше тъга по колибата си на Ламуела, по ножовете и сандвичите. Дори и по стария Трашбарг.

— Артър!

Ефектът беше поразителен. Чу името си стерео.

Погледна в едната посока. В горния край на стълбата зад себе си видя Трилиън, която тичаше към него с чудесно изпомачканите си дрехи от „Римплон“. Изведнъж лицето й придоби ужасен вид.

Артър се обърна към долния край на стълбата, за да види кое бе предизвикало промяната.

Там стоеше Трилиън, облечена с… не, това беше Триша. Триша, която преди малко бе видял по телевизията, докарана до истерия от объркване. Зад нея беше Наслуки, с по-безумен поглед от когато и да било. Още по-назад, в мрака на заведението, като на някаква замръзнала картина стояха останалите вечерни посетители и угрижено наблюдаваха срещата на стълбите.

В продължение на няколко секунди никой не помръдна. Единствено музиката зад бара не се сещаше да спре.

— Оръжието, което държи — прошепна Форд и леко кимна към Наслуки, — е Уабаната 3. Беше на кораба, който ми открадна. Много е опасно. Не мърдай. Нека всички останат по местата си, за да разберем какво я тревожи.

— Къде ми е мястото! — изпищя Наслуки неочаквано. Ръката с оръжието трепереше страховито. Другата й ръка бръкна в джоба и извади останките от часовника на Артър. Тя ги размаха пред очите им.

— Мислех, че мястото ми е тук — в света, който ме е създал! Но се оказва, че дори майка ми не знае коя съм аз!

Наслуки запрати гневно часовника настрани и той изпочупи чашите на бара, пръсвайки се на съставните си части.

Всички останаха безмълвни още известно време.

— Наслуки — обади се Трилиън от горния край на стълбата.

— Млъквай! — изкрещя Наслуки. — Ти ме заряза!

— Наслуки! Много е важно да ме изслушаш и да се опиташ да разбереш — продължи Трилиън тихо. — Нямаме много време. Трябва да се махнем оттук. Всички трябва да се махнем оттук веднага.

— Какви ги дрънкаш!? Вечно се махаме отнякъде! — сега и двете й ръце стискаха оръжието, и двете трепереха. Не беше насочено конкретно към никого. Беше насочено към света въобще.

— Слушай — каза Трилиън отново. — Оставих те, защото трябваше да отразявам една война за мрежата. Беше много опасно. Поне си мислех, че ще е така. Пристигнах на мястото и изведнъж войната престана да съществува. Имаше някаква аномалия във времето и… слушай! Моля те, слушай! Един разузнавателен кораб не се появи, а останалата флотилия беше разпръсната като в някакъв фарс. Сега такива неща се случват непрекъснато!

— Не ме интересува! Не искам и да чуя за гадната ти работа! — изкрещя Наслуки. — Искам дом! Искам някъде да си намеря място!

— Твоят дом не е тук — каза Трилиън все още със спокоен глас. — Ти нямаш дом. Никой от нас няма дом. Вече едва ли някой има. Изчезналият кораб, за който споменах… Съществата на него също нямат дом. Не знаят откъде са. Дори не са в състояние да си спомнят кои са и какви са. Те са заблудени, объркани и много изплашени. Сега те са тук, в тази слънчева система и ще направят нещо много… много неразумно, защото са заблудени и объркани. Ние… ние трябва да се махнем оттук… веднага. Не знам къде можем да отидем. Може би няма къде. Но не бива да оставаме и тук. Моля те! Още веднъж. Идваш ли?

Наслуки трепереше, изпаднала в паника.

— Всичко е наред — обади се Артър внимателно. — Аз съм тук, в безопасност сме. Не ме карай да ти обяснявам сега, но знам, че съм в безопасност, значи и ти си в безопасност.

— Какво говориш? — попита Трилиън.

— Бъдете спокойни — каза Артър. Сам той се чувстваше много спокоен. Беше неуязвим и всичко наоколо му се струваше нереално.

Бавно, постепенно Наслуки се отпусна и цевта на оръжието сантиметър по сантиметър се насочи надолу.

Две неща се случиха едновременно.

Вратата на мъжката тоалетна в горния край на стълбата се отвори и мъжът, който бе заговорил Артър, излезе, подсмърчайки.

Стресната от раздвижването, Наслуки вдигна оръжието, точно когато мъжът зад нея се опита да го сграбчи.

Артър се хвърли на пода. Чу се оглушителен гърмеж. Строполи се тромаво, а Трилиън падна върху него. Настъпи тишина.

Артър вдигна поглед към горния край на стълбата и видя, че мъжът го гледа абсолютно вцепенен.

— Ти… — промълви той и се разпадна.

Наслуки хвърли оръжието и избухна в ридания.

