Л. Рон Хабърд

Бойно поле Земя

ПЪРВА ГЛАВА

1

— Човекът — каза Търл — е един застрашен вид.

Косматите лапи на братята Чамко увиснаха над широките клавиши на развлекателната лазерна игра. Изпъкналите костни клепачи на Чар се спуснаха върху жълтеникавите му очи, а това означаваше, че е заинтригуван. Дори сервитьорката, която сновеше безшумно и събираше мръсните паници, се закова на мястото си.

Търл не би могъл да направи по-голямо впечатление дори ако беше хвърлил чисто голо момиче от плът и кръв в средата на стаята.

Прозрачният купол на залата за отдих на Междугалактическата минна компания хвърляше черни отблясъци над и около тях, а носещите му греди бяха посребрени от бледата светлина на единствената земна Луна. Тя навлизаше във втората си четвърт през тази лятна нощ.

Търл повдигна кехлибарените си очи от огромната книга — в масивните му лапи тя изглеждаше като детска играчка, и обиколи стаята с поглед. Изведнаж осъзна впечатлението, което бе предизвикал. Развесели се — това нарушаваше монотонността на десетгодишната му служба в този забравен от боговете минен лагер, намиращ се на края на света в една от малките галактики.

С още по-професорски глас, достатъчно гърлен и ръмжащ, Търл повтори мисълта си:

— Човекът е един застрашен вид.

Чар го изгледа намръщено:

— Какво, по дяволите, четеш?

Търл не се стресна от тона му. В края на краищата Чар беше само един от многото началници в мината, докато той беше началник на службата за сигурност.

— Не съм го прочел, а сам стигнах до този извод.

— Все някъде трябва да си го прочел — изръмжа Чар. — Що за книга е това?

Търл я повдигна така, че да може Чар да види задната й корица. Там беше написано: „Общ доклад за геоложките находища, том 250 369“. Като всички подобни книги, тя беше огромна, но изработена от почти безтегловен материал, особено за планета с ниска гравитация, каквато беше Земята. Поради малката си тежест транспортът на това истинско технологическо чудо не се оскъпяваше.

— Р-р-р — изръмжа Чар с отвращение. — Трябва да е стара поне двеста-триста земни години. Ако искаш да се ровиш из разни книги, мога да ти предложа новия доклад на управителния съвет на директорите, в който се казва, че изоставаме с доставката на тридесет и пет партиди боксит.

Братята Чамко се спогледаха, след което отново съсредоточиха вниманието си върху резултата от играта — убиваха живи земни насекоми, затворени в камера с въздух. Но следващите думи на Търл ги отвлякоха от заниманието им.

— Днес — каза той, като пропусна покрай ушите си предложението на Чар за нещо по-делово — получих данните от безпилотния разузнавателен самолет, според които в долината под планинския връх има само тридесет и пет човека. — Търл посочи с лапа очертания от лунната светлина силует на планинската верига.

— Е, и какво? — попита Чар.

— Ами порових се из книгите от чисто любопитство. Някога в тази долина е имало стотици хора. А цялата планета е била населена с хиляди и хиляди — продължи Търл с още по-професорски тон.

— Не бива да се вярва на всичко, което пише в книгите — възрази Чар. — По време на последното ми назначение, мисля, че беше на Арктур 4…

— Фактите в тази книга — прекъсна го Търл натъртено — са предоставени от Отдела за култура и етнология на Междугалактическата минна компания.

Клепачите на по-големия от братята Чамко се раздвижиха.

— Не знаех, че имаме и такъв.

Чар размърда ноздри.

— Той бе разформирован преди един век. Решиха, че финансирането му е просто излишно прахосване на пари. Само дрънкаха за екология и други подобни глупости.

Той се обърна тежко към Търл:

— Измисляш как да си уредиш извънреден отпуск, а? Подозирам, че ще си имаш неприятности с мен, ако не си седиш на задника. Сигурно ще поискаш цял куп неща — екипировка, дихателен газ, разузнавателни самолети. Предупреждавам те, че няма да получиш нито един от моите работници.

— Я по-кротко — рече Търл. — Аз просто казах, че човекът…

— Чух какво каза. Назначиха те, защото си хитрец. Точно така, хитрец. Но не си умен. Само хитрец. И аз вече разбирам какво целиш — търсиш си повод да отидеш на лов. Кой нормален психло ще си губи времето с онези същества?

По-малкият от братята Чамко се ухили:

— Писва ми, когато само копаеш, копаеш, копаеш, а след това товариш, товариш. Ловът може да се окаже много забавно нещо. Май никой не е ходил от…

Чар се обърна рязко към него. Приличаше на танк, който насочва дулото си към целта.

— Не виждам какво забавно може да има в това, да преследваш тези отвратителни същества. Че ти виждал ли си поне едно от тях? — Той се изправи на крака и подът изскърца. Посочи с лапа малко над пояса си и каза: — Ей дотук са ми! Почти нямат козина, освен по главата. На цвят са мръснобели, като бели охлюви. Много са крехки и се чупят, когато се опиташ да ги пъхнеш в чувал.

Чар изръмжа с отвращение и взе една купа, пълна с кербанго.

— Толкова са хилави, че не могат да вдигнат това, без да си изсипят червата. А и не стават за ядене. — Той погълна кербангото наведнаж и потръпна доволно.

— А ти виждал ли си ги? — попита по-големият Чамко.

Чар седна, като разтресе купола и подаде празната купа на сервитьорката.

— Не — каза той, — живи не съм срещал. Но съм виждал в шахтите на мината костите им и съм слушал за тях.

— Някога са били хиляди — каза Търл, без да обръща внимание на началника. — Хиляди! По цялата планета.

Чар се уригна.

— Не се учудвам, че са измрели. Та те дишат този кислородно-азотен въздух. Смъртоносна смес.

— Вчера ми се пукна маската — каза по-малкият Чамко. — Цели трийсет секунди си мислех, че ще умра. В мозъка ти се забиват гръмотевици. Истинска отрова. Мечтая да се върна у дома и да се разхождам без маска и екипировка. У нас дори гравитацията ти позволява да се движиш по-стабилно, всичко е в красив пурпурен цвят и няма и следа от цялата тази зеленилка. Татко постоянно ми казваше, че ако не се държа като добър психло и не казвам „уважаеми господине“ на когото трябва, ще свърша в някое затънтено място като това. И беше прав. Така и стана. Твой ред е, братко.

Чар се отпусна назад и загледа Търл.

— Ама ти наистина ли ще ходиш на лов за хора?

Търл погледна към книгата. Отбеляза докъде беше стигнал с огромния си нокът и започна да почуква с тома по коляното си.

— Мисля, че бъркаш — каза замечтано. — Все пак е имало нещо в тези същества. Тук пише, че преди да се появим ние, градовете им са били разпръснати по всички континенти. Имали са летящи машини и кораби. Дори са успели да изстрелят някои неща в Космоса.

— Откъде си сигурен, че не е била някоя друга цивилизация? — попита Чар. — И откъде знаеш, че не е била някоя откъсната от света колония от психлоси?

— Не, не е било така — отговори Търл. — Един психло не може да диша този отвратителен въздух. Със сигурност са били хора. Точно така пише и в изследването на онези от културния отдел. Чел ли си в нашите учебници по история, как сме се озовали тук?

— Ъ-ъ, не — каза Чар.

— Очевидно хората са изпратили в Космоса някаква сонда, която дала пълна информация, как да се стигне до това място. В нея имало снимки на човек и всичко останало, което е нужно. Тя била уловена от психлоска станция. И знаеш ли какво открили?

— Ъ-ъ — опита се да отговори Чар.

— Сондата, а и самите снимки били от метал, който е голяма рядкост навсякъде и струва цяло състояние. И Междугалактическата платила на правителството шейсет трилиона галактически кредита за координатите и концесиите. Една газова атака и ето ни тук.

— Приказки, приказки — каза Чар. — За всяка планета, която сме издълбавали отвътре, има измислена по една такава смехотворна история. За всяка.

Той се прозя широко и устата му заприлича на пещера.

— Всичко това е било преди стотици, може би преди хиляди години. Забелязал ли си, че фантастичните истории на Отдела за обществени отношения са толкова назад във времето, та да не могат да бъдат проверени?

— Аз обаче ще изляза навън и ще си хвана едно от тези същества.

— Без мои служители и екипировка — каза Чар.

Търл надигна огромното си туловище, прекоси скърцащия под и се запъти към стаята си.

— Ти си напълно полудял.

Двамата братя Чамко се върнаха към играта и продължиха да поразяват обречените насекоми, които едно след друго избухваха в облачета дим.

Чар гледаше към празната врата. Сигурно и шефът на службата за сигурност знаеше, че нито един психло не може да отиде в онези планини. Търл трябва наистина да е луд. Там горе има смъртоносен уран.

Търл се движеше шумно към стаята си и не се смяташе за луд. Беше много умен, както винаги. Пусна слуха така, че да може да контролира положението, когато задействува собствените си планове. Те щяха да го направят богат и силен — и щяха да го измъкнат от тази проклета планета.

Човешките същества щяха да разрешат проблемите му. Само едно да хванеше и всички останали ще са негови. Акцията бе започнала, и то добре, смяташе той.

Търл заспа с мисълта за своето интелектуално превъзходство.

2

Денят беше добър за погребение, само че погребение май нямаше да има.

Покритите със сняг върхове разкъсваха пълзящите от запад тъмни облаци, които скриваха синьото небе.

Джони Гудбой Тайлър стоеше изправен до коня си в горния край на широката планинска ливада и гледаше с тревога рушащото се село в подножието на склона.

Баща му бе умрял и трябваше да бъде погребан така, както подобава. Причината за неговата смърт не бяха червените петна, които покриваха тялото му, и значи нямаше опасност от зараза. Просто костите му се бяха разпаднали. Следователно не съществуваше причина да не бъде погребан както трябва. Но изглежда никой не се бе загрижил за това.

Джони бе станал в ранни зори, твърдо решен да задуши скръбта си и да поеме ежедневните задължения. Бе сложил юздата от говежда кожа на Уиндсплитър, най-бързия от неговите коне, и се бе спуснал през опасните дефилета в равнината. С много усилия и непрекъснато яздене успя да откара обратно горе в планината пет диви говеда. След това закла най-тлъстото и нареди на леля си Елен да накладе огън и да изпече месото.

Но на нея не й се слушаха заповеди. Тя каза, че счупила най-острия си камък и не можела да одере и да нареже животното. Още повече че напоследък никой от мъжете не бил носил дърва за огъня.

Джони Гудбой се бе изправил до нея и я бе погледнал. Той беше с половин глава по-висок от средния ръст, почти метър и осемдесет, с пращящи от сила мускули на неговите двадесет години. Просто бе стоял, втренчил в нея студените си сини очи, докато вятърът си играеше с русите му като слама коси и брада. И леля му Елен отиде, събра дърва и с камък в ръка се хвана на работа, макар и да беше доста тъп. Сега той я наблюдаваше, обвита в дим и от миризмата на цвърчащото месо.

Джони си мислеше, че селото би трябвало да бъде по-оживено. Последното голямо погребение, на което бе присъствувал, беше преди петнадесет години. Тогава изпратиха кмета на селото. Имаше песни, молитви и гощавка, която завърши с танци под лунната светлина. Кметът Смит бе положен в дупка в земята и затрупан с пръст, а мястото бе отбелязано с две кръстосани пръчки. Тогава традицията бе спазена за последен път. Напоследък просто хвърляха мъртвите в дълбокото дере под вира и оставяха койотите да се справят с тях.

Не, той нямаше да позволи това да се случи със собствения му баща.

Завъртя се на място и с едно движение се метна на гърба на Уиндсплитър. Твърдите му боси пети пришпориха коня надолу към Съдилището.

Премина покрай разпадащите се останки от колиби в покрайнините на селото. С всяка изминала година те се огъваха под напора на времето. Вече много отдавна никой не сечеше дънери за построяването на жилища. Всеки, който имаше нужда, вземаше каквото може да се използва от старите. Но гредите на колибите, покрай които минаваше, бяха толкова изгнили и проядени от червеи, че не ставаха дори за палене на огън.

Уиндсплитър си избираше пътя по буренясалата пътека, като внимателно заобикаляше трупащите се от години боклуци и кости на изядени животни. Наостри уши, когато чу далечния вой на самотен вълк в планината.

Джони помисли, че миризмата на прясна кръв и печено месо сигурно ще докара вълците, и стисна в ръката си боздугана. Съвсем наскоро видя вълк чак сред колибите — бе дошъл да търси кокали или дори да отмъкне някое кутре или малко дете. Само преди десет години такова нещо не можеше да се случи. Но с всяка изминала година оставаха все по-малко и по-малко хора.

Легендата твърдеше, че някога в долината е имало хиляди, но според Джони това си беше чисто преувеличение. Храната беше в изобилие. Широките равнини под върховете бяха пълни със стада диви говеда, свине и коне. Планинските райони над тях подслоняваха стотици елени и диви кози. Дори неопитен ловец би могъл да си набави храна. Вода имаше колкото щеш и малките лехи със зеленчуци щяха да се отплатят стократно, ако се намереше някой да се погрижи за тях.

Не, причината не беше в прехраната. Имаше нещо друго. Изглежда животните се размножаваха, а хората не. Или поне не се забелязваше. Равновесието между родените и починалите беше нарушено — смъртта побеждаваше. Много често новородените имаха едно око или един бял дроб, или една ръка и трябваше да бъдат оставени навън в ледената нощ. Никой не искаше изроди. Животът винаги се е страхувал от тях.

Може би причината се криеше в самата долина.

Когато бе на седем години, попита баща си за тези неща.

— Може би хората просто не могат да живеят точно тук? — му каза веднаж.

Баща му го бе погледнал уморено.

— Според легендите е имало хора и в другите долини. Но ние все още сме тук, колкото и да сме малко.

Не изглеждаше убедително. Джони каза:

— Равнините под нас са толкова просторни и пълни с животни. Защо не отидем да живеем там?

Джони винаги бе създавал неприятности. Прекалено е умен, казваха за него по-възрастните. Обикновено не вярва на това, което му се казва. Не вярва дори на по-възрастните. Не, Джони Гудбой Тайлър не беше като останалите. Но баща му не започна разправия. Само каза със същия уморен глас:

— Там долу няма дървета, за да си построим колиби.

Но и това не даваше отговор на основния въпрос. Джони се бе опитал да продължи:

— Обзалагам се, че все ще се намери нещо, от което да се направят жилища.

Баща му бе коленичил пред него и този път се бе опитал спокойно да му обясни:

— Ти си добро момче, Джони. Аз и майка ти те обичаме много. Но никой не може да построи нещо, което да спре чудовищата.

Чудовища, чудовища. През целия си живот Джони бе слушал за тях, но никога не ги бе виждал. Все пак запази спокойствие. Е, щом старците искат да вярват в чудовища, нека си вярват.

Но като си помисли за баща си, очите му се напълниха със сълзи.

Конят внезапно се изправи на задните си крака и едва не го хвърли от гърба си. Цяла армия планински плъхове, дълги повече от тридесет сантиметра, бе изскочила от една колиба и изплаши Уиндсплитър.

Така ти се пада, като сънуваш посред бял ден, помисли си Джони. Той върна Уиндсплитър на пътеката и подкара към Съдилището.

3

Криси беше там и както обикновено, по-малката й сестричка беше прегърнала крака й. Джони Гудбой не им обърна внимание и надникна в Съдилището. Древната постройка бе единствената с каменни основи и под. Някои твърдяха, че била на хиляда години, и Джони бе склонен да им вярва. Сменян седемнайсет пъти, покривът се бе огънал като гърба на товарен кон. Нямаше греда, която да не беше почти куха, проядена от червеите. Прозорците бяха вдлъбнати като очните кухини на изгнил череп. Каменната пътека бе наполовина изтъркана от мазолестите пети на поколенията жители на селцето, които са идвали тук, за да бъдат съдени или да търсят справедливост във времената, когато тези неща все още са имали значение. В живота си Джони не бе виждал истински съд или дори събрание на старейшините.

— Пастор Стафър е вътре — каза Криси. Тя беше много красиво стройно момиче на около осемнадесет години. Имаше огромни черни очи, които се открояваха на фона на русите й като слама коси. Загръщаше се в плътно прилепнала по тялото й еленова кожа, но ръцете и краката й бяха почти голи.

Малката й сестра Пати щеше да се превърне в същинско копие на Криси. Тя го погледна със светнали очи и попита:

— Ще има ли истинско погребение, Джони?

Той не отговори. Спусна се с едно-единствено грациозно движение от гърба на Уиндсплитър и подаде юздите на Пати, която пусна крака на Криси и ги сграбчи с ентусиазъм. На седем години тя нямаше нито родители, нито истински дом и за нея заповедите на Джони означаваха много.

— Ще има ли месо и погребение, и дупка в земята, и всичко останало? — попита тя отново.

Джони мина през вратата, без да обърне внимание на Криси, която се опита да го докосне по ръката.

Пастор Стафър лежеше проснат върху купчина мръсна трева, похъркваше с отворена уста, а около него кръжаха мухи. Джони го побутна с крак.

Пасторът познаваше и по-добри дни. Някога той бе дебел и обичаше помпозното държане. Но това беше преди да започне да дъвче онази омайна трева, защото го болят зъбите, както твърдеше той. Сега беше мършав, изсушен, останал почти без зъби, цялото му тяло бе покрито с нечистотии. Около мръсното му легло се търкаляха сдъвкани стебла трева.

Когато кракът го разтърси отново, той отвори очи и уплашено започна да ги трие. После видя, че е Джони Гудбой Тайлър, и се отпусна пак.

— Ставай — каза Джони.

— Ето това са младите — промърмори пасторът. — Никакво уважение към по-възрастните. Развратничат, вземат най-хубавите парчета месо…

— Ставай! — повтори Джони. — Ще трябва да отслужиш погребение.

— Погребение ли? — измуча Стафър.

— С месо, служба и танци.

— Кой е умрял?

— Знаеш много добре кой е умрял. Нали и ти беше там.

— А, да, баща ти. Добър човек беше. Да-а, добър човек. Е, може и наистина да ти е бил баща.

Джони настръхна. Стоеше уж спокойно и имаше миролюбив вид, но носеше кожата на пума, която самичък бе убил, а на китката му висеше привързан малкият боздуган. Изведнаж той сякаш сам се озова в ръката му.

Пастор Стафър подскочи.

— Не ме разбирай погрешно, Джони. Просто нещата бяха малко объркани в онези дни, знаеш много добре. Майка ти по различно време имаше трима съпрузи, а тогава не съществуваше истинска церемония за…

— По-добре ще направиш, ако станеш — каза Джони.

Стафър впи ръце в една стара изподраскана пейка и се изправи. Започна да връзва еленовата кожа, която отдавна беше за изхвърляне, около тялото си с помощта на въже от трева.

— Напоследък паметта ми изневерява, Джони. Някога помнех всичко. Легенди, ритуали, благословии за успешен лов, та дори и домашните кавги. — Той се огледа за нова порция от омайната трева.

— Когато слънцето застане точно над главите ни — каза Джони, — ще събереш цялото село на старото гробище и ще…

— Кой ще изкопае дупката? Знаеш, че за едно истинско погребение е нужна дупка.

— Аз ще я изкопая — отвърна Джони.

Стафър намери най-сетне билката си и започна да я дъвче. В погледа му се четеше облекчение.

— Хубаво е, че има кой да я изкопае. По дяволите, това нещо още не е узряло. Кой ще намери и сготви месото?

— Всичко е уредено.

Стафър поклати глава, но изведнаж се сети, че има още нещо.

— Кой ще събере хората?

— Ще помоля Криси да им каже.

Стафър го погледна с упрек:

— Значи аз нямам работа до церемонията. Защо ме събуди? — Той се просна обратно върху мръсната трева и кисело изгледа Джони, докато излизаше от овехтялата стая.

4

Джони седеше, обгърнал коленете си с ръце, и гледаше втренчено останките от обредния огън.

Криси лежеше по корем до него и с белите си зъби лениво дъвчеше семки от една голяма слънчогледова пита. От време на време го поглеждаше озадачено и имаше причина за това. Никога преди, дори и като малко момче, не бе го виждала да плаче. Знаеше, че обича баща си, но Джони беше толкова снажен и величествен, дори студен. Възможно ли е под тази привлекателна външност да се таи малко любов и за нея? Струваше си да се замисли. Тя беше наясно с чувствата си към него. Ако му се случеше нещо, щеше да се хвърли в пропастта, към която понякога подмамваха диви говеда, за да ги убият по-лесно. Животът без Джони би бил пуст и непоносим. Все пак може би той не беше безразличен към нея. Тези сълзи показваха, че е способен да обича.

Пати нямаше такива грижи. Тя беше похапнала добре не само от печеното месо, но и от дивите ягоди, които се предлагаха в изобилие. А след това по време на ритуалния танц беше тичала на воля с няколко момченца на нейната възраст и после пак си похапна. Спеше толкова дълбоко, че приличаше на парцалена кукла.

Джони се чувствуваше виновен. Още по времето, когато беше седемгодишен, се беше опитал да убеди баща си, че това място е опасно. Не всички места за живеене са еднакви. Джони и сега беше сигурен, че е така. Защо свинете, конете и дивите говеда в равнините раждаха постоянно и техните малки бяха толкова многобройни? Защо койотите, вълците, пумите и птиците в по-високите части на планината ставаха все повече и повече, а хората постоянно намаляваха?

Жителите на селото бяха много доволни от погребението, още повече че цялата работа свършиха Джони и неколцина други.