— Съжалявам! — проплака тя — Толкова съжалявам! Толкова, толкова съжалявам!

Триша отиде при нея. Трилиън — също. Артър седна на стълбите, подпрял главата си с ръце, без да има и най-малка представа какво да направи. Форд беше на стъпалото под него. Той вдигна нещо от земята, огледа го с любопитство и го подаде на Артър.

— Това говори ли ти нещо?

Артър го пое. Беше кибритът, изпуснат преди малко от убития мъж. На него беше написано името на клуба. И името на собственика му. Изглеждаше така:

СТАВРО МЮЛЕР БЕТА

Остана втренчен в кибрита известно време, докато нещата започнаха да се изясняват в ума му. Зачуди се какво да направи, но вяло. Хората наоколо бяха започнали да тичат насам-натам и да крещят, но на него изведнъж му стана напълно ясно, че вече няма какво да се направи — нито сега, нито когато и да било. В суматохата, която му се струваше чужда и непозната, успя да зърне Форд Префект, който се смееше като обезумял.

Обзе го дълбоко спокойствие. Знаеше, че сега, най-накрая, веднъж и завинаги с него окончателно е свършено.

В полуосветения мостик във вътрешността на кораба на вогоните Простотник вогон Джелтс седеше сам. На екраните за външно виждане, монтирани на стената, за миг проблесна светлина. Във въздуха над него зеленосинята кренвиршоподобна форма постепенно изчезна. Вариантите рухнаха, възможностите се нагънаха в себе си и след малко всичко престана да съществува. Настъпи дълбок мрак. Капитанът на вогоните остана обгърнат от него в продължение на няколко секунди.

— Светлина! — нареди той.

Не последва отговор. Птицата също бе изчезнала от всякакви възможности.

Капитанът запали осветлението сам. Взе листа хартия и постави малкото кръстче в квадратчето.

Е, свърши и с това. Корабът му потъна в мастилената бездна.

Въпреки че бе предприел много конструктивни, според него, действия, Лидерът на Гребулоните в края на краищата прекара тежък месец. Той с нищо не се отличаваше от предишните, освен по факта, че вече по телевизията не даваха нищо, вместо това си пускаше по малко лека музика.

Младият Зейфод и безопасността

Огромният космически кораб се носеше бързо над повърхността на изумително красивото море. Той кръжеше напред и назад още от ранния предобед, описвайки все по-широки завои, докато накрая привлече вниманието на местните островитяни, кротък и обичащ морската храна народ, които се събраха на брега и примижаха срещу слънцето, опитвайки се да видят какво толкова става.

Всеки походил насам-натам и видял това-онова човек с богата обща култура щеше да забележи удивителната прилика на кораба с кантонерка — огромна, наскоро разбита с взлом кантонерка — летяща с чекмеджетата нагоре.

Островитяните, чийто мироглед беше съвършено различен, се учудиха колко малко приличаше на омар.

Те обсъдиха развълнувано пълната му липса на щипки, неподвижния му и скован гръб, както и факта, че очевидно му беше особено трудно да се задържи на земята. Последното им се стори особено смешно. Те заподскачаха нагоре и надолу, за да демонстрират на глупавото нещо, че специално за тях, стоенето на земята е най-лесното нещо на света.

Но забавлението скоро им омръзна. В крайна сметка, тъй като нещото определено не беше омар, и тъй като светът им бе благословен с изобилие от разни неща като омари (поне половин дузина от които в момента маршируваха апетитно по пясъка), решиха, че не си струва да си губят повече времето с нещото, вместо което решиха да обядват незабавно с омари.

Точно в този миг корабът изведнъж застина във въздуха, след което се наклони и се бухна в океана, изплисквайки мощен гейзер, който накара островитяните да се изпокрият с писъци в гората.

Изнервените островитяни се показаха след няколко минути, но във водата вече имаше само една разширяваща се кръгла вълна и няколко бълбукащи мехурчета.

Странно, казаха си един на друг с усти, пълни с най-вкусните омари, които можеха да се намерят в Западната Галактика, това се случваше вече за втори път за една година.

Корабът, който не беше омар, се гмурна направо на дълбочина двеста фута и увисна там, в тежката синевина, докато безбрежните водни маси се полюшваха около него. Високо горе, където водата беше прозрачна, проблесна ято сребристи риби. Долу, където светлината достигаше трудно, цареше свирепо тъмносиньо.

Слънчевите лъчи доста се колебаеха дали да проникват на тази дълбочина. Някакъв голям морски бозайник с гладка като коприна кожа се приближи небрежно и огледа кораба с неголям интерес и не особено изненадано, след което се плъзна нагоре към играещата светлина.