Но Джони не беше доволен. За него то не беше достатъчно хубаво.

Точно по пладне хората се събраха на хълма над селото. Някои от по-възрастните твърдяха, че там се намира гробището. Сега нямаше и следа от него. Може би някога наистина е съществувало. Докато Джони копаеше под палещите лъчи на слънцето — разсъблечен, за да не изцапа наметалото си от кожа на пума и панталоните си от еленова кожа, се натъкна на нещо, което действително можеше да бъде стар гроб. Бяха кости, вероятно на човек.

Жителите на селото се дотътриха до мястото, но се наложи да почакат, докато Пати изтича да събуди отново пастор Стафър. Бяха се събрали само двадесет и пет души. Останалите казаха, че са уморени, и поискаха храната да им бъде занесена на място.

Възникна спор за формата на гроба. Джони го бе изкопал продълговат, така че тялото да бъде положено хоризонтално. Когато Стафър пристигна, започна да твърди, че гробовете се копаят вертикално, защото по този начин в гробището могат да се поберат повече мъртъвци. Когато Джони изтъкна, че вече не се правят погребения и има достатъчно място, Стафър го нахока пред всички.

— Пак се мислиш за много умен — скастри го той. — Още когато съветът беше останал наполовина, всички го казваха. Почти нямаше събрание, на което да не стане дума за някоя твоя лудория. Яздил си до високия хребет и си убил коза. Изкатерил си се на самия Връх, загубил си се в бурята и си намерил пътя, като си следвал посоката на склона. Много умно, нали? Кой друг е обучил шест коня? Всички знаят, че гробовете трябва да бъдат вертикални.

Но все пак погребаха баща му легнал, защото никой не би се наел да копае отново, а и слънцето беше започнало да напича и стана горещо.

Джони не се осмели да предложи това, което наистина искаше да направи. Щеше да има истински бунт.

Той искаше да положи тялото на баща си в пещерата на древните богове. Тя се намираше високо горе в тъмния каньон, в една зловеща цепнатина в скалата, под най-високия връх. Когато беше на дванадесет години, се беше изкатерил случайно дотам, по-скоро за да опита издръжливостта на понито си, отколкото да търси нещо. Пътят нагоре по каньона беше толкова удобен и подканящ. Той язди часове наред и изведнаж пред него изникнаха гигантски вертикални врати. Бяха изработени от някакъв метал, прояден от ръжда. Човек не можеше да ги забележи, дори ако се надвесеше от ръба на каньона. Бяха наистина огромни, стигаха чак до небето.

Джони слезе от понито си, изкатери се по каменните отломки и дълго ги гледа с интерес и страхопочитание.

Нужно му беше малко време, за да събере смелост и да се приближи до тях. После откри едно огромно резе, което едва не премаза крака му, когато успя да го откачи. Бе ръждясало, но много тежко.

Подпря едната врата с рамо — беше сигурен, че е врата, и отново натисна с всичка сила. Но тя не помръдна под тежестта на дванадесетгодишното момче.

После взе падналото резе, пъхна го в малката цепнатина и се опита да го използва като лост, но чак след няколко минути усилията му бяха възнаградени.

Чу се ужасяващо скърцане, което накара косата му да настръхне. Той захвърли резето и побягна към понито си.

Едва когато се намери на гърба му, страхът започна да го напуска. Може би звукът беше от ръждясалите панти. Може би не беше чудовище.

Върна се, опита още веднаж с лоста и се убеди, че стенеше самата врата.

От зейналия процеп идваше отвратителна миризма. Тя отново го изпълни с ужас. Малко светлина беше проникнала във вътрешността и той надникна.

Видя безброй учудващо добре запазени стъпала, които водеха надолу. Щяха да изглеждат още по-добре, ако…

Стълбите бяха покрити със скелети, разхвърляни във всички посоки. По тях се забелязваха останки от дрехи, каквито той никога не бе виждал.

Между костите имаше метални парченца, някои от които не бяха загубили блясъка си.

Той побягна отново, но този път не стигна до понито. Изведнаж разбра, че за да му повярват, има нужда от доказателство.

Събра цялата си смелост — нещо, което никога досега не му се беше налагало да прави, предпазливо прекрачи прага и взе едно от металните парченца. Беше красиво и лъскаво. Върху него беше изобразена птица с разперени крила, която държи в ноктите си стрели.

Сърцето му почти спря да бие, когато черепът, от който го взе, се претърколи настрани и се разпадна на прах пред ужасения му поглед, сякаш преди да изчезне, го упрекна за кражбата.

Когато пристигна в селото, понито му беше покрито с пяна.

Цели два дни не каза нищо на никого, като обмисляше как най-добре да зададе въпросите, чиито отговори го интересуваха. Опитът му от предишните случаи, при които бе проявявал любопитство, го караше да бъде предпазлив.

По това време кметът Дънкан беше още жив. Джони търпеливо изчака едрият мъж да се натъпче с еленово месо и да се уригне звучно няколко пъти.

— Онази голяма гробница… — започна Джони изведнаж.

— Голяма какво? — изръмжа кметът Дънкан.

— Онова място горе в тъмния каньон, където някога са поставяли телата на мъртвите…

— Какво място?

Тогава Джони извади лъскавата значка и му я показа.

Дънкан я разгледа от всички страни, като въртеше глава наляво и надясно.

Пастор Стафър, който в онези дни не беше затъпял дотолкова, се пресегна над огъня и я сграбчи с внезапно движение.

Последвалият разпит не беше никак приятен — защо малките момчета ходят на забранени места и причиняват неприятности на всички, защо не слушат внимателно, когато се събират възрастните, от които трябва да научат истината, скрита в легендите, и не на последно място — защо се правят на много умни.

Кметът Дънкан обаче беше любопитен и принуди пастора да припомни легендата, която даваше отговор на тази странна случка.

— Това е Гробницата на старите богове — бе казал пасторът накрая. — Откакто се помним, никой не е ходил там — с изключение на някои малки момченца, но твърдят, че е съществувала още по времето, когато прадядо ми е бил жив, а той е живял дълго. Боговете идвали в нашите планини и погребвали великите в огромни пещери. Всеки път, когато се появяла светкавица на Върха, това било знак, че боговете са дошли отвъд Голямата вода, за да погребат едного от тях. Някога хиляди и хиляди са живеели в огромни села, сто пъти по-големи от нашето. Те се намирали на изток и казват, че останките на едно от тях все още могат да се намерят точно на изток оттук. Мястото било равнинно, само с няколко хълма. И когато някой от боговете умирал, го пренасяли в Гробницата на боговете.

Пастор Стафър размаха значката.

— Великите поставяли този знак на челата на мъртъвците, когато ги полагали в огромната Гробница на боговете. Такава е истината и древните закони казват, че никой няма право да ходи там и е по-добре да не се приближаваш до това място — отнася се особено за малки момченца. — Той пусна значката в торбата си и тогава Джони я видя за последен път. В края на краищата Стафър беше свещеник и отговаряше за светите неща.

Въпреки това Джони смяташе, че баща му има право да бъде погребан в Гробницата на боговете. Той не се бе връщал там никога и си спомняше за нея само когато видеше светкавица да се стоварва върху Върха.

Но му се искаше баща му да беше погребан там.

— Притеснен ли си? — попита Криси.

Джони я погледна, откъснат от мислите си за момент. Светлината на замиращия огън проблясваше в тъмните й очи и обагряше косата й в червено.

— Аз съм виновен — отговори Джони.

Криси се усмихна и поклати глава. Той никога не можеше да бъде виновен.

— Така е — повтори Джони. — Нещо не е наред с това място. Костите на баща ми… през последната година те просто се разпаднаха като онзи скелет в Гробницата на боговете.

— Каква гробница? — попита Криси, колкото да поддържа разговора. Ако Джони искаше да говори глупости, тя нямаше нищо против. Поне можеше да слуша гласа му.

— Трябваше да го погреба там. Той беше велик човек. Научи ме на много неща — как да плета въже от трева, как да изчакам пумата да се сниши и когато скочи, да се отместя встрани и да я убия с един удар — нали знаеш, че те не могат да се обръщат, когато са във въздуха. Как да правя ремъци от кожа…

— Джони, ти не си виновен за нищо.

— Това беше лошо погребение.

— Джони, това е единственото погребение, което помня.

— Не, не беше хубаво. Стафър не направи истинска погребална служба.

— Но той говореше нещо. Не го слушах, защото берях ягоди, но чух, че каза нещо. Да не е било нещо лошо?

— Не, просто беше безсмислено.

— А какво каза той, Джони?

— Ами нали знаеш, всички онези приказки за това, че Бог се разгневил на хората. Всеки е чувал легендата. Мога и аз да ти я разкажа.

— Разкажи ми я.

Джони се размърда нетърпеливо. Но тя беше заинтригувана и това го накара да се почувствува по-добре.

„И дойде ден, когато Бог се разгневи. И се умори от разврата и празните удоволствия, на които се бяха отдали хората. И изпрати чуден облак, който порази всичко. И неговият гняв отрови въздуха и уби деветдесет и девет от всеки сто човека. И настъпи мор на Земята, плъзнаха болести и епидемии, изтребиха нечестивците и когато всичко свърши, бяха останали само благочестивите и праведните, неговите истински чеда, върху опустялата и напоена с кръв Земя. Но Бог не беше сигурен дори и в тях и им прати ново изпитание — чудовища се нахвърлиха върху им и ги принудиха да се крият из планините и други тайни места. В равнините чудовищата ги преследваха и хората ставаха все по-малко и по-малко, докато накрая на Земята останаха само истински благочестивите, истински благословените, истински праведните. Помнете, хора!“

— О, тази ли имаш предвид? Много хубаво я разказваш, Джони!

— Аз съм виновен — каза той мрачно. — Трябваше да накарам баща ми да ме послуша. Нещо не е наред с това място. Сигурен съм, че ако ме беше послушал и се бяхме преместили някъде другаде, днес той щеше да е жив. Убеден съм, че е така!

— Къде има друго място за живеене?

— Долу под нас има цяла равнина. Можеш да яздиш дни наред. Казват, че някога там е имало голямо село.

— О, недей, Джони! А чудовищата?

— Никога не съм виждал чудовище.

— Но си виждал блестящите неща, които прелитат над главите ни на всеки няколко дни.

— А, за тях ли говориш? Слънцето и луната също се движат над нас, както и звездите. Има дори падащи звезди.

Изведнаж Криси се разтревожи.

— Джони, нали няма да предприемеш нещо?

— Точно това ще направя. Когато съмне, ще се кача на коня и ще отида да проверя дали наистина съществува Голямото село в равнината.

Криси усети как сърцето й се свива. Тя погледна изпълненото му с решителност лице. Почувствува се тъй, сякаш потъваше надолу в земята, все едно, че я бяха поставили в изкопания днес гроб.

— Моля ти се, Джони!

— Не, ще тръгна.

— Джони, искам да дойда с тебе.

— Не, ти оставаш тук. — Той мислеше бързо. Трябваше да намери нещо, с което да я разубеди. — Може би няма да ме има цяла година.

Очите й се навлажниха.

— Какво ще правя, ако не се върнеш?

— Обещавам ти, че ще се върна.

— Джони, ако те няма у дома след една година, ще тръгна да те търся.

Джони се намръщи. Усети, че го изнудват.

— Джони, щом си решил да тръгнеш, погледни онези звезди горе. Ако след една година, когато те са на същото място, ти не си тук, аз ще тръгна.

— Ще загинеш в равнината. Там има диви свине, диви говеда.

— Джони, ще направя това, което ти казах. Заклевам се.

— Мислиш ли, че просто ще тръгна и никога няма да се върна?

— Казах ти какво ще направя, Джони. Можеш да потеглиш. Но знай, че ще направя точно така.

5

Първите лъчи на зората оцветиха Върха в розово. Денят щеше да бъде чудесен.

Джони Гудбой довършваше товаренето на втория кон. Уиндсплитър пощипваше трева наблизо, но всъщност не пасеше. Очите му бяха приковани върху Джони. Очевидно заминаваха нанякъде и Уиндсплитър нямаше да позволи да го изоставят.

Тънка струйка дим се издигаше от огъня, на който семейство Джимсън си приготвяше закуската. Печаха едно куче. Вчера на погребалното тържество цяла глутница се сбиха по най-глупав повод. Кокали и месо имаше колкото щеш, но кучетата се сдавиха и един кафеникав пес беше убит. Изглежда Джимсънови щяха да ядат месо цял ден.

Джони се опитваше да се съсредоточи върху подробностите по подготовката. Искаше да откъсне мислите си от Криси и Пати, които стояха наблизо и го наблюдаваха мълчаливо.

Браун Лимпър Стафър също се мотаеше наоколо. Единият му крак беше сакат по рождение. Трябваше да бъде убит още когато се появи на бял свят, но тъй като семейството никога не беше имало друго дете, го оставиха да живее. Все пак Стафър беше пастор, а дори и кмет, тъй като нямаше кой друг да изпълнява тази длъжност.

Джони и Браун Лимпър никак не се обичаха. По време на обредния танц Стафър седя настрана и постоянно правеше злобни забележки за танца, за погребението, за месото и за ягодите. Но когато се опита да обиди бащата на Джони с думите: „На тоя кокалите никога не са били на място“, той го удари с опакото на ръката си. Сега се срамуваше, че е посегнал на сакат човек.

Браун Лимпър стоеше изкривен и сгърчен, на бузата му можеше да се забележи бледа синина. Той гледаше приготовленията на Джони и цялото му същество изразяваше пожелания за лош късмет. Две момчета горе-долу на същата възраст (в цялото село само петима наближаваха двайсетте) се приближиха до Браун и го попитаха какво става. Той вдигна рамене.

Джони се бе съсредоточил в работата си. Може би вземаше прекалено много неща, но не знаеше какво щеше да му се случи. Никой не би могъл да му каже. В двете торби от еленова кожа, прехвърлени през гърба на коня, имаше кремък и прахан за палене на огън, снопове ремъци, камъни с остри ръбове, които се намираха много трудно, но режеха чудесно, три резервни боздугана, единият достатъчно тежък, за да разбие черепа на мечка, няколко топли кожени завивки, които не миришеха много, и допълнително кожи за облекло…

Той се стресна. Не беше усетил кога Криси се е приближила на една крачка от него. Надяваше се, че няма да му се наложи да разговаря.

Това си беше истинско изнудване и не предвещаваше нищо добро. Ако беше казала, че ще се самоубие, когато той не се върне, човек би могъл да помисли: най-обикновени момичешки приказки и фантазии. Но заплахата да тръгне след него, ако след една година го няма у дома, поставяха думите й в друга светлина. Това означаваше, че трябва да внимава. Не биваше да допусне да бъде убит. Да мисли за собствения си живот беше друго нещо — той не се плашеше и обичаше да рискува. Но мисълта, че Криси ще го последва долу в равнината, ако не се върне, накара стомахът му да се свие на топка. Ще бъде прободена, премазана или изядена жива от дивите зверове и всяка секунда от нейната агония ще бъде по вина на Джони. Тя намери сигурен начин да го принуди да бъде внимателен и да се грижи за себе си — точно това, което искаше.

Криси му подаваше нещо. По-точно две неща. Едното беше огромна костна игла с ухо, в което да се вкара коженият ремък, а другото — шило за пробиване на дупки. И двете бяха излъскани от дълга употреба и безкрайно ценни.

— Бяха на мама — каза тя.

— Нямам нужда от нищо.

— Не, ще ги вземеш!

— Няма да ми потрябват.

— Ако си загубиш дрехите — почти изплака тя, — как ще си ушиеш нови?

Тълпата от хора растеше. Джони нямаше нужда от специално изпращане. Взе иглата и шилото от ръцете й, развърза една от торбите и ги пусна вътре, провери дали няма опасност да изпаднат и я завърза отново.

Криси стоеше мълчаливо. Джони се обърна и я погледна. Уплаши се за нея. В лицето й нямаше и капка кръв. Изглеждаше, сякаш не е мигнала цяла нощ и е прекарала тежка треска.

Решителността на Джони се разколеба, но зад Криси видя Браун Лимпър да шепне нещо на ухото на Пети Томсо.

Лицето му се вкамени. Той сграбчи Криси и я целуна силно. Сякаш с това отприщи цял бент — по бузите й се затъркаляха сълзи.

— Чуй какво ти казвам — натърти Джони. — Няма да тръгваш след мен!

Тя направи усилие да контролира гласа си:

— Ако не се върнеш до една година, тръгвам. Заклевам се във всички богове от Върха.

Той я погледна. След това даде знак на Уиндсплитър да се приближи. С елегантно движение се метна върху гърба му, а в ръката си стискаше въжето на товарния кон.

— Оставям ти другите си четири коня — каза Джони на Криси. — Не ги изяждайте, те са обучени.

Той се запъна.

— Освен ако не започнете да гладувате през зимата.

Криси се притисна към крака му за момент, след това отстъпи назад и главата й клюмна.

Джони смушка Уиндсплипър с пети и потеглиха. Този поход нямаше да бъде търсене на приключения. Щеше да бъде едно безкрайно предпазливо разузнаване и Криси се бе погрижила за това.

В началото на дефилето се извърна — отзад стояха петнайсетина души, които наблюдаваха заминаването му. С петите си накара Уиндсплитър да се изправи на задните си крака и им помаха с ръка. Те внезапно се оживиха и отвърнаха на поздрава му.

След това Джони навлезе по пътеката в тъмния каньон и се отправи към необятните и загадъчни равнини.

Всички си бяха тръгнали. Само Криси стоеше неподвижно, обхваната от невероятната надежда, че всеки момент ще го види да язди обратно.

Пати я подръпна за крака:

— Криси, Криси, ще се върне ли?

Гласът на Криси беше много тих, очите й бяха като пепелта в отдавна угаснало огнище.

— Довиждане — пророни тя.

6

Търл се уригна. Това беше учтивият начин да привлечеш нечие внимание, но звукът се загуби във воя и свистенето на машините под купола на службата за ремонт и поддръжка на транспорта.

Зът нарочно се задълбочи още повече в работата си. Шефът на транспорта в рудник №16 не обичаше да си има работа с началника на службата за сигурност. Всеки път, когато се окажеше, че липсва инструмент, кола или гориво, или пък нещо се счупеше — веднага довтасваше сигурността.

Наоколо бяха разхвърляни частите на три катастрофирали коли, чийто ремонт предстоеше. Тапицерията на едната беше изпоцапана цялата със зелени петна от кръвта на пострадалия психло. Остриетата на големите бургии, които висяха от релси, монтирани на тавана, се насочваха във всички посоки, управлявани от заложената в тях програма. Барабаните на струговете се въртяха с отворени челюсти в очакване в тях да попадне нещо, което да сграбчат и да обработят, както те си знаят. Ремъци се зъбеха, ръмжаха и се удряха един в друг.

Търл наблюдаваше как учудващо сръчните хищни нокти на Зът разглобяват концентричните корпуси на един високоскоростен реактивен двигател. Надяваше се да долови несигурност в движенията на лапите му. Ако съвестта на началника на транспорта беше гузна, щеше по-лесно да се справи с него. Зът обаче дори не трепна.

Той сглоби мотора и захвърли последния метален пръстен върху пейката. Присви жълтите си очи и погледна Търл.

— Е, добре, какво съм направил пак?

Търл се приближи тромаво и се огледа наоколо.

— Къде са ти работниците?

— И без това механиците сме с петнадесет души по-малко. Миналия месец бяха изпратени в мините. И двамата го знаем много добре. Защо си дошъл?

Опитът на Търл като шеф на службата за сигурност го бе научил никога да не подхожда право към целта. Ако просто пожелаеше да му се отпусне разузнавателен самолет с ръчно управление, началникът на транспорта веднага щеше да му поиска съответното писмено разрешение за действия при извънредно произшествие. И след като не го види, щеше да каже: „Не става!“ На тази тъпа планета никога не се случваше нищо извънредно. Нито веднаж. От сто години нищо не бе застрашавало дейността на Междугалактическата минна компания. Служителите от сигурността скучаеха, а шефът на този отдел беше смятан за второстепенна фигура. Трябваше да се измислят несъществуващи опасности, което си беше чиста измама.

— Водя разследване по подозрение за заговор и саботаж в транспорта — каза Търл. — От три седмици само с това се занимавам.

Отпусна огромното си туловище върху една от катастрофиралите коли.

— Я не се подпирай на нея. Ще я изкривиш.

Търл реши, че ще е по-добре да се държи приятелски, и се дотътри до стола зад тезгяха, на който работеше Зът.

— Искаш ли да ти кажа нещо, ама да си остане между нас? Имам идея да впрегнем на работа някои от местните животни. Работя върху този проект и затова имам нужда от разузнавателен самолет.

Зът притвори костните си клепачи и седна на друг стол, който изскърца отчаяно под огромната маса на половинтонното му тяло.

— На тази планета — каза Търл доверително — някога е имало разумни същества.

— Какви същества? — попита Зът подозрително.

— Хора — отговори Търл.

Зът го погледна изпитателно. Служителите от сигурността никога не са се славели с чувството си за хумор. Имаше случаи, когато те подмамваха да кажеш нещо, а след това ти предявяваха обвинение. Но Зът не можа да се сдържи. Костните му устни започнаха да се разтварят в усмивка и въпреки че направи опит да се контролира, изведнаж избухна в смях право в лицето на Търл. Зът бързо се овладя и отново подхвана предишната си работа.

— Само това ли е? — подхвана той, като се престори, че се замисля.

Търл реши, че нещата не вървят добре. Ето какво става, когато се опитваш да бъдеш откровен. Мерките за сигурност са едно, а откровеността — съвсем друго.

— Подозренията за заговор и саботаж в транспорта — каза той, като огледа подозрително катастрофиралите коли с присвити очи — могат да стигнат до големите началници.

Зът захвърли гаечния ключ и той издрънча на пода. В гърлото му се надигна застрашително ръмжене. Стоеше и гледаше право пред себе си. Всъщност мислеше.

— Какво искаш в действителност? — попита накрая.

— Разузнавателен самолет за пет или шест дни.

Зът стана, свали от стената дневника за отпускане на самолети и се зачете в него. Можеше да чуе как Търл почти мърка.

— Виждаш ли това? — попита Зът, като бутна дневника под носа му.

— Е, и?

— Тук пише, че на сигурността са дадени шест самолета, нали?

— Виждам, разбира се.

— А виждаш ли от колко време продължава това? — Зът разгръщаше страница след страница. — Цяла вечност! Истинска напаст!

— „Една планета за добив на руда трябва да бъде постоянно под наблюдение“ — цитира Търл със самодоволен вид.

— И какво толкова ще наблюдаваш? — попита Зът. — Върху картата е отбелязано всяко парченце руда, и то още преди ние с тебе да сме били родени. Върху тази планета няма нищо друго, освен млекопитаещи, които дишат отвратителния въздух.

— А ако се появят враждебни пришълци?

— Тук? — изръмжа презрително Зът. — Разузнавателните сонди на компанията в Космоса ще ги засекат много преди да стигнат до нас. Търл, транспортната служба трябва да осигурява гориво за тези самолети, да ги ремонтира и поддържа поне два-три пъти годишно. И двамата знаем много добре, че компанията се стреми към икономии. Ще ти кажа какво ще направим.

Търл чакаше с кисела физиономия.

— Ако се разберем да спрем разузнавателните полети, бих могъл да ти дам един земеход за известно време.

От гърлото на Търл се изтръгна къс пронизителен писък.

Зът повтори предложението си:

— Земеход на твое разположение винаги, когато поискаш, и един разузнавателен полет над цялата планета веднаж месечно.

Търл тромаво се приближи до една от катастрофиралите коли и заразглежда зелените петна от кръв.

— Чудя се дали катастрофата не е станала по вина на транспортната служба.

Зът стоеше неумолим. Знаеше, че причината е твърде много кербанго по време на работа.

— Един разузнавателен полет и един земеход — каза той.

Търл огледа другите развалини, но не можеше да измисли нищо. Разследванията по тези случаи бяха приключени. Но следващия път щеше да му покаже какво значи истинско разследване!

Търл се върна при Зът.

— Един разузнавателен самолет, програмиран да покрива цялата планета, веднаж месечно и въоръжен земеход на мое постоянно разположение. И без глупави въпроси за амуниции, дихателен газ и гориво!

Зът извади от чекмеджето под тезгяха една купчина документи и отдели от нея нужните формуляри. Хвърли дневника и листата към Търл.

Докато подписваше, Търл си мислеше, че трябва да се захване по-сериозно с началника на транспорта. Едно обвинение за кражба на руда щеше да свърши работа!

Зът прибра обратно документите и взе от таблото магнитната карта за отключване на един от най-старите и раздрънкани земеходи, който неизвестно откога събираше прах в гаража. Прибави към нея талон за получаване на гориво, друг за зареждане с дихателен газ и още един за амуниции.

Тази сделка никога нямаше да бъде отразена в регистрите на компанията, защото Зът беше взел мерки датите на заявките да не съвпадат. Никой от двамата не подозираше, че току-що са променили бъдещето на планетата. А тази промяна нямаше да бъде от полза за бъдещето на Междугалактическата. Но такива неща често се случват в големите търговски компании.

Когато Търл излезе, за да вземе своя земеход Марк II (брониран и въоръжен), Зът си мислеше какви чудновати лъжи могат да измислят шефовете, за да получат възможност да отидат на лов. Всички бяха полудели да убиват. Лудостта им унищожаваше и колите, ако се съди по смачканите тенекии, които му докарваха. Каква дивотия! Човекът бил разумно същество! Той се разсмя и се върна към предишното си занимание.

7

Джони Гудбой Тайлър яздеше на воля през океана от трева, Уиндсплитър препускаше неудържимо, а товарният кон го следваше в тръс.

Беше великолепен ден. Небето синееше над тях и в лицето му духаше силен вятър.

След два дни езда през хълмовете вече се намираше в най-просторната равнина, която можеше да си представи. Слънцето и Върхът отзад, който се бе смалил съвсем, му служеха за ориентир, за да не се отклони от пътя си. Беше успокоително, че с тяхна помощ винаги можеше да намери обратния път към дома.

Никаква опасност! Срещна много стада див добитък, но целият му живот беше минал сред тях. Попадна и на няколко вълка, ала какво можеха да му направят? Нито мечка, нито пума. Защо, за Бога, всички трябваше да се крият горе в планините?

А чудовищата? Какви чудовища! Пфу! Глупости!

Нямаше и следа дори от онзи лъскав цилиндър, който плавно преминаваше над главата му на всеки няколко дни, откакто се помнеше. Минаваше от запад на изток, без да спира, като всички небесни тела, но сега и той не се появяваше. Иначе щеше да го забележи от местата, през които минаваше.

С две думи, Джони страдаше от прекалена самоувереност. И логично дойде първата беда, причина за която бяха дивите свине.

Те не са опасни — ако си достатъчно бърз и внимателен, за да не те изненада мъжкарят, винаги можеш да убиеш едно прасенце. А сукалчето е нещо, което всеки би пожелал за вечеря. Прасетата се бяха скупчили точно пред него, ясно различими в светлия късен следобед. Имаше и малки, и големи, но всички бяха достатъчно тлъсти.

Джони спря Уиндсплитър и се плъзна по гърба му на земята. Посоката на вятъра не беше благоприятна и имаше опасност прасетата да го надушат. Ако тръгнеше направо към тях, със сигурност щяха да го усетят.

Той безшумно ги заобиколи, като тичаше приведен срещу вятъра.

Джони спря и вдигна боздугана. Високата трева стигаше почти до кръста му.

Прасетата ровеха корени в една падина сред равнината, от която водата не се оттичаше и се беше превърнала в блато. Джони беше сигурен, че са намерили нещо за ядене. Имаше много прасета и всички бяха заровили зурли в земята.

Снишен под нивото на тревата, той напредваше и скъсяваше разстоянието стъпка по стъпка.

Оставаха само няколко крачки до първите животни от стадото. Той се надигна безшумно, докато очите му достигнаха над нивото на тревата. Едно малко прасенце беше само на ръка разстояние от него и представляваше лесна плячка.

— Ето я вечерята — прошепна Джони и запрати тежкия си боздуган точно в главата му.

Ударът беше майсторски, прасето изквича пронизително и падна мъртво.

Но това беше само началото. Сред стадото настъпи шумна суматоха.

Скрит във високата трева зад гърба на Джони, след добро похапване се беше излегнал за следобедната си дрямка един двеста и петдесет килограмов мъжкар.

Пронизителният писък на прасето подействува като камшик на цялото стадо и то се втурна внезапно по посока на вятъра към конете на Джони.

Мъжкарят обаче беше готов да се спусне към всичко, което се изпречи пред очите му.

Джони имаше чувството, че е повален от лавина. Той беше проснат на земята и притиснат към нея толкова бързо, че не успя да направи нищо.

Събра сили и се претърколи по гръб, ала над него вместо небе се намираше косматият корем на дивото животно. Той не виждаше нищо, но усещаше зъбите и бивниците, които търсеха тялото му.

Претърколи се отново, свирепото квичене на звяра заглушаваше пулсиращото бучене в ушите му.

Претърколи се за трети път и най-после успя да види слънцето, както и един космат гръб.

Само за части от секундата се намери върху него. Обхвана гърлото на мъжкаря с ръце. Той се мяташе в кръг като див кон, когото обяздват.

Джони стегна хватката си, докато почувствува, че сухожилията му ще се скъсат.

Тогава мъжкарят, почти задушен, се строполи на земята като конвулсивно тресяща се маса.

Джони слезе от гърба му и се отдръпна. Животното едва дишаше. Изправи се несигурно на краката си и след като не видя никакъв противник, се оттегли, като залиташе.

Джони вдигна убитото прасенце, като държеше под око отдалечаващият се мъжкар. Но победеното животно се въртеше неспокойно и се втурваше агресивно наляво и надясно и едва след известно време последва отдалечаващото се стадо по утъпканата пътека.

Стадото вече не се виждаше.

Но ги нямаше и конете!

Те бяха изчезнали! Джони беше останал сам с убитото прасенце. Острият камък, с който да го одере, кремъкът и праханта за палене на огън бяха изчезнали заедно с конете.

Можеше да бъде и по-зле. Погледна към краката си, като очакваше да види следи от бивниците на противника си. За щастие не откри. Боляха го главата и гърбът от сблъсъка и последвалата борба на земята, но за негов късмет нямаше нищо сериозно.

Тръгна по утъпканата трева на пътеката, като се упрекваше за своята непредпазливост. Беше по-скоро засрамен, отколкото уплашен. След известно време обаче тягостното му настроение се разсея и оптимизмът му се върна. Започна да търси конете, като подсвиркваше познатия сигнал. Предполагаше, че те не бяха тичали дълго пред стадото, а са свърнали някъде встрани.

Точно когато започна да се спуска здрач, забеляза Уиндсплитър, който спокойно пасеше. Конят го погледна, сякаш искаше да каже: „Къде беше досега?“, после завъртя палаво глава и най-спокойно, като че ли тъкмо това беше очаквал — да види Джони, се приближи и го побутна с муцуна.

Бяха му нужни десет минути усилено търсене, за да намери товарния кон и торбите.

Джони се върна обратно до едно малко изворче, край което беше минал през деня, и направи там лагера си за през нощта. Измайстори си колан и торбичка, като постави в нея няколко остри камъка, кремък и прахан. Сетне сложи по-здрав ремък на големия си боздуган и го закачи на колана си. Втори път нямаше да допусне да бъде изненадан неподготвен в прерията. В никакъв случай.

През нощта сънува, че Криси е стъпкана от стадо диви свине, Криси разкъсана от мечка, Криси, направена на пихтия от препускащи копита, а той гледаше безпомощно от небето, там, където отлитат душите, без да може да направи каквото и да било.

8

Голямото село, където някога са живели хиляди хора, очевидно беше само една от многото измислици като тази за чудовищата. Но все пак беше твърдо решен да го потърси.

Сутринта, когато слънцето започна да разкъсва мрака, Джони отново потегли на изток.

Равнината се променяше. Забеляза някои необичайни за пейзажа неща, като например тези могили. Джони се отклони от маршрута си право на изток към слънцето, за да разгледа една от тях.

Той спря, подпрян на врата на Уиндсплитър. Наистина приличаше на хълм, но от едната страна имаше дупка. Тя представляваше правоъгълен отвор, иначе могилата беше покрита цялата с пръст и трева. Какво беше това — някаква шега на природата или прозорец?

Слезе от коня и се приближи към нея. Обиколи я цялата. Премери с крачки размерите й. Беше дълга тридесет и три и широка десет стъпки. Аха! Май самата тя представляваше правоъгълник.

Малко встрани лежеше един разцепен дънер и Джони отчупи парче дърво от него.

Започна да разчиства с дървото краищата на отвора. Изненада се, че копае в нещо меко като пясък, а не в земя.

След като разчисти и долната част на отвора, се наведе и погледна вътре.

Отвътре могилата беше куха.

Отстъпи назад, погледна към конете и обходи с поглед околността. Нищо не го заплашваше.

Наведе се и опита предпазливо да се промъкне през отвора.

Изведнаж прозорецът го ухапа.

Изправи се веднага и разгледа китката си.

Тя кървеше.

Раната не беше страшна. Това, което го учуди, бе, че изобщо я имаше.

Огледа много внимателно прозореца още веднаж.

Той имаше зъби!

Всъщност може би не бяха истински зъби. На цвят бяха матови и пъстри, наредени по краищата на рамката. Извади един от тях и видя, че са закрепени много хлабаво. Измъкна един ремък от колана си и опита остротата на новата си придобивка.

Чудо на чудесата — това нещо сряза ремъка много по-бързо и по-добре и от най-острия камък, който имаше.

Хей, помисли си той с възторг, я виж какво си намерих! Много предпазливо — защото тези неща действително хапеха — започна да ги вади от краищата на отвора, малки и големи, и ги подреди внимателно едно върху друго. Отиде до товарния кон, взе парче еленова кожа и ги уви. Цяло богатство! С тези зъби човек можеше да реже и да дере кожи чудесно. Вероятно беше някакъв особен вид камък или пък тази могила представляваше череп на огромен звяр и това бяха зъбите му. Истинско чудо!

След като ги прибра грижливо в торбите с изключение на едно хубаво парче, което пусна в торбичката на пояса си, той отново се замисли как да влезе вътре.

Вече нямаше какво да го хапе и Джони спокойно премина през правоъгълния отвор. Дупката не водеше надолу. Нивото на вътрешността изглежда дори беше малко по-високо от това на равнината отвън.

Внезапно движение в тъмнината вледени кръвта в жилите му. Но беше просто една птица, свила гнездо вътре, и тя с пляскане на крила излетя през прозореца. След като се намери на свобода, птицата кацна наблизо и започна да му се кара сърдито.

Джони пипнешком вървеше напред в тъмнината. Вътре нямаше кой знае какво, само прах. Но някога е имало разни неща. Съдеше за това по струпаните отломки и следите по стените.

Стени ли? Това наистина бяха стени. Те бяха направени от груби камъни или нещо подобно, подредени плътно един върху друг и образуващи огромни квадратни блокове.

Да, това бяха стени. Никое животно не можеше да направи такова нещо.

Никое животно не можеше да направи и плоча като тази. Очевидно тя е била част от нещо друго, което сега представляваше купчина червеникав прах. Под праха имаше няколко кръгли плочки, големи колкото три напръстника. Най-долната в купчината беше запазила блясъка си.

Джони я взе и я обърна в ръцете си. Дъхът му спря.

Приближи се до прозореца, където светлината беше по-силна. Не можеше да има грешка.

Беше голямата птица с разперени крила и стрели в ноктите си.

Същото изображение, което беше открил в гробницата.

Дълго стоя разтреперан от вълнение, нужно му беше време, за да се успокои. Вече бе намерил отговора. Загадката бе разрешена. Излезе през прозореца и показа находката си на Уиндсплитър.

— Една от къщите на боговете — каза Джони. — Ето къде са отсядали, преди да се отправят нагоре към Голямата гробница. Красиво е, нали?

Уиндсплитър сдъвка няколкото стръкчета трева, които беше откъснал, и го побутна с муцуна по гърдите. Време беше да тръгват.

Джони пусна кръглата плочка в торбичката на колана си. Е, не беше Голямото село, но това място доказваше, че си струва търсенето в равнината да продължи. Стени, кой би могъл да предположи? Тези богове са знаели как да строят стени.

Когато Джони се качи на коня си и потегли, птицата се успокои и престана да го гълчи. Тя погледна отдалечаващата се група, направи още няколко възмутени забележки и влетя обратно в древните развалини.

9

Търл беше щастлив като бебе психло, хранено само с кербанго. Въпреки че денят преваляше, той вече беше на път!

Насочи земехода Марк II надолу по рампата, през въздушния шлюз и навлезе в отровната земна атмосфера.

Върху таблото пред мястото на водача имаше предупредителен надпис:

„БОЙНАТА ГОТОВНОСТ ДА СЕ ПОДДЪРЖА ПОСТОЯННО!

Независимо от това, че този танк е херметично затворен, личните дихателни средства и системи трябва да бъдат на местата си. Предприемането на бойни действия без заповед и по лична инициатива е строго забранено.

Подпис: Политически отдел на Междугалактическата минна компания, заместник-директор: Сот.“

Търл се усмихна на надписа. Ако на една планета, която няма собствена политика, липсват политически офицери и военен отдел, шефът на службата за сигурност изпълнява и двете функции. А че тук въобще можеше да се намери такъв танк, означаваше, че той е безкрайно остарял и е попаднал на нея като част от стандартното техническо оборудване на филиалите на компанията. Служителите в канцелариите на Планета 1, Галактика 1, не винаги бяха съвсем наясно, когато спускаха безбройните си директиви и заповеди за най-забутаните и отдалечени подразделения на търговската империя. Търл хвърли дихателната маска и бутилката с газ на седалката до себе си и потърка доволно грубото си лице с лапа.

Какво удоволствие! Старата кола вървеше като добре смазан минен екскаватор. Малка, не по-дълга от девет метра и висока около три, тя се носеше над земята като ниско летяща птица без крила. С помощта на прецизни математически изчисления й бе придадена такава форма, че всеки вражески снаряд би се плъзнал по бронята й, без да причини вреда. През покритите с непробиваемо стъкло амбразури можеше да се наблюдава цялата околност. Дори дулата на лъчевите оръдия бяха умело защитени в ниши. Тапицерията, макар износена и напукана на места, имаше чудесен лилав оттенък.

Търл се чувствуваше прекрасно. Разполагаше с реактивно гориво, дихателен газ и хранителни дажби в пакети по пет килограма за пет дни. Беше разчистил документацията си, без да завежда нова преписка за „извънредни произшествия“. Взе „назаем“ една професионална видеокамера за работа под земята, която можеше да се използва и за други цели, и щеше да направи чудесни снимки на повърхността. Той пътуваше към целта си!

Какво чудесно разнообразие в скучния живот на шефа на сигурността на планета, където нищо не се случва! Планета, която не беше склонна да предостави никаква възможност на един амбициозен шеф да получи повишение и да напредне в кариерата.

Заповедта, с която го изпращаха на Земята, беше за него страхотен удар. Веднага се зачуди какво бе направил, кого от големите бе засегнал, без да иска. Но го увериха, че няма нищо такова. Беше млад. Един психло живее около сто и деветдесет години, а когато Търл получи назначението си, беше само на тридесет и девет. Изтъкнаха, че малцина могат да станат началници на служба за сигурност на тази възраст. И в досието му завинаги ще бъде отразено, че е получил този пост. Нищо, ще видят те какво може, когато срокът му изтече и той се върне! Сладката привилегия да служиш на планета, на която можеш да дишаш без маска, получаваха обикновено по-възрастните психлоси.

Не можаха да го излъжат. Никой от отдел „Личен състав“ на служителите на сигурността на Планета 1, Галактика 1, не искаше да има нищо общо с този пост. Вече си представяше интервюто преди следващото му назначение.

— Последно място на работа?

— Земята.

— Къде?

— Земя, третата планета на периферна звезда във второстепенната Галактика 16.

— О-о! Какво постигнахте на този пост?

— Всичко е записано в досието ми.

— Да, но в досието няма нищо.

— Трябва да има. Може ли да го погледна?

— Не, не. Досието ви принадлежи на компанията и е секретен документ.

И накрая ужасът:

„Служителю Търл, по някаква случайност имаме едно свободно място в друга периферна звездна система в Галактика 32. Това е спокойно място, никакъв организиран политически живот, няма атмосфера и…“

Или още по-лошо:

„Служителю Търл, трябва да ви уведомим, че напоследък работите на Междугалактическата не вървят добре и имаме нареждане да се стремим към икономии на всяка цена. Опасяваме се, че досието ви не позволява договорът ви да бъде подновен. Не ни се обаждайте! Ако имаме нужда от вас, ние ще ви потърсим!“

Той вече подозираше нещо. Преди месец бе получил съобщение, че срокът на службата му е удължен, за връщане обратно не ставаше и дума. Тогава го бе обзел ужас. Видя се на 190 години — как едва се влачи наоколо, отдавна забравен от приятели и роднини, как завършва дните си като изкуфяла отрепка, която накрая спускат в тесния гроб, и служителят, без дори да се интересува от лицата на клиентите си, отбелязва името му в погребалните архиви.

За да избегне тази съдба, трябваше да действува, да действува бързо и решително.

Понякога дори и през деня му се присънваха по-добри възможности — как чака в огромна приемна, а униформените служители са застанали мирно и си шепнат един на друг:

„Кой е този?“

„Как, не го ли познаваш? Това е Търл!“

После се отваря една голяма врата:

„Президентът на компанията ви очаква, господине. Оттук, ако обичате…“

Според геоложките проучвания някога на север от това място е имало древна автострада. Търл превключи на автопилот и разгърна една голяма карта. Ето я автострадата, разположена по оста изток-запад. Отиваше точно на запад. Сигурно е разнебитена и обрасла с трева, може би дори не може да се различи откъде е минавала. Но поне няма стръмни наклони и води право към планините. Търл беше заградил крайната си цел с огромен кръг.

Пред него се показа автострадата.

Той отново превключи на ръчно управление и колата се залюля. Не беше карал такова нещо от времето, когато посещаваше училището за подготовка на кадри за сигурността, и неувереното му управление леко отклони машината от курса й.

Той бързо набра височина, за да премине над един крайпътен насип, изключи двигателя и натисна спирачките. Колата се приземи и около нея се вдигна облак прах. Намираше се точно в средата на пътя, който търсеше. Спирането беше рязко, но не беше лошо, изобщо не беше лошо. Ще се научи да го прави още по-добре.

Надяна маската и монтира бутилката с дихателен газ. После натисна бутона за декомпресия, за да могат резервоарите да всмучат газта без загуби. За момент се получи вакуум, който не беше особено приятен за ушните кости, и след това светна надпис, че отровният въздух вече е нахлул във вътрешността.