Корабът изчака минута-две, събирайки данни, и се спусна с още сто фута. На тази дълбочина тъмнината беше убедителна. След малко вътрешното осветление на кораба изгасна и в секундите преди главните му фарове внезапно да се включат, единствената видима светлина идваше от дребния розов надпис на кораба, който гласеше „Корпорация Бийблброкс — Спасяване на Имущество — Неудържими сме“.

Мощните лъчи се насочиха надолу и заловиха в крачка един пасаж среброперки, които се разбягаха в тих ужас.

В сумрачната контролна зала на кораба, която описваше широка дъга от тъпия му нос, четири глави надничаха в компютърния екран, който анализираше много, много слабите накъсани сигнали, излъчвани откъм морските глъбини.

— Това е — обади се накрая притежателят на една от главите.

— Сигурно ли е? — попита притежателят на друга глава.

— Сто процента сигурно — отвърна притежателят на първата.

— Сто процента ли си сигурен, че корабът, който катастрофира на дъното на този океан, е корабът, за който ти беше сто процента сигурен, че сто процента не може да катастрофира? — обади се притежателят на останалите две глави. — Ей — вдигна той две от ръцете си, — само питам.

Двамата представители на „Администрацията за Безопасност и Гражданско Окуражаване“ отговориха на предизвикателството с леден поглед, на който мъжът с четния брой глави не обърна никакво внимание. Той се намести на пилотското кресло, отвори две бири — едната за себе си и другата също за себе си — вдигна крака на таблото и подвикна „Хей, бейби“ на преминаващата зад ултрастъклото риба.

— Мистър Бийблброкс — започна с нисък глас по-ниският и по-малко окуражаващ чиновник.

— Да? — Зейфод смачка изпразнилата се внезапно бирена кутия в няколко от по-чувствителните прибори. — Искате да поплуваме ли? Хайде.

— Мистър Бийблброкс, дайте окончателно да си изясним нещо…

— Ами да, дайте. Имате ли нещо против да започнем с това. Защо просто не ми кажете какво всъщност има на този кораб?

— Казахме ви — отговори чиновникът. — Отпадъци.

Зейфод се спогледа отегчено със себе си.

— Отпадъци — отбеляза. — Отпадъци от какво?

— От процеси — каза чиновникът.

— Какви процеси?

— Съвършено безопасни процеси.

— Света Заркона Вуустра! — възкликнаха в хор двете Зейфодови глави. — Толкова безопасни, че трябваше да построите кораб колкото царска крепост, който да отнесе вторичните отпадъци до най-близката черна дупка и да ги метне вътре! Само че той няма да стигне дотам, защото пилотът смята да прекъсне полета за кратка почивка — нали така се казваше — и да си похапне омари…? Добре де, пилотът е яко копеле, но… имам предвид себе си, наближава време за обяд, продуктите от храносмилането наближават критичната маса, абе, наближава… наближава… нямам думи!

— Млъкни — сопна се дясната глава на лявата, — излагаме се! — Тя дръпна една яка успокояваща глътка от останалата бирена кутия. — Вижте какво, момчета — поде отново след миг на покой и съзерцание.

Двамата чиновници не бяха обелили нито дума. Разговорите с подобен тон не ги вдъхновяваха.

— Просто искам да знам в какво ме забърквате — заинати се Зейфод и забоде пръст в екрана с бягащите по него показания, които не му говореха нищо и изобщо не му харесваха. Изобилстваха с ужасно дълги числа и неразбираеми термини. — Катастрофирал е, нали? — изкрещя той. — И е пълен с неопределени епсилонски радиоактивни пръти или не знам какво там, дето трябва да прелети милиарди години назад през целия космически сектор и това е катастрофирало. Така ли е? Това ли ще намерим? И сигурно ли е, че от тази гадост няма да ми пораснат още няколко глави?

— Не е възможно да е катастрофирал, мистър Бийблброкс — държеше на своето чиновникът. — Корабът е абсолютно и гарантирано обезопасен.

— Тогава защо толкова напирате да го погледнете?

— Защото обичаме да гледаме абсолютно обезопасени неща.

— Пфууууу!

— Мистър Бийблброкс — изрече търпеливо чиновникът — държа да ви напомня, че сте на работа.

— Ами, аз нещо май изведнъж си изгубих трудовия ентусиазъм. Вие какво си въобразявате, че нямам абсолютно никакви морални такива, к’во им викаха на тия моралните?

— Скрупули?

— Да де, скрупули, благодаря. Е?

Двамата чиновници хладнокръвно чакаха, покашляйки се тихичко, за да минава по-бързо времето.

Зейфод изпусна една въздишка тип „Какви времена доживяхме“ в знак на това, че сваля от себе си всякаква вина и се обърна в креслото си.

— Кораб? — извика.

— Да? — каза корабът.

— Прави каквото правя аз.

Корабът асимилира заповедта цели няколко милисекунди и, след като провери по два пъти всички уплътнения на подсилените си херметични прегради, започна бавно и неумолимо да се спуска към дъното сред мъглявата светлина на собствените си фарове.