Отвори горния люк, застана прав върху седалката и се показа през него. Под тежестта му танкът се разклати и заскърца. С незащитените си от маската части на лицето усети хладния вятър.

Огледа се наоколо и изпита отвращение. Равнината очевидно нямаше край. Беше и пуста, единственият звук, който можеше да долови, бе шепотът на вятъра. И тишина, пълна тишина. Дори чуруликането на птичките се чуваше на километри.

Почвата бе жълтеникавокафява. Тревата и редките храсти зеленееха. Небето беше чисто синьо, тук-там се виждаха бели пухкави облачета. Доста странно място. Когато се върне у дома и започне да разказва, никой няма да му повярва. Никъде не можеше да се забележи дори едно пурпурно петънце.

Внезапно Търл бе обхванат от ентусиазъм, наведе се, бръкна в колата и взе видеокамерата. Пусна я, завъртя я в кръг и я остави да снима. Ще изпрати на познатите си цяла касета с такива пейзажи. Нека тогава не му вярват, когато им разказва за тази дяволски гадна планета. Може би дори щяха да му съчувствуват.

— Ето какво виждам всеки ден — каза той в микрофона, след като направи пълен кръг с камерата. Думите изкънтяха в маската и прозвучаха тъжно.

Но все пак имаше и нещо пурпурно. Точно на запад се издигаха планини, които бяха обагрени в пурпурно. Той остави камерата и им се усмихна. Нещата не изглеждаха толкова зле. Нищо чудно, че хората живееха в планината. Тя беше пурпурна. Може би човекът наистина беше разумно същество? Търл искаше да е така, но не залагаше особено много на това. По всяка вероятност то щеше да е проява на прекален оптимизъм. Но все пак тази мисъл подслаждаше не особено ясните му планове.

Докато гледаше на запад, погледът му улови нещо, което се намираше между него и планината. В далечината, на фона на залязващото слънце, ясно се очертаваше силует. Той завъртя един лост на маската си, за да получи увеличен образ. Хоризонтът изведнаж се приближи. Да, беше прав — пред него се намираше тънещ в развалини град. Картината беше замъглена и неясна, но високите сгради се виждаха добре. Градът се бе разстлал на доста голяма територия.

Вятърът заплющя в картата, докато я изучаваше. Древната автострада водеше право на запад към града. Той се пресегна надолу и взе от купа върху седалката до мястото на водача един огромен том и го отвори на отбелязаната страница. Там имаше рисунка, която по всяка вероятност бе направена от някой културолог преди няколко века.

За изследване на културата на планети с такава атмосфера на времето компанията използвала чинкоси, които дишали въздух. Те бяха жители на Галактика 2, високи колкото психлосите, но тънки като конец и много крехки. Бяха много древна раса и психлосите не обичаха да си признават, че това, което знаеха за културата, го бяха научили от тях. Тъй като били много леки, транспортирането им не представлявало проблем независимо от факта, че трябвало да им се осигурява кислород. А и поддържането им не струвало скъпо. Но вече ги нямаше дори на Галактика 2. Бяха се опитали да вдигнат бунт и Междугалактическата компания ги бе унищожила. Това се случило много отдавна, след ликвидирането на Отдела за култура и етнология на Земята. Търл никога не бе виждал жив чинко. Сигурно са били особени същества, щом са рисували картинки като тази, дори цветни. А защо ли е трябвало да рисуват?

Той сравни силуета в далечината със скицата. Времето бе оставило следи, но рисунката съвпадаше с това, което виждаше.

Текстът към нея гласеше: „На изток от планините се намират останките от един човешки град, който е забележително добре запазен. Хората го наричали Денвър. Той не бил толкова красив, колкото градовете в средната или източната част на континента. Стандартните малки врати почти нямат орнаменти или не са украсени изобщо. Помещенията са малко по-големи от детски къщички за игра. Вероятно архитектите са ги проектирали да бъдат практични и удобни, а не красиви и изящни. Има три катедрали, очевидно построени в чест на различни езически божества, което показва, че културата не е била монотеистична, въпреки че някои вярвания доминирали. По всяка вероятност всички са били обединени от почитането на един общ бог, наречен «банка». Хората имали и библиотека със забележително голям книжен фонд. Културният отдел запечата някои от нейните помещения, след като предаде на архива само ценните издания — отнасящите се до минната индустрия. Тъй като не бяха открити данни за наличието на рудни залежи под града и местното население не е използвало ценни материали при построяването му, това селище на хората е много добре запазено, което отчасти се дължи на сухия климат. Направено е официално искане за реставрацията му.“

Търл се разсмя. Не се учудваше, че чинкосите вече не съществуват — в глупостта си стигаха дотам, да искат средства за реставрацията на един човешки град. Представи си реакцията на директорския съвет. Членовете му са били готови да смажат с лопата черепите на типове, които толкова много държат на изкуството.

Все пак информацията, събрана от тях, можеше да му помогне. Кой знае?

Той се залови с по-важните неща. Пред него се простираше автострадата. Намираше се точно в средата й. В тази точка беше широка петдесетина метра и можеше ясно да се различи, макар че беше покрита с около половин метър пясък. Следователно неговият курс беше пълен напред между двата реда растителност отстрани на пътя.

Търл отново се огледа. В далечината виждаше няколко диви говеда и стадо коне. Не си струваше да стреля — никой психло не можеше да яде месото им при техния тип обмяна на веществата, а и нямаше никаква опасност, която да го раздразни или предизвика. Ето това беше истински лукс — разполагаше с толкова време за лов, беше чудесно екипиран, но можеше да си позволи да не ловува.

Той се спусна надолу, седна на мястото на водача и натисна копчето за затваряне на горния люк. Отровният въздух беше изсмукан от кабината и заместен с дихателен газ. Въпреки инструкциите свали маската от лицето си и я пусна на седалката до себе си. Пурпурната кабина поотпусна нервите му.

Тази проклета планета! Та тя изглеждаше отвратително дори през пурпурните стъкла на амбразурите.

Той пак заразглежда картата. Настъпваше неговият час. Не бива да се качи в самата планина заради урана — разузнавателните полети бяха регистрирали наличието му там горе. Данните, получени от тях, гласяха, че човешките същества понякога слизаха и в равнината в подножието на планината, а там Търл можеше да бъде в относителна безопасност.

Обмисли плана си още веднаж. Той беше чудесен. Щеше да му даде власт и богатство. От автоматичните разузнавателни полети бе получил информация, с която другите не разполагаха. Анализите, направени от въздуха, бяха регистрирали залежи от почти чисто злато. Златната жила се бе оголила в резултат от свличането на земни маси, след като компанията бе завършила проучванията си на рудните залежи на планетата. Една прелестна, невероятно богата златна жила, за която компанията дори не подозираше! Данните за нея бяха съвсем нови и Търл унищожи записите, така че да не попаднат пред чужди очи. Колко смешно — Зът сам предложи да се прекратят автоматичните разузнавателни полети!

В района, който го интересуваше, уранът беше в огромно количество и никой психло не можеше да отиде да копае там горе. Дори няколко прашинки можеха да взривят дихателния газ на психлосите.

Търл отново се усмихна, възхитен от своята гениалност. Трябваше му само едно човешко същество, а после още няколко. Те можеха да копаят в опасната зона, уранът да върви по дяволите! Ще измисли някакъв начин да пренесе златото у дома, дори вече имаше някои идеи как да стане. А после — после богатство и власт! Край на мъките в това проклето място.

Шефът на сигурността просто трябваше да не допусне у другите да възникнат съмнения за това, което върши в действителност, трябваше да може винаги да изтъкне някаква разумна причина за странното си поведение. Търл беше много опитен в това отношение.

Ако имаше късмет, можеше да хване някое човешко същество в тази част на равнината. Не разполагаше с много време, за да дебне улова си. Но чувствуваше, че този път ще има късмет.

Беше тръгнал късно и слънцето вече залязваше, но той можеше да влезе в града и да преспи в колата.

Марк II се понесе по древната автострада.

10

На хоризонта се виждаше нещо!

Джони Гудбой Тайлър дръпна юздите така рязко, че Уиндсплитър се изправи на задните си крака.

Ето ги там, право на изток. Това не бяха хълмове или планини. Не беше и мираж. Имаха правоъгълна форма и ясно очертани ъгли.

Беше сигурен, че не сънува.

След като напусна древната развалина, която изследва, намери много лесен маршрут. Изглежда някога до нея е водел широк път.

Отстрани имаше два реда растителност, разположени на около седемдесет и пет метра един от друг, които се извиваха и се губеха в далечината. Копитата на коня тъпчеха ниската трева. Трябваше да внимава, защото на места се бяха образували плитки дупки. Ако човек се вгледаше, щеше да забележи, че земята между тях сивее. Джони се взря надолу. Слезе от коня и разкърти внимателно краищата на една такава дупка. Като че ли площта между двата реда растителност цялата бе покрита с някакъв сивобял материал.

Също като вътрешността на развалината, в която беше влязъл. Може би това беше стена, построена от древните, паднала на една страна? Но ако беше така, щеше да се е разбила на парчета.

Пътеката, която водеше към Съдилището в неговото село, беше покрита с камъни. Но кой би си играл да прави пътека, широка седемдесет и пет метра? По нея трябва да се пътува с дни. Кому е нужно това?

Този път очевидно не беше използван от много дълго време. Ако изобщо можеше да се каже, че това е път. Той разсичаше ниските хълмове, които сякаш бяха отрязани с нож. Минаваше над малки поточета и беше хлътнал над някои от тях.

В началото Джони беше много развълнуван, но след това свикна и вниманието му се насочи преди всичко Уиндсплитър да не стъпи в някоя дупка.

Когато беше момче, едно от семействата в селото имаше количка с колела, с която караха дърва за огъня. Беше чувал, че някога имало много такива колички и някои дори били теглени от коне. По този път това нямаше да е трудно. С такава кола би могло да се пътува бързо и надалеч.

В късния следобед той започна да си мисли за Голямото село и реши, че някой е видял онази къща на боговете и във въображението си е събрал хиляди такива на едно място.

Но изведнаж то изникна пред погледа му.

Дали наистина беше това, което търсеше?

Пришпори с пети Уиндсплитър, без да обръща внимание на дупките по пътя. В кристално чистия въздух хоризонтът не бързаше да се приближава към него, сякаш дори се отдалечаваше.

Той спря. Дали все пак не беше зрителна измама? Но всъщност не, очертанията, които виждаше, имаха доста правилна форма, за да бъдат дело на природата, а и бяха твърде много.

Това не бяха нито планини, нито хълмове. Можеха да бъдат само сгради, построени от човешка ръка.

Той потегли, но този път предпазливо, като внимаваше много повече. Не след дълго се убеди, че наистина се приближава.

Слънцето вече залязваше, а Джони още не беше стигнал. Възможността да влезе в едно такова място по тъмно го тревожеше. Кой би могъл да каже какво има в него? Призраци? Богове? Хора?

Чудовища? А, не, не и чудовища. Това бяха само приказки, с които майките плашеха децата си.

Пътят пресичаше един поток и Джони се отби встрани, за да си направи лагер. Стопли на огъня малко от запаса си печено свинско месо и го наряза с едно от острите блестящи неща, които беше взел от прозореца.

Я виж ти, чудеше се той, кой би повярвал, че нещо може да реже така? С него животът би станал истинско удоволствие. Трябваше да внимава да не се нарани, както вече бе станало на два пъти. Сигурно можеше да му се направи дръжка от дърво или друг материал. Тогава то щеше да стане удобен и безценен инструмент.

След вечеря разпали огъня, за да държи вълците на разстояние. Два вече бяха приседнали наблизо и пламъците играеха в гладните им очи.

— Изчезвайте — извика Джони — или ще си направя дрехи от кожите ви!

Но те не помръднаха.

Уиндсплитър и товарният кон не смееха да се отдалечат от огъня. Присъствието на вълците ги правеше неспокойни. За всеки случай Джони взе от брега на поточето няколко камъка с големината на човешки юмрук.

Не искаше да ги убива, но все пак конете му трябваше да пасат на спокойствие.

Хвърли един кокал от месото към мястото, където чакаха вълците.

Те бяха едри животни и нямаше да се откажат лесно. Единият запълзя към кокала, като влачеше корема си по земята и ръмжеше. За момент цялото му внимание беше съсредоточено върху плячката.

Джони замахна мълниеносно. Камъкът удари вълка точно между очите.

Мигновено вдигна ръка отново, вторият вълк също не успя да отскочи и падна мъртъв.

Джони погледна към Уиндсплитър:

— Значи така, а? Аз трябва да върша всичко!

После отиде до единия от вълците и довлече трупа му до огъня. След това домъкна и другия. За съжаление по това време на годината те бяха толкова измършавели, че кожите им не ставаха за нищо. Бяха покрити с кърлежи.

— Хайде, отивайте да пасете — подвикна той на конете.

Хвърли още няколко съчки в огъня, в случай че се появят и други вълци, и се приготви за сън. Утре щеше да бъде неговият ден.

11

Джони се приближаваше предпазливо към Голямото село.

Беше станал преди изгрев слънце и зората го свари в покрайнините. Внимателно се взираше, спираше, за да огледа всяко непознато нещо отблизо. Не беше спокоен.

Всичко беше покрито с пясък и в широките пространства между сградите растяха трева и високи бурени.

Стряскаше се всеки път, когато заек или огромен плъх изскачаха в паника от някоя врата, обезпокоени от тропота на копитата. Въпреки че тревата заглушаваше шума, в това място цареше такава тишина, че и най-малкият звук се превръщаше в грохот.

Никога в живота си не беше чувал ехо и когато звукът се завръщаше, Джони трепваше. В началото беше почти убеден, че някъде там има и друг кон. След това все пак разбра какво става.

Удари двата си боздугана един о друг и само след секунда чу същия звук да се повтаря като шепот, сякаш му се подиграваше. Изчака, но нищо друго не се случи. Направи същото още веднаж… Звукът не се появяваше, освен ако той самият не го предизвикваше.

Огледа се наоколо. И от двете му страни се издигаха останките на смайващо високи сгради. Разрушителната сила на вятъра бе оставила своята следа върху тях, времето ги бе направило мрачни и безцветни, но те все още стърчаха, изправени и внушителни. Беше потресаващо. Кой можеше да построи такива неща? Може би боговете?

С интерес разгледа огромните каменни блокове. Нямаше човек, който да успее да повдигне сам дори един от тях.

Джони спря коня си в средата на пътя, който очевидно някога е бил главен и е пресичал цялото Голямо село. Намръщи чело, като се опитваше да си представи как би могло да бъде построено всичко това. Колко хора са били необходими? Как са могли да достигат толкова високо?

Съсредоточи се, за да проумее загадката на това чудо. Постепенно стигна до извода, че ако от дънери на дървета се направят стъпала и много, много хора изтеглят нагоре вързания с въжета каменен блок, поставят го на мястото му и след това махнат дървената конструкция, ставаше възможно. Беше направо забележително, невероятно и даже опасно. Но все пак осъществимо.

Доволен, че не беше нужно да се намесват чудовища или богове, за да се обясни построяването на това забележително село, той се успокои и продължи нататък.

Чудеше се дали странните стърчащи покрай пътя неща не бяха някакви непознати за него дървета без клони. Отново слезе от Уиндсплитър и разгледа едно от тях. Беше твърдо, грапаво, кухо и не можеше да се помръдне. Но не беше дърво, а някакъв червеникав метал, и когато изстърга червения прах, отдолу беше черно. Огледа и двете страни на широкия път. Тези неща бяха разположени на равни разстояния едно от друго. Въпреки че не можа да разбере тяхното предназначение, очевидно и те, и сградите са служели за нещо.

Около него имаше безброй прозорци, които сякаш го наблюдаваха. Слънцето вече се бе показало и блестеше в тях. Цяло богатство от лъскавите и остри неща, които бе открил в развалината. Те не бяха съвсем прозрачни, а по-скоро матови, като замъглените очи на старец. Някои бяха цели. Джони осъзна, че всъщност са били използвани като преграда срещу студа и горещината, а пропускаха светлината. В неговото село хората използваха за тази цел надути с въздух стомаси на големи животни. Но тези, които са строили Голямото село, са разполагали с някакъв непознат материал — твърд, прозрачен и тънък. Трябва да са били много умни хора.

Видя пред себе си зейнала врата. Двете й крила бяха паднали и лежаха встрани, наполовина зарити в пясъка. Тъмният отвор беше зловещ.

Джони вкара коня си вътре и се огледа в сумрака. Наоколо имаше всякакви боклуци и отломки, изгнили и проядени до такава степен, че не можеше да се разбере за какво са служели някога.

Но редиците от високи до кръста прегради стояха непокътнати. Бяха направени от някакъв бял камък със сини жилки.

Наведе се през врата на коня и се вторачи в стените зад тях. Видя огромни врати, две бяха открехнати, а едната беше широко отворена. Върху тях имаше големи колела, направени от лъскав метал.

Джони пристъпи до преградите от бял камък и прескочи от другата страна. Приближи се внимателно към зейналия отвор.

Вътре имаше рафтове, а върху тях, преплетени с изгнилите останки от някакво платно, се виждаха цели купчини от съвсем кръгли плочки. Някои бяха потъмнели, но една привличаше погледа му с яркожълтия си цвят.

Джони взе една плочка. Диаметърът й беше колкото два напръстника и беше удивително тежка. Той я обърна в ръцете си и очите му се разшириха.

Отново същата птица! В ноктите си държеше сноп стрели. Той трескаво започна да рови в другите купчинки, като оглеждаше внимателно всяка плочка. Върху повечето от едната им страна беше изобразена птица, а върху другата се виждаше ликът на някакъв мъж, или по-скоро лицата на различни мъже.

Лице на мъж!

Бяха изобразени и жени.

Тези неща са били създадени от човека, това не беше божествен символ. Птицата със стрелите принадлежеше на хората!

Шокът от това откритие го разтърси. Той се подпря на стената и стоя така няколко минути. Главата му бръмчеше и щеше да се пръсне, докато се опитваше да подреди мислите си.

Вратите на тези помещения бяха направени от човека. И още по-важно — Голямото село беше построено от него. Вратите на Голямата гробница горе в планината бяха изработени от подобен материал независимо от това, че бяха много по-големи.

Следователно гробницата не е принадлежала на боговете. Могилата в равнината също, те са били създадени от хората.

Вече беше убеден, че човекът някога е бил способен да строи.

А за да се издигне Голямото село, сигурно са били необходими хиляди хора. Следователно е истина, че някога те са били много.

Чувствуваше се силно замаян, подкара коня си. Неговите основни представи бяха разбити на пух и прах и му трябваше доста време да осмисли този факт и да свикне с него. Кои от легендите бяха истина? А кои — чиста измислица?

От тях знаеше, че Голямото село съществува, и ето, той го намери. То очевидно беше построено от хората, които са живели преди хиляди години.

Може би легендата, която разказва как Бог се разгневил и унищожил хората, също е вярна. А може и да не е. Ами ако е била само някаква чудовищна буря?

Той оглеждаше сградите и пътеките между тях. Нищо не подсказваше, че тук се е разразила буря. Сградите си стояха изправени. По прозорците на много от тях онзи странен прозрачен материал беше здрав и непокътнат. Наоколо нямаше скелети, но може би костите не бяха устояли на времето?

Тогава видя една постройка със затворени врати и с прозорци, запечатани с метални листове. Вгледа се по-внимателно и забеляза, че вратата е залостена с огромна желязна скоба. Той скочи от коня и я огледа.

Тя не беше толкова стара, колкото останалите неща в селото. Беше потъмняла, но очевидно е била поставена по-късно.

Някой беше разчиствал пясъка пред вратата. Тревата отново бе поникнала, но се виждаше, че тук е работено.

Джони смръщи вежди. Тази сграда не приличаше на останалите. Изглеждаше много по-запазена. Някой бе закрил прозорците с метални листове. Материалът, от който бяха изработени, беше съвсем различен, върху него не можеше да се открие и следа от ръжда.

Някой беше работил върху тази сграда допълнително.

Той отстъпи няколко крачки назад, за да може да я обхване с поглед цялата. Конструкцията й наистина беше различна. Имаше много по-малко прозорци от останалите. Изглеждаше стабилна като скала.

Джони беше добър следотърсач и се опита да разбере какво е станало, като изследва оставените следи. Много, много време, след като селото е било опустяло, някой е идвал на това място, направил е пътека, разчистил е пясъка пред вратите и е запечатил прозорците. По всичко личеше, че това също се е случило много отдавна.

Той заразглежда с любопитство фасадата. Един от металните листове, които покриваха прозорците, беше по-разхлабен от останалите. Беше твърде високо, за да го достигне, Джони стъпи върху гърба на коня си и започна да дърпа. Листът поддаде. Той се окуражи, пъхна дръжката на боздугана си в цепнатината и натисна с всичка сила. Чу се силно скърцане, сякаш металният лист изразяваше гласно възмущението си, и когато се откърти, стресна Уиндсплитър, който уплашено подскочи напред.

Джони успя да се улови за перваза и краката му увиснаха във въздуха. Напрегна мускули и се издърпа нагоре. Прозрачният лист стоеше непокътнат. Стисна боздугана си и го удари.

Дрънченето на падащото счупено стъкло прозвуча оглушително в тишината.

Джони вече бе научил, че тези неща могат да те порежат, затова се хвана с една ръка за рамката, а с другата много внимателно почисти всички останали остри парченца.

След като направи това, той се промъкна през получилия се отвор.