Петстотин фута.

Хиляда.

Две хиляди.

Тук, при налягане от почти седем атмосфери, в студената бездна, където не достигаше никаква светлина, природата държеше най-перверзните си фантазии. Дълги два фута кошмари нахлуваха бясно в сноповете светлина, прозяваха се и изчезваха обратно в мрака.

Две и половина хиляди фута.

В периферията на фаровете прехвърчаха срамни тайни с очи по пипалата.

Топографията на бавно приближаващото се океанско дъно постепенно ставаше все по-ясна и по-ясна на компютърните екрани, докато накрая от фона се открои един съвсем отчетлив силует. Той принадлежеше на един чудовищен цилиндър със скосени стени, уродливо разширен в средата, където се помещаваше тежката ултраоблицовка на най-важните резервоари за отпадъци. Според конструкторите му това беше най-обезопасеният и най-херметичен кораб на света. Преди да го изстрелят, бяха подлагали материала за тази секция на удряне, мачкане, взривяване и всички други насилствени въздействия, за които се бяха сетили конструкторите, с цел да се демонстрира, че издържа на всичко.

Напрегнатото мълчание в пилотската кабина се втвърди осезателно, когато стана ясно, че именно тази секция се беше сцепила доста точно през средата.

— Всъщност той е абсолютно безопасен — рече единият чиновник. — Конструкцията му е такава, че дори да катастрофира, резервоарите сто процента остават цели и невредими.

Три хиляди, осемстотин и двадесет и два фута.

Четири Костюма Високо-Налягане-А-Умни изплуваха бавно от люка на спасителния кораб и заплуваха към чудовищния черен силует в черната океанска нощ. Костюмите се придвижваха с ленива и почти безтегловна грация въпреки Вселената от вода, която тежеше отгоре им.

Дясната глава на Зейфод вдигна поглед към безбрежния мрак отгоре и в съзнанието му за миг отекна безмълвен писък от ужас. Тя погледна наляво и с облекчение установи, че другата глава гледа брокиански ултракрикет на екрана на шлема си и не я е грижа за нищо. Малко по-вляво и малко по-назад от него крачеха двамата чиновници от „Администрацията за Безопасност и Гражданско Окуражаване“, а малко по-вдясно и малко по-отпред крачеше празният костюм, който носеше инструментите им и разузнаваше пътя.

Стигнаха до огромната цепнатина на „Звезден Бункер Милиард Години“ и насочиха фенерчетата си към нея. От дебелите два фута разкъсани и изкривени преградни стени стърчаха осакатени машини. В кораба се беше заселило семейство големи прозрачни змиорки, които явно харесваха дома си.

Празният костюм ги изпревари и отиде да провери шлюзовете по дължината на мрачния корпус. Едва третият се отвори, и то трудно. Костюмите се напъхаха в шлюза и няколко дълги минути изчакаха механизмите да се справят с чудовищното налягане на водата отвън и бавно да го заменят със също толкова чудовищното налягане на въздуха и инертните газове. Накрая вътрешната преграда се отвори и те влязоха в тъмното преддверие на „Звезден Бункер Милиард Години“.

Наложи се да минат през още няколко Титан-О-Дръж врати, които чиновниците отваряха с кварковите си ключове. Скоро навлязоха толкова надълбоко в мощните обезопасителни полета, че на екрана с ултракрикета се появиха смущения и на Зейфод му се наложи да превключи на един канал с рок клипове, тъй като за рокстанциите не съществуваха прегради.

Последната врата се отвори и те влязоха в някакво помещение, наподобяващо голяма гробница. Зейфод насочи фенера си към дъното на помещението и светлината му попадна право върху едно лице с широко отворени очи и широко раззината уста.

Зейфод също зина поне четири пъти толкова широко и изпищя, захвърляйки фенера, след което седна тежко на пода, или по-скоро върху едно тяло, което беше лежало необезпокоявано там почти от шест месеца и което реагира на постъпката му с мощна експлозия. Зейфод се зачуди какво пък да направи сега и след кратък но бурен вътрешен дебат реши, че е най-уместно да припадне.

След няколко минути се свести и се престори, че не знае нито кой е, нито къде е, нито как се е озовал там, но изобщо не беше убедителен. Тогава се престори, че паметта му се е възвърнала внезапно и че отново е припаднал от шока, но празният костюм — когото Зейфод вече започваше съвсем сериозно да намразва — със зле прикрита досада му помогна да се изправи на крака и го върна насила към действителността.

Тя беше грозна като настроението му и неприятна в повече от едно отношения, най-очевидното от които бе пълноцветната аранжировка на частите от тялото на покойния корабен навигатор по пода, тавана и стените и най-вече по долната част на неговия, на Зейфод, костюм. Ефектът беше толкова смайващо погнусяващ, че повече няма да се връщаме към него в нито един момент от този разказ — освен за да отбележим мимоходом факта, че Зейфод се издрайфа в костюма си, което наложи да го смени с празния — след поредица сложни модификации в горната му част. За негов лош късмет обаче зловонието в кораба и гледката на собствения му костюм, който се разхождаше насам-натам, омазан в разлагащи се вътрешности, бяха достатъчни, за да го накарат да се издрайфа и в новия костюм, което беше проблем, с който той и костюмът просто трябваше да свикнат. Ето. Дотук. Стига гнусотии. Стига толкова такива гнусотии.

Собственикът на изкривеното в писък лице се беше успокоил съвсем незначително и в момента бълбукаше нещо несвързано от резервоара си с жълтеникава течност — резервоарът за аварийно потапяне.

— Той беше луд — бълбукаше, — луд! Казах му, че винаги може да опита омарите на връщане, но той беше полудял. Обсебен! На вас случвало ли ви се е нещо такова като има наоколо омари? На мен не. Много са ми гумени и лигави и изобщо не са ми вкусни, не знам. Хиляда пъти предпочитам миди и му го казах. О, Заркуон, казах му го!

Зейфод се втренчи във видението в резервоара. Мъжът беше закачен към всевъзможни животоподдържащи тръби, а гласът му бълбукаше от високоговорители и отекваше налудничаво из безкрайните глухи коридори на кораба.

— Ето това ми беше грешката — изпищя лудият. — Казах му, че всъщност предпочитам миди, а той каза, че това било, защото не съм опитвал истински добре приготвен омар, както го можели само по родните му места, които били точно тук и че щял да ми докаже. Каза, че не било никакъв проблем и каза, че омарите по тези места си стрували пътя, да не говорим, че така сме щели да си починем малко и се закле, че можел да преведе кораба през атмосферата, но това беше лудост, лудост! — изкрещя той, след което замълча и завъртя очи, сякаш думата беше размахала някакъв звънец в съзнанието му. — Корабът направо изгуби управление! Направо не можех да повярвам, само за да докажеш нещо за някакви омари, какво толкова ги възхваляват, извинявам се, че непрекъснато дрънкам за омари, ей сега ще спра, ама откакто съм се напъхал в тоя резервоар все за тях си мисля, представяте ли си какво е няколко месеца да пътуваш с едни и същи хора и да ядеш едни и същи боклуци и след това някой да ти надуе главата с омари и после да плаваш шест месеца сам-самичък в скапания резервоар и да си мислиш за омари. Ей сега спирам да говоря за омари, наистина. Омари, омари, омари — стига! Мисля, че съм единственият оцелял. Само аз успях да стигна до спасителния резервоар, преди да потънем. Аз подадох сигнала за бедствие и след това катастрофирахме. Абсолютна катастрофа, и то защото някакъв обичал омари. Може да ме мислите за луд. И аз вече не знам.

Мъжът впери в тях умоляващ поглед и съзнанието му, изглежда, се приземи бавно като падащо листо. Той премигна и ги изгледа странно като маймуна, взираща се в непозната риба. Подращи любопитно стъклената стена на резервоара с гъбясалите си пръсти. От устата и носа му изскочиха ситни наситеножълти мехурчета, задържаха се за кратко в плаващата му коса и продължиха нагоре.

— О, Заркуон, о небеса — промълви патетично на себе си. — Намерен съм. Спасен съм…

— Е — подхвана енергично единият чиновник, — най-накрая ви намерихме. — Той отиде до компютърното табло в средата на помещението и започна бързо да проверява за повреди основните наблюдаващи вериги на кораба.

— Камерата с неопределените пръти е цяла — каза.

— Свещените дингови фъшкии — изръмжа Зейфод. — Значи на борда имало неопределени пръти…!

Неопределените пръти бяха устройства, използвани за добиване на един, за щастие, вече забравен вид енергия. По едно време в миналото, когато треската за нови енергийни източници се била превърнала в истерия, някакъв млад умник забелязал единственото място, което не било използвало всичката си налична енергия — миналото. И с внезапния прилив на кръв в главата, който са склонни да предизвикват подобни прозрения, още същата нощ изобретил начин за добиване на тази енергия и само след година огромни пасажи от миналото били изцедени от последната си капка енергия и просто били безвъзвратно опустошени. Онези, които поддържали идеята за опазване на миналото, били обвинявани в скъпоструваща сантименталност. Миналото представлявало ужасно евтин, много чист и практически непресъхващ източник на енергия и освен това винаги можело да се създадат няколко Естествени Минали Резервати, разбира се, ако някой се съгласял да плати за поддръжката им, а колкото до обвинението, че източването на миналото обезкръвявало настоящето, е, може и да било така, донякъде, но последствията били пренебрежимо малки и човек все пак трябвало да се съобразява с мащабите, нали така.