Вътре цареше пълен мрак. Мина известно време, докато очите му свикнат с тъмнината и започне да различава нещо. През малките процепи на прозорците светлината се процеждаше на тънки ивици. Той се спусна внимателно в огромната стая. След като се отмести от прозореца, стана по-светло и вече можеше да вижда много добре.

Всичко беше покрито с равномерен слой прах и пясък. Маси и столове бяха подредени в прави редици. Никога не беше виждал толкова много на едно място. Но те не бяха най-интересното нещо в стаята.

Почти целите й стени бяха покрити с рафтове. Те даже навлизаха навътре в стаята. Някой ги беше покрил с някакво платно, през което можеше да се вижда. Под него върху всеки рафт имаше нещо.

Джони приближи внимателно. Развърза покривалото на едно място и погледна зад него.

В редици бяха подредени някакви непознати твърди неща с правоъгълна форма. В началото си помисли, че са залепени едно за друго, но след това установи, че не са и човек може да си избере и извади което и да е от тях. Взе едно и започна да го разглежда.

То почти се разпадна в ръцете му.

Той непохватно се опита да събере парчетата и накрая успя. Какъв странен предмет! Приличаше на кутия, а в действителност не беше. Двете му страни се отваряха настрани и между тях имаше безброй невероятно тънки и фини листове, целите изпъстрени с малки черни знаци, подредени равномерно в прави редици. Да, наистина, какво странно нещо. И колко сложно!

Върна предмета на мястото му и взе друг, този път по-малък. Той също се разтвори.

Джони изведнаж разбра, че гледа картина. Тя не продължаваше навътре в предмета. Изглеждаше, че е така, но пръстът му усети само плоска повърхност. Онова, което виждаше, представляваше червен кръг, много по-голям от ягода, а и по-гладък. Имаше и стебло. До него — черна шатра с една напречна греда по средата.

Обърна страницата. На нея имаше пчела. Никоя пчела в действителност не би могла да бъде толкова голяма и все пак това беше пчела. Изглеждаше като истинска. Пипна я с пръсти и установи, че е плоска. Черното нещо до нея имаше две издутини.

Джони отгърна друг лист. Ето една котка, прекалено малка, но въпреки всичко котка. Не можеше да има грешка. Край нея имаше нещо черно, което приличаше на нова луна.

След още няколко листа откри рисунка на лисица. До нея стоеше черен стълб с две знаменца на него.

Внезапно през тялото на Джони премина тръпка. Дъхът му секна. Сграбчи първия предмет от мястото, на което го беше върнал, и го разтвори наново. Ето я шатрата. Там беше и черният знак от рисунката на пчелата. Ето го и черния стълб с двете знаменца.

Той стисна двата правоъгълни предмета, главата му беше замаяна. Вторачи се в тях.

Тези неща означаваха нещо, което той не можеше да разбере. Лисици! Пчели! Котки! Шатри, стълбове, нови луни — какво беше това?

Всички те имаха някакъв смисъл!

Но какъв? Нещо за животните? Или за времето?

Би могъл и по-късно да потърси отговорите на тези въпроси. Засега прибра двата правоъгълни предмета в торбата на пояса си. Всичко, свързано с животните или с времето, е много ценно. Хм, правоъгълници, които крият някакъв смисъл. Кой би повярвал? Самата мисъл предизвикваше избухването на хиляди светкавици в главата му.

Отново завърза платното, с което бяха покрити рафтовете, излезе през прозореца и върна металния лист на мястото му. Подсвирна на Уиндсплитър и когато той дойде, скочи на гърба му.

Джони хвърли продължителен поглед наоколо. Кой можеше да каже още какви чудеса има скрити в Голямото село? Беше възбуден и се чувствуваше безкрайно богат.

Нямаше никаква причина хората от неговото село да се крият горе в планината. Тук можеше да се намери подслон за хиляди. Дърветата за огън растяха направо на улицата. Имаше толкова много стаи и помещения, че надали някой можеше изобщо да ги преброи!

Мислейки си за тези неща, той за пръв път, откакто напусна селото, се почувствува по-добре. Усети прилив на нови сили.

За да свърши работата си, му бяха нужни само още няколко дни, а не цяла година, както си мислеше в началото.

Хвана поводите на товарния кон и продължиха по широкия път към източната част на селото.

Въпреки че попиваше с поглед и най-малката подробност от обстановката наоколо, мисълта му беше заета с друго. Наум вече бе започнал да организира преселването на своите: какво ще трябва да им каже, за да ги убеди да тръгнат, какво ще съобщи на Стафър, как ще пренесат имуществото си… Може би трябва да построят някаква кола. Ако успееше да се сдобие с превозно средство, тук, в Голямото село, всичко би било много по-лесно. Със сигурност можеше да намери коне. Може би тези купчини, покрити с дебел слой прах, които се виждаха и от двете страни на пътя, някога са били използвани за превозване на разни неща? Трудно беше да си представи как са изглеждали в действителност, толкова бяха изгнили. Направиха му впечатление колелата им. А от онзи прозрачен материал имаше колкото щеш. Но изглежда не са били теглени от коне. Започна да ги разглежда подробно.

И тогава видя насекомото.

12

Ето го там, в ярката дневна светлина.

Изглеждаше чуждо.

Със сигурност беше някакво насекомо. Приличаше на огромна хлебарка. Или бръмбар. Не, по-скоро хлебарка.

Но толкова големи хлебарки не съществуваха. Беше дълго около десет метра, високо три и половина и широко четири.

Имаше отвратителен кафяв цвят. Беше гладко.

Джони спря толкова рязко, че товарният кон едва не се блъсна в неговия. Насекомото стоеше неподвижно точно по средата на широкия път. Отпред вместо очи имаше две цепки. В планината и в равнината нямаше такива същества, дори и в центъра на Голямото село досега не бе видял нещо подобно. То изглеждаше чисто, почти блестящо и върху него имаше съвсем малко прах.

Джони почувствува, че нещото е живо. Не можеше да определи защо реши така, но то беше живо. Не беше просто парче метал. Изведнаж разбра причината.

Беше доловил слабо разклащане. Нещо се бе раздвижило зад тесните очи.

Без да прави резки движения, Джони обърна Уиндсплитър и като не изпускаше въжето на товарния кон, започна да се отдалечава в посоката, от която беше дошъл. Вече бе разбрал, че тези пътища образуваха правоъгълници, така че можеш да обиколиш сградите, разположени в тях, и да се върнеш на същото място.

Недалеч оттук, на изток, селото свършваше и започваше равнината. Искаше да мине по един страничен път, да заобиколи и да излезе на открито. Надяваше се, че дори и съществото да може да се движи, в равнината конят му щеше да бъде по-бърз.

Изведнаж чу оглушителен рев!

Джони погледна назад ужасен. То се бе издигнало на около метър от земята. Изпод тялото му излизаха струи прах. Започна бавно да се промъква напред. Значи все пак беше живо!

Той подкара Уиндсплитър в галоп надолу по пътя. Прелетя покрай две странични улици и се обърна — съществото беше останало далеч назад.

Накара Уиндсплитър да завие по един от страничните пътища и препусна по него, като водеше и втория кон. На следващия ъгъл зави още веднаж. Забеляза пред себе си две високи сгради. Трябваше да излезе от града, да стигне до откритата равнина. Трябваше да успее.

Но внезапно изригна огън. Сградата вдясно от него избухна в пламъци. Покривът й бавно се наклони на една страна, сгромоляса се на улицата и я задръсти.

Джони мигновено спря, целият покрит с прах.

Чуваше как съществото ръмжи някъде зад развалините. Притаи дъх и се заслуша. Мястото, откъдето идваше ръмженето, се променяше. Нещото се движеше надясно.

Той се опита да проследи движението му по шума. Приближаваше се по съседната улица. Вече се бе изравнило с него и се опитваше да мине зад гърба му.

По някакъв начин непознатото животно беше успяло да затрупа пътя пред него с намерение да го атакува отзад.

Беше попаднал в капан.

Джони погледна пушещите развалини пред себе си. Издигаха се на три-четири метра над земята като вертикална стена, която трудно можеше да се преодолее.

Вече не изпитваше никаква паника. Опита се да укроти лудото биене на сърцето си. Това, което трябваше да направи сега, беше да изчака чудовището да се появи на улицата зад гърба му и тогава да прескочи оградата.

Върна Уиндсплитър малко назад, за да може да се засили добре.

Ръмженето на онова нещо се приближаваше по страничната улица зад него. Ето, сега зави зад ъгъла. Той хвърли поглед назад. Видя го зад себе си. От хищните му ноздри излизаше пушек.

Джони заби пети в хълбоците на Уиндсплитър. Дръпна силно поводите на товарния кон.

— Я-а-а! — изкрещя Джони.

Конете се засилиха към преградата. Тя беше огромна и имаше опасност камъните да започнат да се търкалят надолу по нея. Можеха да ги смажат.

Закатериха се нагоре. Зад тях започнаха да се свличат отломки. Молеше се на боговете някой от конете да не си счупи крака.

Ставаше все по-трудно.

Ето, вече бяха на върха. Хвърли поглед през рамо и забеляза онова нещо в самото подножие на барикадата.

Джони пришпори конете надолу сред лавина от търкалящи се и гърмящи камъни.

Все пак успяха да я изпреварят и стигнаха долу, преди тя да засипе улицата.

Шумът от копитата отекваше от стените на съседните сгради. Джони се промъкваше през лабиринта от улици, който водеше към откритата равнина.

Мощните удари на копитата заглушаваха звука на онова отвратително нещо.

Все по-далеч и по-далеч. Сградите около него оредяваха.

Вече виждаше равнината, нейните очертания подскачаха между последните две сгради от дясната му страна. Спусна се по насипа и се устреми към свободата.

Можеше да препуска на воля във всички посоки, но намали темпото.

Уиндсплитър и другият кон бяха покрити с пяна и дишаха тежко. Остави ги да се движат ходом, докато успокоят дишането си. Непрекъснато поглеждаше назад, към покрайнините на града.

Слухът му отново долови ръмженето. Той се вгледа, напрягайки очи.

Ето го там!

Промъкваше се между сградите и се насочваше право към него.

Джони подкара конете в тръс.

Неговият преследвач скъсяваше разстоянието.

Пришпори ги отчаяно.

Нещото ги настигна и дори започна да ги задминава. Джони рязко смени посоката.

Непознатото същество се наклони на една страна, за да завие, профуча покрай него, обърна се и препречи пътя му.

Джони спря. То висеше във въздуха пред него, лъскаво, грозно и ръмжащо.

Той се обърна и препусна в обратна посока.

То нададе оглушителен рев, премина с бясна скорост покрай него и отново застана на пътя му.

Лицето на Джони стана решително.

Свали от колана си най-тежкия боздуган и го привърза с ремък за китката си. Пусна поводите на товарния кон.

Бавно подкара Уиндсплитър към неприятеля. Той даже не помръдна. Джони се приближи на около тридесет метра от него. Отново никаква реакция. Огледа грозното туловище и определи къде точно са разположени тесните му като цепки очи.

Завъртя боздугана над главата си. Той цепеше въздуха със свистене.

Заби пети в хълбоците на Уиндсплитър и препусна право към врага си.

Скоростта на препускащия с всички сили кон придаде допълнителна сила на тежкия боздуган, когато той се стовари точно в едното око.

Ударът беше оглушителен.

Джони го подмина и спря коня.

Подкара Уиндсплитър в тръс и зае първоначална позиция. Обърна се към него и се приготви за нова атака.

Товарният кон зае обичайното си място зад него. Джони се извърна за момент и след това отново впери поглед в онова нещо. Прецени разстоянието помежду им и се приготви да нанесе удар по другото око.

Пришпори Уиндсплитър с пети и той се втурна напред.

В следващия миг измежду очите на животното изригна огън. Джони почувствува как сякаш върху него се стоварват всички ветрове на Върха.

Всъщност Уиндсплитър понесе цялата сила на удара. Конят и неговият ездач изхвърчаха заедно във въздуха и след секунда се стовариха върху земята с такава сила, че тя потрепери.

13

Търл не можеше да разбере какво вижда пред себе си.

Бе пренощувал в колата, спряна в покрайнините на града. Разполагаше с картата му, направена от чинкосите, но тя не го интересуваше.

Удари няколко глътки кербанго и се отпусна в спокоен сън с намерение с първите лъчи на слънцето да прекоси града и да се отправи към планините. Беше безсмислено, а и опасно да се движи в тъмното.

Не успя обаче да се събуди и когато стана, слънцето вече здравата бе напекло бронята. И изведнаж пред него на улицата изникна някакво странно същество. Може би точно неговите стъпки го бяха събудили.

Не знаеше какво е то. Беше виждал коне — те постоянно падаха в шахтите на мините. Но досега не беше срещал кон с две глави.

Точно така — имаше две глави. Едната отпред, а другата по средата.

Зад него се движеше още едно подобно същество. Само че то имаше две тела, сякаш главата на едното беше приведена от другата страна и не се виждаше.

Търл примигна озадачено с костните си клепачи. Премести туловището си на мястото на водача и започна да ги разглежда съсредоточено през бронираната амбразура.

Двете животни се бяха обърнали и се отдалечаваха в обратна посока.

Веднага разбра, че са го усетили. Хвърли бърз поглед върху древната карта и реши, че ако заобиколи няколко сгради, би могъл да ги пресрещне.

Но животните направиха неочакван завой.

Търл видя, че се движат по задънена улица и ще трябва да заобиколят по една от преките. Тази задача беше елементарна за него.

Погледна отново картата и откри подходящи сгради. Ако ги взривеше, щяха да им препречат пътя.

Огневата мощ на стария Марк II не беше много голяма, но достатъчна, за да свърши работа. Нагласи лостовете за управление на огъня с несръчни и неопитни лапи и завъртя танка в позиция за стрелба. Натисна копчето.

Последвалата експлозия беше напълно задоволителна. Една цяла сграда се прекатури и препречи улицата. Завъртя танка на място и го подкара нататък. Точно както очакваше, жертвите се намираха в капан.

Тежката му челюст увисна от изненада, когато видя как животните се катерят нагоре по димящите отломки и изчезват от погледа му.

Търл остана на място една-две минути. Дали тази случка има нещо общо с целта му? Беше озадачен, но в крайна сметка животните не бяха толкова важни за него.

Е, добре, разполагаше с предостатъчно време, а ловът си е лов. Натисна едно копче, изстреля нагоре капсула с антена, програмирана да кръжи на височина сто метра над земята, и включи екрана.

Върху него веднага се появиха животните, които препускаха и криволичеха между сградите. Докато ядеше закуската си, се забавляваше да ги наблюдава. Когато свърши, отпи една глътка кербанго, превключи лоста на предавките и потегли, като следеше образа на екрана. Скоро се озова на открито и жертвите му се виждаха пред него като на длан.

Задмина ги с лекота, обърна танка и препречи пътя им. Те направиха завой. Той също.

Що за животни бяха? Втората глава на едното от тях все още не се виждаше, но другото очевидно имаше две. Търл реши, че ще е по-добре да не споменава за тази случка в залата за отдих. Щяха да го скъсат от подигравки.

Проследи с любопитство как първото животно спря, извади от колана си някаква тояга и се втурна към него. Любопитството му отстъпи място на удивление. Това нещо го нападаше. Беше невероятно!

Трясъкът, който се чу при удара върху амбразурата, беше страхотен, ушите му писнаха. И не беше само това — отровният въздух отвън започна със съскане да прониква във вътрешността.

Главата на Търл се замая. Пред очите му заплуваха червени петна. Въздух! В танка влизаше въздух!

Този стар Марк II беше виждал и по-добри дни. Стъклото, което уж беше бронирано, се беше разхлабило в гнездата си. Търл го погледна и не можа да повярва. Единият от страничните уплътнители не беше издържал.

Обхвана го паника. Погледът му се спря върху надписа, който задължаваше да не се свалят дихателните маски, и той бързо се пресегна към мястото до себе си, сграбчи своята заедно с бутилката дихателен газ. Нахлузи я на лицето си и отвори клапата. Пое дълбоко дъх и картината пред очите му се проясни. Напълни дробовете си с газ още няколко пъти, за да прочисти нахлулия в тях отровен въздух.

Пак погледна животното. То се приготвяше за нова атака!

Лапите му се плъзнаха непохватно по пулта за управление на стрелбата. Не искаше въздушната вълна след изстрела да проникне през разхерметизираната амбразура и постави лоста в най-ниската позиция „зашеметяване“. Надяваше се, че силата ще е достатъчна.

Животното се втурна към него. Търл натисна копчето за стрелба.

Резултатът беше повече от добър. Йонният лъч изсвистя и блесна ослепително. Животните бяха отхвърлени назад и запратени във въздуха. След това паднаха на земята.

Търл изчака с напрежение да види дали ще могат да се изправят. Много добре! Изобщо не помръдваха.

Той въздъхна с облекчение в маската си и се отпусна назад. Миг след това отново рязко се наведе, обзет от изненада. До този момент си мислеше, че има работа с две четирикраки животни, но сега, когато лежаха неподвижно на земята, видя, че са повече.

Търл отвори широко страничната врата и изпълзя навън. Провери пистолета на колана си и се запъти с тежки стъпки към плячката си. Животните бяха три или даже четири.

Две от тях имаха по четири крака. От гърба на задното се бе отвързало нещо — да, явно беше вързоп. Значи все пак бяха три. Това, което лежеше най-близо до него, беше съвсем различно от другите.

Каква бъркотия!

Разтърси глава и се опита да събере мислите си. Ефектът от отровния въздух не можеше да премине толкова бързо и пред очите му продължаваха да танцуват ярки искри.

Приближи се тромаво към животното, което беше най-далеч, като разтваряше избуялата трева пред себе си. Беше кон. През живота си беше виждал много коне, равнината беше пълна с тях. Към гърба на този е бил прикрепен някакъв вързоп, който се беше отвързал при падането. Търл го подритна. Обяснението се оказа толкова просто. Не беше живо същество, а само някакви кожи и разни други боклуци в тях.

Тръгна обратно към танка през високата трева.

Другото животно също беше кон. А вдясно от него лежеше…

Търл разтвори тревата. Златните мъглявини му изпращаха щастие. Това беше човек.

Психлото се наведе и го обърна. Какво дребно хилаво телце! Имаше козина само по главата, две ръце и два крака. Приличаше на гол охлюв. Кожата му беше светлокафява.

Стана му неприятно, че описанието на Чар съвпадаше с това, което виждаше. Дори и в себе си не искаше да признае, че е толкова точно.

Гърдите на човека се надигаха едва забележимо, но това все пак показваше, че е жив. Търл се почувствува наистина доволен. Експедицията му се беше увенчала с успех, без дори да му се наложи да се качва горе в планините.

Наведе се, повдигна с лапа човешкото същество, хвана го подмишница и се запъти към танка. Хвърли го на седалката до себе си и то почти се загуби в нея. След това се залови да поправи уплътнението на амбразурата с лепило, което имаше вечна трайност. Едната страна на стъклото се беше извадила от гнездото си и въпреки че по него нямаше дори драскотина, си личеше, че ударът е бил страшен. Той погледна към малкото тяло, проснато в огромната седалка. Просто случайно щастливо попадение. Нямаше даже да се усети, ако танкът не беше толкова стар и уплътненията му толкова изгнили. Беше истинска бракма. Трябваше да го огледа, за да открие някакъв друг дефект, за който да натопи Зът. Провери внимателно останалите уплътнения, вратите и другата амбразура. В крайна сметка не му се налагаше да слиза под вода с тази машина и втори път нямаше да допусне да бъде атакуван така глупаво.

Търл се изправи в седалката на водача и огледа хоризонта. Всичко беше спокойно. Не се забелязваха други животни.

Затвори люка с трясък и се настани. Включи с лапа въздушната помпа и с удоволствие слушаше как въздухът със съскане напуска кабината, за да отстъпи място на дихателния газ. Денят бе горещ и лицето му се потеше под маската. О, ако беше на планета с нормална атмосфера, с подходяща гравитация, планета, върху която растат лилави дървета…

Изведнаж човешкото същество започна да се гърчи.

Търл се стресна и се дръпна инстинктивно назад. То посиняваше и се мяташе на всички страни. Последното нещо, което би искал, бе да има в кабината си подивяло животно.

Бързо нахлузи маската, изключи помпата и с ритник отвори страничната врата. Само с един замах на косматата си лапа изхвърли онова гнусно нещо навън върху тревата.

Търл седеше и го наблюдаваше. Беше се уплашил, че плановете му са разбити на пух и прах. Изглежда изстрелът е бил по-силен, отколкото трябва. Каква хилава твар! Отвори люка, показа се през него и погледна единия от конете. Той дишаше, без да се гърчи. Дори бе започнал да се съвзема. Е, да, конят си е кон, а човекът може би…

Внезапно разбра всичко. Човешкото същество не можеше да диша техния газ. Синият цвят бе започнал да изчезва от лицето му и конвулсиите престанаха. Гръдният му кош се свиваше и разширяваше, то поемаше въздух на големи глътки.

Това прозрение изправи Търл пред нови неприятности. Гръм и мълния, май щеше да се наложи да прекара цялото пътуване обратно с маска на лицето.

Излезе от колата и отиде до коня, който беше паднал по-далеч. Той също се съвземаше. Около него разхвърляни лежаха торбите. Търл разрови едната и извади някакви ремъци.

Върна се при танка, вдигна човешкото същество и грубо го просна върху покрива. Разпери ръцете му настрани. Навърза ремъците един за друг и направи дълго въже. Върза едната му китка и прокара другия край под танка, като сумтеше недоволно, тъй като се наложи да го повдигне. После върза и другата. Стегна здраво. Разклати с лапа товара си върху покрива, за да провери дали няма опасност да изпадне.

Много добре. Нахвърля торбите върху седалката до себе си и отново задействува помпата.

Единият от конете беше вдигнал глава и се опитваше да стане. Освен повърхностни изгаряния, причинени от лъчевия изстрел, нямаше други видими наранявания, което означаваше, че човешкото същество също ще се оправи.

Търл разтегна челюсти в усмивка. Е, в края на краищата нещата си идваха на мястото.

Включи двигателя, обърна танка на място и се насочи обратно към лагера.

ВТОРА ГЛАВА

1

Търл действуваше много експедитивно, подтикван от грандиозните планове, които се раждаха в масивния му череп.

Някога чинкосите имали нещо като зоологическа градина край лагера и клетките все още стояха, въпреки че бяха минали много години, откакто тяхната древна раса бе унищожена.

Той си беше харесал една, която щеше да му свърши работа. Имаше пръстен под, циментов басейн и цялата беше оградена с тежка мрежа и решетки. Някога в нея били затворени мечки, които чинкосите уж изучавали. След известно време мечките, разбира се, умрели, но нито една не успяла да избяга.

Търл хвърли новото животно в клетката. То все още беше в полусъзнание, вероятно се възстановяваше от въздействието на дихателния газ. Откъсна очи от него и се огледа наоколо. Всичко беше наред, беше взел нужните предпазни мерки.

Вратата на клетката се заключваше. Отгоре не беше покрита с нищо, но коя мечка би могла да се покатери по мрежа, висока десет метра?

Може би новото животно щеше да се опита да се справи с вратата. Беше малко вероятно, но пък тя не се заключваше добре.

Търл хвърли в клетката и торбите, тъй като нямаше къде да ги държи, а върху тях и въжето от ремъци.

Реши, че няма да е зле да върже животното. Направи примка, нахлузи я на врата му и върза здраво другия край за металната решетка.

Отстъпи назад и провери всичко отново. Не беше пропуснал нищо. Излезе навън и заключи клетката. Все пак ще трябва да смени ключалката, макар че засега тази върши работа.

Доволен от себе си, вкара колата в гаража и отиде в кабинета си.

Нямаше много работа. Няколко формални съобщения, нищо спешно. Търл ги хвърли обратно и се облегна назад. Каква скука! Добре, че задвижи нещата и се надяваше скоро да си бъде у дома.

Реши, че няма да е зле да провери какво прави човешкото същество. Взе маската си, сложи й нов патрон с дихателен газ и се измъкна от служебните помещения. Из канцелариите се мотаеха само няколко секретарки, които не му обърнаха внимание.

Излезе от лагера и се приближи до вратата на клетката. Спря се като закован, костните му клепачи започнаха да тракат от учудване.

Животното беше стигнало до вратата!

Той влезе с ръмжене, сграбчи го и го върна обратно на мястото му.

Беше развързало възела.

Търл задържа погледа си върху животното. То очевидно изпитваше ужас от него и това беше обяснимо — достигаше едва до кръста му и тежеше десет пъти по-малко.

Търл отново постави примката на врата му. Беше миньор и разбираше от възли и въжета. Този път направи двоен възел. Нека сега го развърже!

Настроението му се върна. Отиде в гаража, взе един маркуч и започна да мие Марк II. Докато работеше, в главата му се въртяха най-различни планове и всички бяха свързани с плененото животно.

Внезапно го обзе някакво предчувствие, излезе от гаража и се върна при клетката. Онова същество стоеше пред вратата!

Търл нахълта гневно и за втори път го отнесе обратно, като се взираше във въжето. То се бе справило и с двойния възел!

Със сръчни движения на лапите си го върза пак. Сложи въжето на шията му и направи един от най-здравите възли, които използваха в мината.

Животното го гледаше. Издаваше някакви смешни звуци, сякаш говореше.

Търл излезе, заключи вратата и изчезна от погледа му. Не случайно беше шеф на сигурността. Зае удобна позиция зад сградата, завъртя един лост на маската си, което му позволи да гледа като през телеобектив, и се приготви да наблюдава.

Само за секунди то се справи със сложния възел и отново беше свободно!

Търл връхлетя обратно, преди животното да успее да стигне до вратата. С грубо движение го вдигна и го захвърли в другия край на клетката.

Този път нави въжето няколко пъти около врата му и направи такъв сложен възел, че можеше да бъде развързан само от много опитен такелажник.

Излезе и отново се скри.

Онова глупаво същество си мислеше, че никой не го вижда какво прави.

Бръкна в торбата, която носеше, извади нещо лъскаво и преряза въжето.

Търл тромаво тръгна към гаража и започна да рови в купчините захвърлени кой знае откога инструменти, докато намери това, което му трябваше: парче стоманено въже, оксижен, бутилка с газ и една метална шина.

Когато се върна, животното отново го чакаше до вратата, но този път бе успяло и да се покатери по нея.

Търл повече нямаше настроение за шеги. Направи нашийник от шината и я завари направо на шията му. Като работеше умело с оксижена, прикрепи към нея въжето, чийто край оформи като халка. Надяна я върху метален прът, висок повече от три метра.

Погледна към животното. То правеше някакви жалки гримаси, като се опитваше да не докосва врата си до още горещия нашийник.

Това няма да успее да пререже, си каза Търл.

Но един истински шеф на сигурността умее и други неща. Върна се в кабинета си и взе от малката задна стаичка две миниатюрни камери, провери ги и ги настрои на вълната на видеоприемника, намиращ се на бюрото му.

Сетне се върна при клетката, постави едната на известно разстояние от нея, така че да я контролира отвън, а другата, насочена надолу, прикрепи отвътре към един от прътите на оградата.

Животното издаваше странни звуци и сочеше към устата си с ръце. Какво ли можеше да означава това?

След като свърши всичко това, Търл най-сетне можеше да се почувствува удовлетворен.

Тази вечер прекара спокойно на една маса в клуба на служителите на компанията, като не обръщаше внимание на задаваните му въпроси и кротко отпиваше кербанго с твърде самодоволен вид.

2

Джони Гудбой Тайлър гледаше с отчаяние към торбите си, които лежаха на другия край на клетката.

Слънцето печеше безмилостно.

Нашийникът, поставен върху изранения му от горещото желязо врат, му причиняваше болка.

Гърлото му беше пресъхнало. Той беше гладен.

В торбите му, оставени точно до вратата, имаше цял мях с вода и варено свинско месо, което може би все още не се беше развалило. В тях бяха и кожите, с тяхна помощ би могъл да се предпази от палещото слънце.

В началото се беше опитал просто да избяга.

Самата мисъл, че е затворен в клетка, не му даваше покой. Потискаше го повече от това, че беше гладен и жаден.

Всичко беше толкова непознато. Последното, което си спомняше със сигурност, беше, че се спусна да атакува чудовищното насекомо и една светкавица го запрати във въздуха. И сетне — тук, в клетката. Не, чакай. Май след като за пръв път загуби съзнание, с него се бе случило още нещо.

Когато започна да идва на себе си, лежеше върху нещо гладко и меко. Вероятно се намираше вътре в насекомото. До него имаше някакъв огромен звяр. Изведнаж в дробовете му сякаш нахлу огън вместо въздух. Всеки нерв в тялото му се опъна до скъсване и той започна да се гърчи и да се мята.

Смътно си спомняше и още нещо. Беше дошъл на себе си за няколко кратки секунди. Усети, че е завързан отгоре върху насекомото, което се движеше бързо през равнината. После нещо го удари отзад по главата, отново загуби съзнание и се събуди едва в тази клетка.

Опита се да възстанови цялата картина. Беше успял да нарани насекомото, но не и да го убие. То го беше погълнало и изплюло обратно. След това го бе пренесло на гърба си в своето леговище.

Но най-страшното нещо беше чудовището.

Значи излезе истина, че винаги е бил „твърде умен“ и напразно не е вярвал на думите на по-възрастните. Съмняваше се в съществуването на Голямото село, но го видя сам. Съмняваше се, че има чудовища, но сега попадна в лапите на едно от тях.

Когато, вече в съзнание, се озова лице в лице с това същество, изпита истински шок. В желанието си да се отдръпне колкото се може по-далеч от него почти усети как железните пръти зад гърба му се огъват. Чудовище!

Беше високо почти три метра и широко повече от един. Две ръце. Два крака. Вместо лице имаше нещо гладко и блестящо, под което проблясваха очите му с цвят на кехлибар. От мястото, където трябваше да бъде брадичката му, започваше тръба, достигаща до гърдите му.

Когато се приближаваше, земята трепереше. Петстотин килограма? Може би и повече.

Огромните му, обути в ботуши крака оставяха дълбоки следи.

Имаше космати лапи и дълги нокти, като мечка.

Джони беше сигурен, че то ще го изяде веднага. Но не го направи, а просто го завърза като куче.

Това чудовище имаше някакви странни сетива. Всеки път, когато успяваше да се отвърже и се опитваше да избяга от клетката, то внезапно се появяваше. Като че ли можеше да го следи, дори и когато беше далеч от него.

Дали пък тези малки кълба нямаха нещо общо с това? Чудовището ги държеше в лапите си и те приличаха на подвижни очи, които можеше да поставя където си поиска. Едното от тях блестеше високо в горния ъгъл на клетката. Беше като истинско око. Другото беше закачено върху една от стените на близката сграда.

Но чудовището бе успявало да го спре и преди да сложи тези очи.

И какво беше това място? Отнякъде се чуваше постоянно боботене, приглушено ръмжене, което много напомняше звука, издаван от преследващото го насекомо. Мисълта, че могат да се появят още от тях, го смразяваше.

В средата на клетката имаше огромен басейн, дълбок един-два метра, със стълбичка от едната страна. Дъното му беше покрито с пясък. Какво беше това — гроб? Огнище за печене на месо? Едва ли, никъде не се виждаха въглени и пепел.

Значи все пак чудовищата не бяха измислица. Когато се изправи срещу него, достигаше само до катарамата на колана му. Катарама ли? Да, беше нещо лъскаво, което придържаше колана около кръста му, без да трябва да го връзва. Изведнаж Джони с удивление проумя, че чудовището беше облечено и това, до което се бе докосвал, не беше неговата кожа, а някаква хлъзгава, блестяща пурпурна материя. Не можеше да бъде собствената му кожа, но и не приличаше на дрехите, които човек си шие от кожи на убитите животни. Панталони, връхна дреха с яка… Да, това бяха дрехи.

Яката му беше украсена. Върху катарамата имаше някакво изображение. То стоеше пред очите му и сега. Представляваше картина на няколко квадратни блока, стъпили здраво върху земята. Върху тях се издигаха вертикално някакви стълбове, от които се виеха облаци дим. Димът смътно му напомняше нещо, но беше прекалено гладен, жаден и изтощен от горещината, за да напряга паметта си.

Земята под него започна да се тресе равномерно. Вече знаеше какво означава това.

Чудовището стоеше до вратата. Носеше нещо. Приближи се, надвеси се над Джони и хвърли на земята пред него някакви меки и лепкави продълговати неща. След това се изправи и го загледа.

Джони погледна в краката си. През живота си не беше виждал такива неща.

Чудовището започна да прави някакви движения, като сочеше към продълговатите неща и към лицето си. След като видя, че Джони не разбира, взе едно от тях и го набута в устата му, като ръмжеше нещо през цялото време. Това беше заповед.

Накрая Джони разбра. Вероятно беше храна.

Отхапа едно парченце и го преглътна.

Веднага му прилоша. Имаше усещането, че целият му стомах се опитва да изскочи през устата. Ръцете и краката му започнаха да се гърчат с такава сила, че не можеше да ги спре.

Опита се да изплюе каквото може. От жаждата устата му беше пресъхнала, но той се бореше да премахне и най-малкото парченце от тази отрова, която го изгаряше.

Чудовището се отдръпна, вперило поглед в него.

— Вода! — помоли Джони, щом овладя треперенето на тялото и гласа си. — Моля, вода!

На всяка цена трябваше да изплакне устата си от тази гадост.

Посочи устата си и повтори: „Вода!“.

Чудовището стоеше, без да помръдне. В присвитите му зад маската очи гореше зловещ огън.

Джони стоически се овладя. Не трябваше да изглежда слаб и да хленчи. На света съществуваше и чувство, наречено гордост. Лицето му стана решително и спокойно.

Чудовището се наведе, провери нашийника и въжето, обърна се и излезе. Затвори вратата с трясък, заключи я и се отдалечи.

С наближаването на нощта сенките се удължаваха.

Джони погледна към торбите си, които лежаха до вратата. Имаше чувството, че се намират на хиляди мили от него.

Задушаваше се от мъка. Доколкото знаеше, Уиндсплитър бе мъртъв или много тежко ранен. И той щеше да загине, но от глад и жажда.

Започна да се здрачава.

Мисълта, че Криси бе обещала да тръгне да го търси, го разтресе — това означаваше сигурна смърт за нея. Почувствува се смазан.

Малкото блестящо око го гледаше отвисоко, без да мига.

3

На следващия ден Търл отново започна да рови из запустелите помещения на древните чинкоси.

Това занимание не му беше особено приятно. Те се намираха извън херметично затворените куполи на минния комплекс и се налагаше да носи дихателна маска. Чинкосите са могли да дишат въздуха на Земята. Макар че помещенията са запечатани, те не бяха поддържани столетия наред и атмосферните условия бяха оставили своя отпечатък.

Имаше безкрайни редици рафтове с книги и безброй шкафове, служили за картотеки. Стари изподраскани бюра, които се разпадаха само като ги докоснеш. Чекмеджета, пълни с боклуци, и всичко беше покрито с дебел слой бял прах. Добре все пак, че работеше с маска и не му се налагаше да го диша.

Какви смешни същества са били чинкосите! Те били използвани от Междугалактическата минна компания, за да се парират протестите на някои по-войнствени и могъщи светове, че разработването на находищата руши екологичната среда. По това време компанията преуспявала и печалбите течали като пълноводна река. Но се намерил един глупак от директорите в ръководството й, който създал Отдела за култура и етнология, с инициали ОКЕ. Вероятно в началото се наричал „екологичен“, ала чинкосите умеели да рисуват и някаква алчна съпруга на един от началниците решила, че ще спечели цяло състояние, като продава на други планети произведенията им, и накарала да сменят името. Можеха да се научат много неща за отминали времена и събития, ако се поровиш в архивите на службата за сигурност.

Но не корупцията, а стачката, която чинкосите измислили, станала причина за тяхното унищожение. Службата за сигурност не смееше да докосне дори с лапа когото и да било от корумпираните директори. Стачката беше нещо съвсем различно — истинско престъпление.

Чинкосите си бяха отишли оттук много преди това и мястото наистина беше запустяло. В края на краищата за каква култура на тази планета можеше да става дума? От местното население не беше останало почти нищо, което да заслужава внимание. А и на кого ли му пукаше? Но по неведомите закони на бюрокрацията чинкосите бяха работили като луди. Само като погледнеш стотиците метри шкафове с книги, можеш да си представиш каква огромна и скучна работа са свършили.

Търл търсеше някакво ръководство, в което да са описани хранителните навици на човека. Не беше възможно добросъвестните чинкоси да не са проучили и това.

Той ровеше и ровеше. Отваряше и захвърляше настрана стотици указатели. Навеждаше се и пъхаше лапите си в шкафове. Научи всичко за глупостите, с които са се занимавали в тези разхвърляни канцеларии, но не откри нищо, което да му подскаже с какво се хранят хората. Разбра какво ядат мечките. Разбра какво ядат планинските кози. Дори намери една монография, която с надутия си научен стил намирисваше на хвърлени на вятъра пари и надълго и нашироко описваше какво яде някакво животно, наречено кит. Едва накрая на трактата — и това беше най-смешното, ставаше ясно, че по времето, когато е бил писан, китовете отдавна са били измрели.

Търл стоеше сред този хаос и се чувствуваше отвратително. Нищо чудно, че компанията беше разкарала ОКЕ от Земята. Какъв смисъл е имало да бръмчат наоколо, да хабят гориво, специално за тях да работи завод за хартия, голям едва ли не колкото цял рудник, и след това да си вадиш очите, като четеш ненужни неща…

Въпреки всичко не е било съвсем напразно. От пожълтялата карта, която стискаше в лапите си, научи, че върху планетата има останали още няколко групи от местните жители. Или поне е имало преди няколкостотин години.

Някои обитаваха място, което чинкосите нарекли „Алпи“. На брой бяха не повече от няколко дузини. Петнайсетина се намираха в ледения пояс, известен като „Северния полюс“ и „Канада“. Неустановен брой хора живееха в „Шотландия“ и „Скандинавия“, а също и в едно място, наречено „Колорадо“.

За пръв път срещаше названието, което чинкосите използвали за главния минен комплекс — „Колорадо“. Гледаше картата с насмешка — „Скалистите планини“, „връх Пайк“. Смешни имена на езика на чинкосите. Иначе те използваха езика на психлосите, като стриктно спазваха всички граматически правила до последната запетайка. Но имаха странно въображение.

Не намери това, което го интересуваше, но все пак не си пропиля времето напразно, защото за неговите планове не беше излишно да знае, че на планетата има и други хора.

Ще трябва и този път да разчита на това, което не го беше подвело досега — методите и средствата на службата за сигурност. Налагаше се да ги приложи незабавно.

Той излезе, затвори вратата след себе си и огледа този чужд и враждебен свят. Древните канцеларии, помещения и зоологическата градина на чинкосите бяха кацнали върху хълма зад минния комплекс. Съвсем близо до него, но все пак по-високо. Тези нагли копелета! Оттук можеше да се наблюдава цялата околност. Виждаше се платформата за телепортиране, както и базата, в която се складираше рудата; мястото не изглеждаше кой знае колко оживено. Ако не изпълнеха нормите за количествата руда, Междугалактическата щеше да вдигне голяма шумотевица. Надяваше се, че няма да бъде затрупан с разследвания, поръчани от центъра.

Синьо небе. Жълто слънце. Зелени дървета. И вятърът, който духаше в лицето му, беше чисто и просто отровен въздух.

Как мразеше това място!

Мисълта, че може да остане тук по-дълго, го накара да заскърца със зъби.

И какво ли можеше да се очаква от един чужд свят?

След като приключи разследването за изчезналия трактор, щеше да приложи изпитаните методи на службата за сигурност върху заловеното животно.

Това беше единственият начин да се измъкне от тази адска дупка.

4

Джони гледаше чудовището.

Беше прежаднял, прегладнял и загубил надежда, струваше му се, че плува в море от неизвестност.

Чудовището дойде в клетката, като разтърсваше земята при всяка стъпка, и известно време стоя и гледа Джони с пробляскващи кехлибарени очи. После се разшета наоколо.

Сега проверяваше прътите на оградата, като ги разтърсваше един по един. Вероятно искаше да се увери, че са здраво закрепени. Доволно от резултата, то се затътра из клетката, като оглеждаше пода й.

Спря пред онези неща, с които се бе опитало да го нахрани. Джони ги бе изхвърлил колкото се може по-надалеч, защото изпускаха отвратителна остра миризма. Чудовището ги преброи. Аха, значи може и да брои!

Известно време внимателно оглеждаше нашийника и въжето. След това направи нещо много странно — освободи другия му край от пръта. Джони затаи дъх. Може би щеше да получи възможност да стигне до торбите си?

Не, чудовището просто закачи въжето на един друг прът. Метна небрежно примката и излезе през вратата.

Забави се малко при нея, докато връзваше теловете, с които я затваряше, и когато си тръгна, като че ли не забеляза, че един от тях се откачи.

Чудовището тежко се отправи към лагера и изчезна от погледа му.

Главата на Джони се въртеше и той си помисли, че от глада и жаждата вече му се привиждат разни неща. Не смееше да се надява, но така си беше — въжето можеше лесно да се откачи, а вратата този път беше вързана толкова хлабаво, че спокойно би могъл да се справи с нея.

Изчака, за да се увери, че чудовището наистина си е отишло.

Сега беше моментът.

С ловко движение отметна въжето и го откачи от високия кол на оградата.

Нави го около кръста си и пъхна свободния му край в колана си, за да не му пречи.

Втурна се към торбите.

Развърза ги с треперещи ръце. Надеждите му се изпариха. Мехът с вода се беше спукал вероятно още при падането и нещата вътре бяха влажни. Свинското месо, което беше увил в кожа, за да го предпази от палещите лъчи на слънцето, се беше развалило и той от опит знаеше, че е по-добре да не се докосва до него.

Погледна към вратата. Трябваше да опита.

Джони грабна от торбите си боздуган и въже, увери се, че кремъците са си на мястото в торбичката на кръста му, и пропълзя до вратата.

От чудовището нямаше и следа.

Теловете, с които беше затворена, му се видяха много дебели, но бяха стари и ръждясали. Въпреки всичко се оказаха здрави и нараниха ръцете му, докато се опитваше да ги разплете.

Накрая успя!

Натисна вратата с тяло.

Само след секунда тичаше с всичка сила през покритите с храсти дерета.

Бягаше приведен, като използваше всяко прикритие, за да не бъде забелязан от лагера, но все пак тичаше бързо.

Трябваше да намери вода. Езикът му беше подут, а устните — напукани.

Трябваше да намери храна. Беше замаян, нещата около него не изглеждаха реални и той знаеше, че причина за това е гладът.

След това трябваше да се върне в планините, за да спре Криси.