Впоследствие станало ясно, че настоящето наистина се обезкръвявало и че причината за това били хищните себични копелета-прахосници от бъдещето, които вършели същото, и чак тогава всички осъзнали, че всички неопределени пръти, както и тайната на производството им трябвало да бъдат унищожени докрай и завинаги. Всички твърдели, че ставало въпрос за доброто на дядовците и на внуците им, но то, естествено, било добро за дядовците на внуците им и за внуците на дядовците им.

Представителят на „Администрацията за Безопасност и Гражданско Окуражаване“ сви пренебрежително рамене.

— Прътите са на абсолютно безопасно място — отбеляза той, след което вдигна очи към Зейфод и в пристъп на необичайна откровеност добави, разглеждайки единия компютърен екран: — На борда има нещо далеч по-опасно. Поне се надявам още да е на борда.

Другият чиновник го прекъсна грубо.

— Какви ги дрънкаш, бе? — процеди през зъби.

Първият отново сви рамене.

— Няма значение. Каквото и да каже, никой няма да му повярва. Нали затова избрахме точно него? Колкото по-зловещи истории разказва, толкова по ще го мислят за хипи-авантюрист с развинтена фантазия. Ако пък каже и това, ще го обявят за параноик. — Той се усмихна мило на Зейфод, който кипеше от гняв в оповръщания си костюм. — Можеш да ни придружиш. Ако искаш.

— Виждаш ли? — каза чиновникът, оглеждайки ултратитаниевите външни пломби на контейнерите с неопределени пръти. — Абсолютно непроницаеми, абсолютно обезопасени.

Беше казал същото за контейнерите с химически оръжия, толкова мощни, че една чаена лъжичка от тях можеше да обезлюди цяла планета.

Беше казал същото за контейнерите със зета-активни смеси, толкова мощни, че една чаена лъжичка от тях можеше да взриви цяла планета.

Беше казал същото за контейнерите с тета-активни смеси, толкова мощни, че една чаена лъжичка от тях можеше да облъчи цяла планета.

— Радвам се, че не съм планета — измърмори Зейфод.

— Няма от какво да се боиш — окуражи го представителят на „Администрацията за Безопасност и Гражданско Окуражаване“. — Планетите са в пълна безопасност. Гарантирано — добави и млъкна. Наближаваха контейнера в най-голяма близост до цепнатината в гърба на „Звезден Бункер Милиард Години“. Коридорът беше огънат и деформиран, а по пода имаше влажни лепкави петна.

— Охо, хмм — каза чиновникът. — Охо, хм, хм.

— Какво има в този контейнер? — настоя да разбере Зейфод.

— Отпадъци — отвърна чиновникът и млъкна.

— Отпадъци ли… — продължи да упорства Зейфод — от какво?

Двамата чиновници мълчаха като пукали и оглеждаха втренчено ключалката на контейнера. Същата сила, която беше деформирала целия коридор, беше разкъсала и пломбите. Единият докосна плахо вратата и тя се отвори моментално. Вътре цареше мрак, разсейван донякъде от бледите жълти осветителни тела в дъното на контейнера.

— От какво? — изсъска Зейфод.

По-старшият чиновник се обърна към по-младшия.

— На кораба трябва да има спасителна капсула, с която екипажът да се евакуира, преди да го хвърли в черната дупка.

Младшият чиновник кимна и излезе, без да каже нито дума.

Първият махна на Зейфод да се приближи.

— Причината всичко на този кораб да е в безопасност — каза тихо, — продължавам да твърдя, в безопасност, е, че никой не е толкова луд, че да го използва. Никой. Поне никой толкова луд няма да се приближи до него. Лудите и опасни хора събуждат дълбока тревога. Хората може да са глупави, но не са чак толкова глупави.

— Отпадъци — изсъска отново Зейфод. Съскаше, за да не се забележи, че гласът му трепери. — От какво?

— Ъъ, от хора по поръчка.

— Моля?

— Сириуската Кибернетична Корпорация спечели конкурс за огромен проект за дизайн и производство на синтетични личности по поръчка. Резултатът беше плачевен. Всички „хора“ и „личности“ представляваха някаква амалгама от типични черти, които бяха просто несъвместими в естествените форми на живот. Повечето от тях не бяха нищо друго освен жалки неудачници, но някои се оказаха много, много опасни. Опасни, защото не предизвикваха тревога в другите хора. Преминаваха през различни ситуации като призраци през стена, защото никой не забелязваше опасността.