Джони тича повече от километър. Погледна назад, за да види дали има някаква заплаха. Нямаше нищо. Напрегна слуха си. Не чу ръмженето на насекомото, нито пък усети тежките стъпки на чудовището.

Измина три километра. Спря и се ослуша отново. Пак нищо. Надеждата му започна да расте.

Пред себе си видя падина, покрита със зеленина, което беше сигурен знак, че там има вода.

Когато стигна до нея, гърдите му горяха и въздухът излизаше от дробовете му със свистене.

Не можеше да си представи по-прекрасна гледка. Ручеят, който бълбукаше между дърветата, беше едно синьо-бяло петънце.

Джони се втурна напред и само след миг главата му бе в безценната вода.

Той знаеше, че не бива да пие прекалено много. Само намокряше устата си. Отново и отново потапяше главата и гърдите си в течащата вода, усещаше как тя буквално се просмуква в него.

Най-после вкусът на онова отвратително лепкаво нещо изчезна от устата му. Чак сега забеляза колко прозрачна и освежителна е водата в поточето.

Внимателно отпи няколко глътки, след това се обърна по гръб и се опита да успокои дишането си. Денят вече изглеждаше прекрасен.

Все още никой не го преследваше. Чудовището може би дори не беше разбрало, че е изчезнал. Надеждата нахлу в сърцето му с нова сила.

Далеч на северозапад, там, където свършваше равнината, започваха планините. Там беше неговият дом.

Джони се огледа. От другата страна на реката имаше срутена колиба с изкорубен покрив.

Сега най-важното за него беше да намери храна.

Пийна още малко вода и се изправи. Стисна в ръка боздугана си, прекоси потока и се отправи към колибата.

Докато тичаше, не беше срещнал никакъв дивеч. Вероятно всички животни около лагера бяха избити. Не търсеше нещо голямо, дори и един заек би го задоволил. Знаеше, че не трябва да губи време, а да продължи колкото се може по-бързо.

В колибата нещо се размърда. Той пропълзя безшумно.

Няколко големи плъха се втурнаха навън. Джони замахна, но спря. Човек ядеше плъхове само когато настъпеше страшен глад през зимата.

Но той нямаше избор. Времето беше малко и никъде не се виждаха зайци.

Взе един камък и го хвърли по стената на колибата. Отвътре изскочиха още два плъха и боздуганът му полетя като мълния право в целта.

Секунди по-късно държеше в ръцете си един действително огромен екземпляр.

Дали да се престраши да запали огън? Не, нямаше време. Но да изяде плъха суров?! Б-р-р!

Извади едно от прозрачните остри неща, които носеше в торбата си, и се върна при потока. Изчисти и изми плячката си.

Колкото и да беше гладен, му беше нужно известно усилие, за да посегне към суровото месо на плъха. Давейки се, той дъвчеше и преглъщаше с усилие. Все пак беше някаква храна.

Ядеше бавно, като се надяваше да не му стане още по-лошо.

След това отново пи вода.

Уви останалото парче месо в кожа и го прибра в торбата си. Прикри следите с пясък.

Изправи се и впери поглед в далечината, където синееха планините. Пое дълбоко въздух и събра всичките си сили, за да продължи нататък.

Нещо изсвистя във въздуха и се стовари върху него.

Джони се претърколи.

Беше омотан в мрежа.

Не можеше да се освободи.

Колкото повече се мяташе, толкова повече се оплиташе в нея. Гледаше като диво животно.

Разбра какво му се беше случило.

Иззад дърветата, без да бърза, към него се приближаваше чудовището, като намотаваше въжето, с което беше вързана мрежата.

Действуваше съвсем хладнокръвно. Не бързаше изобщо, сякаш цялото време на света беше негово.

Уви Джони в мрежата, хвана го като вързоп подмишница и тръгна тромаво обратно към лагера.

5

Във великолепно настроение Търл седеше на бюрото си и прехвърляше формулярите.

Нещата се нареждаха просто чудесно. Методите на службата за сигурност винаги даваха желания резултат. Винаги! Вече беше научил точно каквото искаше — онова нещо пиеше вода, като топеше раменете и главата си в нея. И което беше още по-важно — вече знаеше, че яде сурови плъхове.

Това безкрайно улесняваше нещата. Ако около лагера въобще имаше някакви животни, то бяха плъховете.

Помисли си, че той също би могъл да научи чинкосите на някои неща. Беше наистина елементарно да оставиш човешката твар да избяга и сетне да я проследиш с разузнавателна сонда от въздуха. Разбира се, не му беше приятно да бъде на открито с маска на лицето и при това да тича. В сравнение с един психло животното беше сравнително бавно, но въпреки всичко се умори. Не е лесно да се натоварваш физически, когато маската затруднява дишането ти.

Все пак беше доволен, че не е забравил как се хвърлят мрежи, колкото и старомодно да изглеждаше това занимание. Не искаше втори път да го зашеметява с лъчев пистолет, защото то изглеждаше прекалено крехко и може би нямаше да оживее.

Започваше да научава някои неща.

Замисли се колко ли плъха на ден изяжда. Лесно щеше да разбере и това.

Погледна с отегчение доклада пред себе си. Изчезналият трактор беше открит заедно с шофьора му на дъното на шахта, дълбока три километра. Напоследък много служители намираха смъртта си в тях. Главното управление щеше да вдигне страхотна олелия, когато разбере колко ще струва замяната на работниците. Но това не можеше да развали настроението му — то беше част от неговия план.

Увери се, че е свършил всичко, и подреди бюрото си в края на работното време.

Отиде до касата и избра най-малкия лъчев пистолет. Зареди го и нагласи регулатора на минимална ударна сила.

Почисти маската си с някаква кърпа и смени капсулата с дихателен газ.

След това излезе навън.

Само на около деветдесет метра от лагера видя първия плъх. Търл беше известен с точния си мерник още в училищния отбор по стрелба и въпреки че целта се движеше бързо, откъсна главата на животното с първия изстрел.

Петдесетина метра по-нататък от една канализационна тръба изскочи друг плъх, който бе обезглавен още във въздуха. Измери разстоянието до него — четиридесет и две психлоски крачки. Все още имаше точно око. Ловът на тези животни беше безинтересен, но все пак трябваше да си майстор, за да можеш да ги улучиш в движение.

Два плъха. Като начало бяха достатъчни.

Търл огледа омразния пейзаж. Всичко бе в жълто, синьо и зелено. Време беше да се отърве от него.

В чудесно настроение се отправи към старата зоологическа градина горе на хълма.

Костните му устни се разтвориха в усмивка. Животното беше там, свито в далечния ъгъл на клетката, и го гледаше злобно. Злобно ли? Да, така беше. За пръв път Търл забеляза, че то може да проявява някакви чувства.

Какво ли беше правило в негово отсъствие?

Спомни си, че бе успяло да вземе торбите си и ги бе притискало до себе си, докато го носеше подмишница към клетката. Сега седеше върху тях и правеше нещо. Прелистваше две книги. Книги? Проклета мъглявина, откъде беше взело книгите? Нашийникът и въжето си бяха на мястото. Нищо, когато му дойде времето, щеше да разбере и това. Най-важното е, че пленникът си е на мястото.

Търл се приближи, като се усмихваше под маската. Повдигна високо двата плъха и му ги подхвърли.

То обаче не се нахвърли гладно върху тях. Дори се отдръпна. Е, не можеш да очакваш благодарност от едно животно. Но това е без значене. Търл не искаше да му благодарят.

Той отиде до стария циментов басейн на мечките. Изглеждаше здрав. Провери тръбите. Водопроводът беше наред.

Излезе от клетката и затърси крановете сред гъстата растителност. Накрая намери един от тях и го завъртя. Той поддаде трудно, защото не беше използван цяла вечност, и Търл се уплаши да не го откъсне с огромната си сила.

Отиде до близкия гараж, донесе оттам малко проникваща смазка и намаза целия кран. Сега вече успя да го отвори, но не се случи нищо.

Търл проследи тръбите, които водеха към един стар резервоар, построен от чинкосите. Примитивната му изработка го накара да поклати презрително глава. Имаше помпа, но акумулаторът й отдавна беше свършил. Махна капака и го смени. Да бъдат благословени всички звезди, в Междугалактическата не си падаха по нововъведенията. Този тип акумулатори се използваше и сега.

Включи помпата, но отново не потече вода. Накрая стигна и до водохранилището. Всмукващата тръба просто не беше потопена във водата. Той разреши проблема с един ритник.

Чу как в резервоара навлиза вода, басейнът в клетката долу започна бързо да се пълни. Търл се ухили. Един истински миньор може да оправи с всякакви тръби. Не беше загубил формата си дори и в тази област.

Върна се обратно в клетката. Нивото на водата в басейна бързо се покачваше и от силната струя на места се образуваха водовъртежи. Беше мътна, защото имаше много пясък, но все пак беше вода.

Басейнът преля и калта потече по пода на клетката.

Животното в паника събираше нещата си и се опитваше да ги закачи по решетките, за да не се намокрят.

Търл се върна и завъртя крана обратно. Изчака малко, докато се напълни и резервоарът, и го затвори напълно.

Цялата клетка беше наводнена. Водата изтичаше между решетките. Това трябваше да е достатъчно.

Търл зашляпа към животното. То се беше вкопчило в решетките и се опитваше да се спаси от водата. Беше закачило кожите високо, за да не се измокрят.

В едната си ръка стискаше книгите.

Търл се огледа. Сега май всичко беше наред. Нямаше да е зле да хвърли един поглед на тези книги.

Той посегна да ги вземе, но животното ги прегърна още по-здраво. Търл разярено стисна китката му и те паднаха на земята.

Бяха книги, написани от хора.

Търл ги прелистваше озадачен.

Как е могло животното да се добере до тях? Той замислено присви очи.

Сети се за справочниците на чинкосите. В града имаше библиотека. Може би човешкото същество е живяло в него?

Но книги?! Това поставяше нещата в още по-благоприятна светлина. Може би чинкосите все пак са били прави, че тези животни са разумни същества. Търл не разбра нищо от знаците, но те очевидно бяха предназначени за четене.

Едната книга вероятно представляваше детски буквар. Другата също беше за деца. Книги за подрастващи.

Животното упорито гледаше в обратна посока. Разбира се, беше безсмислено да се опитва да разговаря с него…

Изведнаж нещо проблясна в съзнанието му.

То го приближаваше още повече към целта. То говореше! Сега си спомни. Онова странно квичене на животно, хванато в капан, приличаше на говор!

А ето че тук имаше и книги!

Обърна лицето на животното към себе си и го накара да го погледне. Посочи с лапа книгите, а след това главата му.

То не даваше вид, че разбира.

Търл натика книгата под носа му и направи същото движение. Очите на животното продължаваха да гледат неразбиращо.

То или не искаше, или не можеше да чете.

Продължи експеримента. Ако тези същества наистина бяха в състояние да четат и да пишат, плановете му със сигурност щяха да успеят. Започна да прелиства страниците пред лицето му. Никаква реакция.

Но все пак то притежаваше тези книги. Бяха негови, а не можеше да чете. Може би ги бе взело заради картинките? Накрая все пак постигна някакъв успех. Докато Търл му показваше рисунка на пчела, в очите му проблясна интерес. Показа му друга, този път на лисица, и то отново разбра. Извади втората книга, в която нямаше картинки, а само букви — те явно не му говореха нищо.

Всичко беше ясно. Прибра малките книги във вътрешния си джоб.

Търл вече знаеше какво да направи. В базата на древните чинкоси можеха да се намерят и дискове, записани на човешки език. Не се бяха досетили да отбележат какво яде човекът, но с езика му се бяха занимали доста подробно. Какво друго можеше да се очаква от тях! Никога не са могли да разберат кое наистина е важно и мислите им постоянно са витаели из стратосферата.

Програмата за утре беше ясна. Всичко се подреждаше от хубаво по-хубаво.

Търл провери нашийника и въжето, заключи здраво клетката и си отиде.

6

Нощта беше студена и влажна, направо отвратителна.

Джони вися на решетките часове наред, отвращаваше се от самата мисъл да стъпи на пода. Цялата клетка беше покрита с кал. Водната струя бе изкарала всичката мръсотия от басейна. Калта достигаше до над глезените му.

Накрая силите му не издържаха, той се предаде и легна в нея.

Сутринта слънцето понапече и калта започна да засъхва. Наводнението бе отнесло двата мъртви плъха настрани, но те ни най-малко не интересуваха Джони.

Организмът му още не се беше възстановил от обезводняването и силното слънце правеше жаждата му нетърпима. Той погледна калната, мътна вода в басейна — в нея плуваха всякакви боклуци от пода на клетката. Дори не можеше да си представи, че нещо ще го застави да пие от нея.

Седеше сломен до решетката, когато се появи чудовището.

То спря пред вратата и погледна вътре. В лапите си носеше някакъв метален предмет. Огледа пълната с кал клетка и за момент Джони си помисли, че може би ще осъзнае невъзможността да се живее в такова отвратително кално и влажно място.

Но чудовището си отиде.

Джони реши, че няма да се върне, ала то се появи отново. В лапите си държеше металния предмет, но носеше и огромна разклатена маса и голям стол.

Чудовището едва се провря през вратата с товара си — тя и без това беше малка за него. Но все пак успя, постави масата на пода и сложи върху нея металния предмет.

Отначало Джони помисли, че столът е предназначен за него, но много скоро бе разочарован. Чудовището постави стола до масата и се тръшна върху него. Краката му се забиха дълбоко в калта, сякаш щеше да потъне в нея.

То посочи странния предмет. След това извади двете книги от джоба си и ги хвърли върху масата. Джони посегна към тях. Не се беше надявал да ги види отново, а точно бе започнал да възприема написаното.

Чудовището хвана ръката му и я насочи към предмета. Размаха лапа над книгите, сякаш му забраняваше да ги пипа, и отново посочи предмета.

Джони едва сега забеляза, че зад нещото на масата имаше торба, пълна с дискове с диаметър колкото две педи.

Чудовището извади един от тях и го огледа. В средата му имаше дупка, а около нея — концентрични улеи. То постави диска върху машината — дупката съвпадаше точно с малкия цилиндър.

Ръцете на Джони бяха разранени от белезниците и той беше безкрайно подозрителен към всяко непознато нещо. Всичко, свързано с чудовището, беше дяволско, подло и опасно. Знаеше го от опит. Да печели време, да наблюдава внимателно и да се учи — това беше единственият начин да възвърне някога свободата си.

Чудовището показа двете прозорчета върху предната част на машината. След това посочи ръчката до тях.

Натисна я надолу.

Очите на Джони се разшириха и той отстъпи назад.

Предметът говореше!

Чу ясно като камбанен звън: „Извинете…“

Джони продължаваше да отстъпва. Чудовището го блъсна в гърба и го запрати към масата с такава сила, че той удари гърлото си в ръба й. След това вдигна предупредително пръст към него.

Отново бутна ръчката нагоре. Джони се изправи на пръсти и този път успя да види, че дискът се върти в обратна посока.

Чудовището за втори път натисна ръчката надолу. Предметът каза: „Извинете, аз съм…“ Сетне я постави в средно положение и машината спря. Вдигна я нагоре и дискът отново се завъртя обратно.

Джони се опита да разгледа машината отдолу и отзад. Беше сигурен в едно — това не беше живо същество. Нямаше нито уши, нито нос, да не говорим за уста. Не, всъщност имаше уста — един малък кръгъл отвор отпред, ала той не помръдваше. От него просто излизаше звук. Но говореше езика на Джони!

Чудовището натисна ръчката надолу и предметът каза: „Извинете, аз съм вашият…“ Този път Джони видя някакви странни заврънкулки в горното прозорче и едно чудновато лице, което го гледаше от долното.

Чудовището блъсна ръчката нагоре и завъртя още веднаж диска в обратна посока. Постави я в средно положение. Посочи с огромния си нокът първо предмета, а после главата на Джони.

Той забеляза, че чудовището върти ръчката само наляво от изходното положение. Този път обаче я мръдна надясно и надолу, знаците в горното прозорче станаха други, а картината остана същата. Чу се някакъв непознат за него говор.

Чудовището дръпна ръчката обратно — в изходно положение, наляво и надолу. Отново се появиха съвсем различни знаци и звуци, но образът в долното прозорче не се промени.

То като че ли се усмихваше зад стъклото на маската. Повтори тези действия и посочи гордо себе си. Изведнаж Джони разбра, че това, което чуваше, е езикът на чудовището.

Обзе го изгарящо любопитство.

Пресегна се и отмести лапата му. Беше му трудно, защото масата бе висока и голяма, но в момента нищо не беше в състояние да го спре.

Той сам натисна ръчката нагоре и след това наляво. Сетне я дръпна надолу. Машината каза: „Извинете, аз съм вашият учител…“ Джони я премести пак, но този път надясно и се чуха странни звуци на непознат език. Върна я в средно положение и отново чу езика на психлосите.

Чудовището го гледаше отблизо, с подозрение. Наведе се — проблясващите му кехлибарени очи се оказаха на едно ниво с лицето на Джони. Направи колебливо движение към машината, сякаш искаше да я вземе и да я отнесе.

Джони перна огромните лапи и отново хвана ръчката. Изтегли я в крайно ляво положение и гласът прозвуча отново: „Извинете — каза машината, — аз ще бъда вашият учител, ако можете, простете ми това нахалство. Нямам честта да бъда психло. Аз съм само един низш чинко.“ Лицето в долното прозорче се поклони два пъти и постави ръце върху очите си.

— Аз съм Джога Стенко, младши асистент, роб, преподаващ езици в лингвистичния факултет към Отдела за култура и етнология на планетата Земя.

Знаците в горното прозорче се сменяха непрекъснато.

— Извинете ме за смелостта, но трябва да ви кажа, че това е курс по писмен и говорим човешки език на английски и шведски. Когато дръпнете ръчката наляво, ще чуете английски език, който няма да ви затрудни. Когато я дръпнете надясно, ще чуете текст на шведски. Когато тя е в средно положение, преводът ще бъде на Психло, Благородния език на Завоевателите. И в трите случая съответният писмен еквивалент ще се появява в горното прозорче, а в долното — образните илюстрации. Моля ви да извините скромните ми претенции за познаване на езиците. Цялата мъдрост на Вселената принадлежи на нашите Владетели — Психлосите, и на една от големите им компании — великата и могъща Междугалактическа минна компания, нека всички космически сили й носят печалба!

Джони постави ръчката в средно положение. Дишаше тежко. Речта беше насечена и неестествена, с някакво странно произношение. Много от думите чуваше за пръв път, но все пак разбираше за какво става дума.

Разгледа предмета по-отблизо. Сбърчи вежди и се опита да се съсредоточи. Проумя, че това е машина, а не живо същество. Следователно и насекомото, което го беше преследвало, също не беше живо.

Джони погледна чудовището. Защо го караше да прави тези неща? Каква ли подлост му крои? В тези кехлибарени очи нямаше и капка милост. Те приличаха на очите на вълк, в които играят пламъците на огъня.

Чудовището посочи машината и Джони дръпна ръчката надолу и наляво.

— Извинете — чу се гласът, — но ще започнем от самото начало с азбуката. Първата буква е „а“, като в думите „мама“, „кана“ и „капан“. Моля ви да я запомните добре и да можете да я различавате от останалите. Следващата буква в азбуката е „б“. Погледнете в прозорчето. Произнася се като в думите „баща“, „баба“…

Чудовището вдигна лапа и отвори буквара на първа страница. Посочи буквата „А“ с големия си нокът.

Джони вече бе проумял връзката. Говоримият език можеше да се пише и чете. Тази машина щеше да го научи на това. Постави ръчката в средно положение, дръпна я надолу и машината започна да бълва психлоската азбука. Лицето в долното прозорче показваше с устни как се произнася всеки звук. Завъртя ръчката надясно и чу азбуката на… шведски?

Чудовището се изправи и погледна Джони отвисоко. Извади от джоба си два мъртви плъха и ги хвърли пред него.

Какво беше това? Да не би да е награда? Джони се почувствува като куче, което дресират. Дори не посегна към тях.

Чудовището сви рамене и каза нещо. Джони не можа да разбере думите му, но когато то се пресегна и взе машината, всичко стана ясно. Сигурно е било нещо като: „Урокът за днес свърши.“

Джони моментално отмести лапите му от машината. Приближи се решително, застана пред него и му препречи пътя. Не знаеше какво ще се случи, ако то го удари. Сигурно щеше да отхвърчи на другия край на клетката, но въпреки това не се поколеба и остана на мястото си.

Чудовището също. Въртеше глава ту на една, ту на друга страна.

Изръмжа. Джони не помръдна. То продължи да ръмжи и Джони с облекчение разбра, че се е отървал. Чудовището се смееше.

Катарамата на колана му, върху която бяха изобразени облаците дим в небето, се намираше само на няколко сантиметра от очите на Джони. Картината обясняваше логично древната легенда за унищожаването на човешката раса. Смехът пулсираше в ушите му и той с болка усещаше, че му се подиграват.

Чудовището се обърна и излезе, продължавайки да се смее и докато заключваше вратата.

По лицето на Джони се четяха решителност и горчивина. Трябваше да научи много неща. Много повече от това, което знаеше в момента. Чак тогава би могъл да действува и да разчита на успех.

Машината си стоеше върху масата.

Джони посегна към ръчката.

7

Лятната горещина изсуши калта по пода на клетката.

Небето беше изпъстрено с бели облачета.

Но Джони нямаше време да им се радва. Цялото му внимание беше съсредоточено върху машината за обучение.