Най-опасни от всички бяха три еднакви личности — точно те бяха затворени в този контейнер и заедно с кораба трябваше да изчезнат от лицето на тази Вселена. Не че бяха зли, напротив, бяха доста простодушни и очарователни. Но са най-опасните същества във Вселената, защото никога няма да се откажат да сторят нещо, което е разрешено и никога няма да сторят нещо забранено…

Зейфод погледна мъждивите жълти осветителни тела, двете мъждиви жълти осветителни тела. След като очите му привикнаха със светлината, забеляза, че в сянката между тях има още нещо счупено. На пода блестяха мокри лепкави петна.

Зейфод и чиновникът пристъпиха предпазливо към светлината. В този миг в шлемофоните им долетяха като удари с чук трите думи на втория чиновник.

— Капсулата я няма.

— Проследи я — отсече спътникът на Зейфод. — И открий точно къде е отишла. На всяка цена трябва да разберем къде е отишла!

Зейфод плъзна встрани една стъклена врата на пода. Под нея имаше резервоар, пълен с гъста жълта течност, в който плаваше някакъв мъж, приятен на вид мъж с множество бръчици от смях по лицето. Изглеждаше много доволен и се усмихваше на нещо свое.

В шлемофоните долетя ново рязко съобщение. Планетата, към която се била насочила спасителната совалка, била идентифицирана. Намирала се в Галактически Сектор ZZgZ множествено Алфа.

Приятният мъж в резервоара продължаваше да си бълбука по същия начин като втория пилот в неговия резервоар. От устните му излизаха малки жълти мехурчета. Зейфод откри високоговорителя на резервоара и го включи. Мъжът бълбукаше нежно за някакъв слънчев град на някакъв хълм.

Зейфод чу нарежданията на представителя на „Администрацията за Безопасност и Гражданско Окуражаване“, че планетата в ZZgZ множествено Алфа трябва да се „обезопаси абсолютно“.

1

„Форд Префект“ — популярна марка автомобили. — Б.пр.

2

Битер — вид английска бира. Б.пр.

3

Рийдърз Дайджест — известно американско списание. Б.пр.

4

Президент: пълна титла — Президент на имперското галактическо правителство.

Названието „имперски“ се бе запазило, въпреки че понастоящем представлява анахронизъм. Наследственият император е все едно мъртъв, и то от много векове насам. Миг преди да умре, докато все още се намираше в кома, той бе затворен в стазисно поле, което да го поддържа вечно и неизменно в това състояние. Всичките му наследници отдавна са починали и това означава, че без никакви сериозни социални сътресения властта чисто и просто е направила крачка-две надолу по стълбицата и сега, по всеобщо виждане, се намираше в ръцете на един колективен орган на управление, изпълнявал навремето ролята на съветник на императора — един избираем Управителен съвет, възглавяван от президент, избран от този съвет. Но всъщност властта не се намира изобщо в техни ръце.

Що се отнася до президента, до голяма степен той е един фигурант, неразполагащ с никаква власт. На пръв поглед той се избира от правителството, но качествата, които трябва да притежава, не са тези на добър държавник, а на човек, способен да върши добре премислени безобразия. Ето защо президентът винаги е бивал противоречива личност — едновременно вбесяваща и обаятелна. Службата му не се състои в това да упражнява власт, а да отклонява вниманието от нея. По тези показатели Зейфод Бийблброкс е един от най-сполучливите президенти, които Галактиката някога е имала — вече е прекарал две от десетте години на мандата си в затвора за измама. Малцина са тези, които осъзнават, че президентът и правителството не притежават никаква власт, и от тези малцина само шестима души знаят в чии ръце се намира върховната политическа власт. Болшинството от останалите вярват, че най-важните политически въпроси се решават от компютър. Надали съществува по-голяма заблуда от тази. Б.а.

5

Истинското име на Форд Префект е произносимо единствено на един малко известен бетелгиуски диалект, понастоящем напълно изчезнал след онова страшно бедствие Хрънг, стоварило се върху Бетелгиус Седем през Гал/Сид./Год. 03758 и изтребило до крак всички стари праксибетелски общности. Бащата на Форд бе единственият човек, оцелял след страшното бедствие Хрънг, стоварило се върху планетата, и то по някаква невероятна случайност, която той до края на живота си така и не успя да обясни задоволително. Изобщо целият случай беше забулен в някаква тъмна мистерия: никой всъщност не знаеше какво е това „Хрънг“, нито пък защо бе решило да се стовари тъкмо върху Бетелгиус Седем. Бащата на Форд, след като махна с ръка и отпъди облаците на съмнението, които нямаше как да не се съберат над него, се пресели на Бетелгиус Пет, където стана и баща, и чичо на Форд; а в памет на своите измрели сънародници го кръсти на древния праксибетелски език.

И тъй като Форд не се научи да изговаря истинското си име, след време баща му умря от срам — срамът все още е смъртоносно заболяване в някои части на Галактиката. Съучениците му му дадоха прякора Икс, което на езика на Бетелгиус Пет означава „момче, което е неспособно да даде задоволителен отговор на въпроса, какво е това «Хрънг» и защо е трябвало да се стовари именно върху Бетелгиус Седем“. Б.а.

6

Макдоналдс — верига от заведения за бързо хранене. Б.пр.

7

Парсек — единица за измерване на междузвездни разстояния, равна на 3,26 светлинни години. Б.пр.

8

Баулър — в крикета този, който замахва с бухалката, за да вкара топката във вратата. Бел.пр.

9

Батсман — в крикета пази вратата, като с удар на бухалката си се стреми да върне топката възможно най-навътре в игрището, докато си сменят местата с батсмана на противниковия отбор. Бел.пр.

10

pollo sorpreso (ит.) — изненадано пиле. Бел.пр.

11

Мидландс — централните графства на Англия. Бел.пр.

12

В крикета вратата представлява три кръгли дървени подпори, широки два сантиметра и дълги около седемдесет сантиметра, забити в земята на една линия с около седем сантиметра разстояние помежду си и съединени отгоре с две напречни греди. Бел.пр.

13

Уиккит — преиначено от уикет — напречните греди на вратата в крикета, които трябва да се уцелят с топката. Бел.пр.

14

Есекс — графство в Англия. Бел.пр.

15

Хадес — в гръцката митология подземното царство на сенките. Бел.пр.

16

Кент, Съсекс, Хемпшър — графства в Англия. Бел.пр.

17

клониране — генетична манипулация, в резултат на която от една клетка-предшественик се получава множество генетично идентични клетки. Бел.пр.

18

инфрачервени лъчи. Бел.пр.

19

джиг — вид бърз танц. Бел.пр.

20

Езеро в лондонския Хайд Парк. Бел.пр.

21

Виж „Хенри V“ от У. Шекспир. Б.пр.

22

Вид птици. Бел.пр.

23

Украшение за глава от пера.

24

Хаотично слепваш камънаци.

25

Свещенически ранг.

26

Виж „Животът, Вселената и всичко останало“, глава 18.

Content

Дъглас Адамс
Пътеводител на галактическия стопаджия

Книга първа Пътеводител на галактическия стопаджия

Глава I

Глава II

Глава III

Глава IV

Глава V

Глава VI

Глава VII

Глава VIII

Глава IX

Глава X

Глава XI

Глава XII

Глава XIII

Глава XIV

Глава XV

Глава XVI

Глава XVII

Глава XVIII

Глава XIX

Глава XX

Глава XXI

Глава XXII

Глава XXIII

Глава XXIV

Глава XXV

Глава XXVI

Глава XXVII

Глава XXVIII

Глава XXIX

Глава XXX

Глава XXXI

Глава XXXII

Глава XXXIII

Глава XXXIV

Глава XXXV

Книга втора Ресторант „На края на Вселената“

Глава I

Глава II

Глава III

Глава IV

Глава V

Глава VI

Глава VII

Глава VIII

Глава IX

Глава X

Глава XI

Глава XII

Глава XIII

Глава XIV

Глава XV

Глава XVI

Глава XVII

Глава XVIII

Глава XIX

Глава XX

Глава XXI

Глава XXII

Глава XXIII

Глава XXIV

Глава XXV

Глава XXVI

Глава XXVII

Глава XXVIII

Глава XXIX

Глава XXX

Глава XXXI

Глава XXXII

Глава XXXIII

Глава XXXIV

Книга трета Животът, Вселената и всичко останало

Глава I

Глава II

Глава III

Глава IV

Глава V

Глава VI

Глава VII

Глава VIII

Глава IX

Глава X

Глава XI

Глава XII

Глава XIII

Глава XIV

Глава XV

Глава XVI

Глава XVII

Глава XVIII

Глава XIX

Глава XX

Глава XXI

Глава XXII

Глава XXIII

Глава XXIV

Глава XXV

Глава XXVI

Глава XXVII

Глава XXVIII

Глава XXX

Глава XXXI

Глава XXXII

Глава XXXIII

Животът, Вселената и Всичко останало

Книга четвърта Сбогом и благодаря за рибата

Пролог

Глава 1

Глава 2

Глава 3

Глава 4

Глава 5

Глава 6

Глава 7

Глава 8

Глава 9

Глава 10

Глава 11

Глава 12

Глава 13

Глава 14

Глава 15

Глава 16

Глава 17

Глава 18

Глава 19

Глава 20

Глава 21

Глава 22

Глава 23

Глава 24

Глава 25

Глава 26

Глава 27

Глава 28

Глава 29

Глава 30

Глава 31

Глава 32

Глава 33

Глава 34

Глава 35

Глава 36

Глава 37

Глава 39

Глава 40

Епилог

Книга пета Почти безобидна

Младият Зейфод и безопасността

1