Обърна огромния стол с облегалката към масата и като подложи няколко сгънати кожи върху седалката, вече можеше да се обляга върху масата и да следи отблизо лицето на онзи древен чинко, който го учеше как да произнася звуците. Според Джони то се гърчеше в прекалена сервилност и направо се подмазваше.

Не беше лесно да се научи английската азбука, но психлоската беше още по-трудна. Не можеше и да се сравнява с това, да се проследят оставените от дивеча следи и да се познае с точност до една минута преди колко време е минал оттук. Звуците и знаците на екрана му изглеждаха мъртви, а значенията им — невероятно сложни.

Само след седмица се убеди, че разбира. В него отново затрептя надеждата. Дори започна да вярва, че не е чак толкова трудно. „Б“ като „бивол“, „з“ като „зоологическа градина“, „х“ като „храна“ и „т“ като „ти“. Когато прочиташе същия текст на езика на психлосите, биволът, зоологическата градина и ти по някакъв необясним за него начин се превръщаха в лопата, кербанго и женски. След като накрая разбра от угодническите напътствия на чинкоса, че на психлоски тези думи започват с различни букви, беше сигурен, че е схванал същността.

Вече можеше да казва английската азбука и със затворени очи. Много по-трудно му беше с азбуката на психлосите, но накрая се справи и с нея. Запомни и най-незначителните нюанси в нейното звучене.

Джони знаеше, че няма време за губене. Диетата от сурови плъхове, която му беше наложена, щеше да го довърши. Той почти умираше от глад, тъй като не понасяше дори мисълта за тази храна.

Чудовището идваше всеки ден и следеше как се обучава. Докато беше тук, Джони не продумваше нищо. Знаеше, че сигурно изглежда смешен. А смехът на чудовището караше косите му да настръхват. Реши да не си отваря устата, когато то е наблизо.

Но това беше грешка. Скритите зад маската очи се мръщеха все по-гневно и по-гневно.

Триумфът от усвояването на азбуката трая много малко. През един чудесен слънчев ден чудовището дръпна рязко вратата и връхлетя като ураган.

Така се разкрещя, че решетките на клетката потрепераха. Джони очакваше всеки миг да го удари през лицето, ала чувството му за достойнство беше по-силно и той дори не трепна, когато то вдигна косматата си лапа.

Но чудовището посягаше към машината, а не към него. Постави ръчката в ново положение, за чието съществуване Джони дори и не беше подозирал.

Заля го истинска вълна от непознати образи и звуци!

Древният чинко каза на английски:

— Поднасям извиненията си на почитаемия ученик и го моля да ми прости дързостта, но сега ще започнем упражнения за постепенно изграждане на асоциации между предметите, знаците и думите.

Картините се появяваха в друга последователност. Първо чу звука „х“ и се показа съответствуващата му буква. След това същият звук на езика на психлосите и неговото изображение. Знаците и звуците се сменяха все по-бързо и по-бързо, докато накрая почти не можеха да се разграничават.

Джони беше толкова заинтригуван, че не забеляза кога чудовището си е отишло.

Беше изправен пред нещо ново. Ръчката беше толкова голяма и преместването й му струваше толкова много усилия — дори и не подозираше какво би се случило, ако я натисне по-силно.

Е, добре, ако с едно преместване НАДОЛУ се получаваше това, какво ще стане, ако я натисне НАГОРЕ?

Опита.

Сякаш нещо се стовари със страшна сила върху главата му.

Сенките на металната решетка се завъртяха пред очите му с такава бързина, че едва не загуби съзнание. Трябваше да измине доста време, преди да се престраши и да направи още един опит.

Резултатът беше същият!

Едва се задържа на стола.

Отдръпна се назад и погледна машината с подозрение.

Какво излизаше от нея?

Слънчева светлина?

Опита отново и позволи силата й да се стовари върху ръката му.

Усети топлина.

Ушите му забучаха.

Застана внимателно отстрани и забеляза, че в прозорчето се появяваха картинки. Изведнаж съвсем неочаквано звуците започнаха да изникват в съзнанието му, без да ги чува.

— Във вашето подсъзнание сега ще се отпечата азбуката. А, Б, В…

Какво беше това? Да не би да може да чува и с ръцете си? Не, това беше невъзможно. Не долавяше звуци, а само някакъв странен звън.

Машината проникваше по някакъв начин в главата му, без да издава звук!

Отстъпи още малко назад. Влиянието й върху него отслабна. Приближи се и усети, че мозъкът му ще се пръсне.

— Сега ще чуете същите звуци на психлоски.

Джони се отдръпна толкова, доколкото позволяваше веригата на врата му, седна на земята и опря гръб до стената.

Мислеше съсредоточено, но не можеше да разбере какво става с него.

Накрая схвана, че упражненията за свързване на буквите и съответствуващите им звуци, от които се получаваха думи, трябваше да го накарат да ги разпознава все по-бързо и по-бързо, без да се замисля.

Но какъв беше този „слънчев лъч“, който излизаше от машината?

Постепенно преодоля страха си. Върна се обратно при нея, намери един диск, според него предназначен за напреднали, и го постави. Напрегна сили и готов на всичко, натисна ръчката в крайно горно положение.

Изведнаж РАЗБРА, че ако страните на един триъгълник са равни, то и ъглите, заключени между тях, ще са равни.

Отдръпна се назад. Не знаеше какво е това триъгълник или ъгъл, но тази закономерност му беше ЯСНА.

Облегна се отново на стената. Направи неволно движение с ръка и с показалеца си нарисува в прахта на пода фигура, която имаше три върха. Посочи ги последователно и каза с учудване: „Те са равни!“

Равни на какво?

Равни един на друг.

Е, и какво от това?

Може би имаше някакво значение.

Джони се вгледа в машината. Тя можеше да го обучава по обикновения начин. Можеше и да увеличи скоростта на уроците. А също така беше в състояние да му предава знания и без той да полага усилие, с помощта на един „слънчев лъч“.

Изведнаж огромна радост озари лицето му.

Азбука ли? Не, ще трябва да научи всичко за цивилизацията на психлосите!

Дали чудовището съзнаваше какво може да се постигне с тези знания?

Представи си близкото бъдеще като безкраен низ от дискове, купища дискове. Щеше да прекарва всеки час, който не му е необходим за сън, на масата, като използва и трите начина за получаване на знания.

Беше толкова изтощен от глад, че дори не можеше да спи спокойно. В кошмарите му се преплитаха мъртви психлоси, сурови плъхове и метални коне, които летяха. А дисковете се въртяха ли, въртяха…

Но Джони продължаваше, без да се отчайва. Само за седмици и месеци трябваше да научи онова, което иначе би му отнело години. Не знаеше толкова МНОГО НЕЩА! Беше длъжен да проумее ВСИЧКО!

В главата му се въртеше само една мисъл — да отмъсти за унищожаването на собствената му раса! Беше ли в състояние да научи достатъчно за толкова кратко време, че да постигне целта си?

8

Търл беше безкрайно доволен от себе си до момента, в който получи заповед да се яви при Директора на планетата. Очакваше срещата с опънати до скъсване нерви.

Седмиците отлитаха една след друга и летните горещини вече бяха сменени от хладните есенни дни. Животното се справяше много добре. Прекарваше цялото си време пред машината с уроците по език и технически познания.

Още не беше проговорило, но това беше естествено — все пак е само едно глупаво животно. Дори не можа да проумее системата за ускорено обучение, докато не му беше показана. Не му стигаше разум да застане пред предавателя за мигновено получаване на основни теоретични познания. Толкова ли не можеше да разбере, че вълната, носеща познавателни импулси, трябва да премине през целия ти череп? Глупаво същество. Ако продължаваше така, щяха да са нужни месеци за обучение! Но какво можеш да очакваш от твар, която се храни със сурови плъхове!

Независимо от това понякога, когато отиваше в клетката и се взираше в тези странни сини очи, Търл съзираше в тях заплаха. Но това беше без значение. Реши, че ако животното се окаже опасно, ще го използва само докато работите потръгнат, и при най-малкия риск ще го изпари. Едно натискане на спусъка на лъчевия пистолет и пуф! — животното вече го няма. Това беше детска работа за Търл.

Да, всичко вървеше много добре, докато не се получи тази заповед. Такова нещо би изнервило всекиго. Никога не можеш да бъдеш сигурен какво е научил Директорът и какви измислици му е наприказвал някой от служителите. Обикновено с шефа на службата за сигурност се консултираха рядко. На практика по неведомите закони на административната йерархия неговата служба не беше пряко подчинена на Директора. Тази мисъл накара Търл да се почувствува по-добре. Историята познаваше случаи, в които Директорът на някоя планета е отстраняван от длъжност от шефа на сигурността, особено ако е ставало дума за корупция. Но все пак Директорът си е Директор и той подписва докладите, които могат да доведат до преместване, понижение и издигане в службата.

Получи заповедта късно предишната вечер и заради нея не спа добре. Въртя се в леглото и си представяше разговора. По едно време не издържа и стана, за да провери дали в архива си има нещо срещу Директора на планетата. Не можа да открие нищо и това го потисна. Търл се чувствуваше наистина сигурен само когато разполагаше с някакво средство за изнудване.

Затова посреща часа на срещата с истинско облекчение и се запъти тромаво към кабинета на главния психло.

Нъмф, Директорът на планетата Земя, беше стар. Говореше се, че бил изхвърлен от съвета на директорите на компанията не заради корупция, а поради пълна некадърност. Отървали се от него, като го запратили на най-отдалечената планета. Постът, който заемаше, нямаше почти никакво значение — най-забутаната звезда в най-забутаната галактика, има ли по-добър начин да разкараш някого и да забравиш за него?

Нъмф седеше зад покритото си с тапицерия бюро и гледаше към транспортната платформа през прозрачните стени на купола. Дъвчеше разсеяно ъгълчето на една папка.

Търл се приближи предпазливо. Нъмф беше спретнат в униформата си на висш служител на компанията. Започналата му да посинява козина беше сресана и подредена безупречно. Той не изглеждаше разтревожен, но кехлибарените му очи бяха замислени и вглъбени.

Дори не го погледна.

— Седни! — каза разсеяно.

— Дойдох, както бяхте благоволили да заповядате, ваше планетно превъзходителство.

Възрастният психло наведе очи към бюрото си и след това уморено погледна Търл:

— Това е от ясно по-ясно.

Не можеше да се каже, че харесваше шефа на службата за сигурност, но все пак нямаше нищо против него… Всичките му сътрудници на тази планета бяха еднакви, в никакъв случай първо качество. Спомни си за доброто старо време, когато бе имал друго положение, на други планети и бе работил с по-добри екипи.

— Земята не носи печалба — каза Нъмф и хвърли папката на бюрото. Двете купи с кербанго издрънчаха, но той не му предложи да пийне.

— Предполагам, че находищата са на изчерпване — каза Търл.

— Не е вярно. Дълбоко в земната кора има достатъчно руда, която бихме могли да разработваме векове наред. Пък и този въпрос няма нищо общо с шефа на службата за сигурност, това е работа на инженерите.

Търл не се разтревожи от тази забележка:

— Чух, че икономическата депресия е обхванала много от световете, в които компанията продава руда, и цените са ниски.

— Може и това да е причината, но дори и да е така, тя не засяга тебе, а икономическия отдел.

Този път Търл се почувствува неспокоен. Раздвижи се на стола и той изскърца под огромното му тяло.

Нъмф придърпа папката към себе си и я прелисти. Сетне уморено погледна Търл:

— Проблемът е в разходите.

— Разходите — рече Търл, като се опитваше да се застрахова — са работа на счетоводството, а не на службата за сигурност.

Нъмф го гледа в продължение на няколко секунди. Не можеше да разбере дали наистина проявява нахалство. Накрая реши да не му обръща внимание. Затвори папката.

— Но бунтовете са — каза той.

Търл се напрегна:

— Къде има бунт?

До ушите му не бе достигнал такъв слух. Каква беше тази история? Да не би Нъмф да има свое собствено разузнаване, което действува независимо от него?

— Все още няма — каза Директорът, — но след като обявя понижението на заплатите и премахването на всички премии, е много вероятно да избухне.

Търл трепна и се наведе напред. Това вече го засягаше, и то не само като шеф на службата за сигурност.

Нъмф плъзна папката към него:

— Виж разходите за персонала. Имаме 3719 работници на тази планета, разпределени в пет производствени и три проучвателни минни центъра. Тук влиза и обслужващият персонал на летищата, товарните машини и площадката за телепортиране. При средна заплата 30 000 галактически кредита годишно това прави 111 570 000 кредита. За храна, жилища и дихателен газ отиват средно по 15 000 кредита за всеки, или общо 55 785 000 кредита. Цялата сума е 167 355 000. Прибави и разходите за транспорт и премии и ще видиш, че сумата почти надхвърля стойността на печалбата. Дори не отчитаме износването и повредите на машините, да не говорим за инвестициите за разширение на производството.

Търл имаше смътна представа за всичко това и на практика го бе използвал като аргумент за собствените си планове.

Но все още не бе дошло времето да даде ход на своя проект. Никога не бе предполагал, че мощната и богата Междугалактическа компания ще стигне дотам, да понижава заплати и да премахва премии. Това щеше да засегне и него наистина, но много по-важен бе планът му да се превърне в богата и влиятелна личност.

Дошъл ли бе моментът да започне неговия втори етап? Като си помислиш, животното наистина се справяше много добре. Сигурно щеше да успее да го обучи на най-елементарните миньорски умения. Можеше да го използва и за набирането на още животни. Да, Търл беше убеден, че то ще се справи под земята, колкото и да беше опасно.

Да се разработи по открит начин онази жила върху голата, брулена от страхотни ветрове скала щеше да бъде трудна работа и неминуемо щеше да отнеме живота на няколко човешки същества. Те така или иначе щяха да бъдат изпарени, след като изпълнят задачата си, защото тайната трябваше да бъде запазена.

— Бихме могли да увеличим производството — каза Търл, като хитро насочи разговора в необходимата посока.

— Не, не и не — викна Нъмф. — Това е абсолютно невъзможно. — После въздъхна: — Знаеш, че работниците не достигат.

— Вие сте съвършено прав — Търл почти беше хванал Нъмф в заложения капан. — Ако въпросът не бъде разрешен бързо, бунтът е неизбежен.

Нъмф кимна мрачно.

— Когато избухне бунт — каза Търл, — знаете, че работниците първо изпаряват членовете на ръководството.

Нъмф отново кимна, но този път в очите му се прокрадна страх.

— Аз вече съм започнал работа върху този проблем — продължи Търл. Наистина разговорът беше преждевременен, но моментът беше толкова удобен. — Ако успеем да ги убедим, че стягането на коланите няма да е за постоянно, и не наемаме нови работници, можем да намалим опасността от бунт.

— Така е, така е — побърза да се съгласи Нъмф. — Вече не вземаме допълнителни работници. В същото време всичките ни мощности са натоварени до краен предел и хората започват да роптаят.

— Да, съгласен съм — Търл реши да рискува. — Но какво бихте казали, ако ви разкрия, че в момента работя върху проект, който ще ни позволи да намалим наполовина числеността на работниците само след две години?

— Бих го нарекъл истинско чудо.

Ето това искаше да чуе Търл. Малко аплодисменти от Директора и после щеше да върти около нокътя си централата на Психло.

Нъмф изглеждаше ентусиазиран.

— Няма нито един психло — каза Търл, — който да харесва тази планета. Не можем да излизаме на открито, без да носим маски…

— И това повишава разходите за дихателен газ — вметна Нъмф.

— …следователно ни е нужна работна сила от същества, които дишат въздух и са в състояние да изпълняват елементарни операции с машините.

Нъмф се облегна назад, внезапно обзет от съмнение:

— Ако говориш за тези… как ги наричаха… а, чинкосите, те са унищожени преди стотици години.

— Нямам предвид тях. Позволявам си да поздравя ваше планетно превъзходителство за чудесните познания по история на компанията. Не, не става дума за чинкосите. Няма защо да търсим далеч оттук, на планетата разполагаме с потенциален резерв от такива същества.

— Къде?

— Засега не искам да навлизам в подробности, но мога да ви докладвам, че експериментът напредва и обещава да даде отлични резултати.

— Кои са тези разумни същества?

— Всъщност не бих ги нарекъл „разумни“ в точния смисъл на думата, но на тази планета има същества, които притежават чувства и някои умения.

— Могат ли да мислят, да говорят?

— Много са сръчни.

Нъмф се замисли върху новината.

— Могат ли да говорят? Може ли да се осъществи контакт с тях?

— Да — отговори Търл. Казваше повече, отколкото всъщност знаеше. — Говорят.

— В долния континент има говореща птица, беше ми я изпратил един от директорите. Дори можеше да ругае на психлоски. Умря, защото бяха забравили да сменят капсулата с въздух в херметичната й клетка. — Той смръщи чело. — Но да се каже за една птица, че е сръчна…

— Не, не, не — Търл прекъсна дърдоренето на Директора. — Тези са малки, ниски на ръст, но имат две ръце и два крака.

— Маймуни! Търл, но това не е сериозно…

— Не, не са маймуни. Маймуните не могат да работят с машини. Това същество се нарича човек.

Нъмф го гледа в продължение на няколко секунди. Сетне каза:

— Но дори и да са способни да вършат нещата, за които говориш, аз зная, че са останали много малко от тях.

— Вярно е. Те са в списъка на застрашените видове.

— Какви видове?

— Биологически видове, които са на път да изчезнат.

— Но ако са толкова малобройни, те няма да разрешат нашите…

— Ваше планетарно превъзходителство, ще бъда откровен. Все още не съм установил колко са… Забелязани са от разузнавателните самолети. Горе в планините, които виждате оттук, живеят тридесет и четири екземпляра. На другите континенти има по-многобройни групи. Имам основания да смятам, че ако ми бъдат предоставени технически средства, ще мога да събера няколко хиляди.

— Е, да, но още съоръжения… разходи…

— Не, не. Разходите няма да са кой знае колко големи. Аз също провеждам програма за икономии в моята служба. Дори намалих броя на разузнавателните самолети. Тези същества се размножават бързо, ако бъдат поставени при подходящи условия.

— Да, но все пак никой не знае какво представляват… При кои операции биха могли да заменят нашите работници?

— Могат да управляват машини на повърхността на земята. Над три четвърти от нашите служители се занимават с това. Трактори, товарни платформи… Тази работа не изисква специална квалификация.

— Просто не зная, Търл. Никога не сме виждали човек…

— Аз разполагам с един.

— Какво?

— И то тук. В зоологическата градина близо до лагера. Отидох в планината и го залових. Не беше лесно, но успях да се справя. Знаете, че още от училище съм добър стрелец.

Нъмф го гледаше объркано.

— Да… приказваше се за някакво странно същество в зоологическата градина, както я наричаш. Мисля, че някой от директорите на рудници… да, Чар беше, се шегуваше с това.

— Нямаше да се шегува, ако разбираше, че става дума за разходи и заплати — разсърди се Търл.

— Прав си. Напълно си прав. Винаги съм смятал Чар за глупак. Така значи, провеждаш експерименти с животно, което може да замести някои от работниците. Да видим, да видим. Наистина забележително.

— Ако ми дадете свобода да използвам транспортни средства… — каза Търл.

— Е, добре. Има ли някаква възможност да видя това животно? Просто за да разбера какво може да върши. Дори само ако престанем да изплащаме застраховките при злополуки с фатален изход, ще наклоним везните на страната на печалбите. Или ако поне ги сведем до минимум. Не трябва да забравяме и възможностите за ограничаване на техническите повреди. Да, в центъра никак не ги обичат.

— Разполагам с животното едва от няколко седмици и ще ми е нужно малко време да го науча да управлява машина. Но все пак мисля, че ще мога да ви демонстрирам неговите способности.

— Чудесно. Подготви го и ме уведоми. Казваш, че го обучаваш? Предполагам, не си забравил, че е незаконно да се предават знания по металургия и военна техника на една по-низша раса? Нали знаеш това?

— Да, разбира се. Уча го само как да се оправя с машините. Да натиска копчета и лостове и нищо повече. Трябваше да го науча да говори, за да може да изпълнява заповеди. Ще организирам демонстрацията веднага щом бъде готово. Сега ако подпишете тези документи за транспортните средства…

— Нека видя резултатите от експеримента и ще имаме достатъчно време за това — отговори Нъмф.

Търл се беше надигнал от стола и подготвените предварително бланки и заявки стърчаха наполовина от джоба му. Той ги натика обратно. Явно трябваше да измисли друг начин, но нищо, биваше го за такива работи. Срещата беше протекла доста добре. Да, не беше толкова лошо. И тогава изневиделица Нъмф сякаш стовари върху него цял багер.

— Търл — каза той, — аз наистина оценявам твоята подкрепа. Онзи ден от центъра се получи съобщение за твоя служебен мандат тук. Знаеш, че те винаги планират предварително. Нужен им беше опитен шеф на службата за сигурност за работа на родната планета. Толкова съм доволен от тебе, че отказах. Дори те препоръчах за още един десетгодишен мандат тук.

— Оставаха ми само две години… — заекна Търл.

— Зная, зная. Но способните шефове на службата за сигурност са ценни. Няма да навреди на досието ти, ако се впише, че са се интересували от тебе.

Търл едва стигна до вратата. Спря в коридора, защото му стана лошо. Беше паднал в собствения си капан и сега никога нямаше да напусне тази проклета планета!

Блестящата златна жила лежеше непокътната в планината. Всичките му други планове вървяха като по масло. За две години щеше да успее да сложи лапа върху забраненото богатство и да превърне в триумф края на мандата си! Ето, дори животното напредваше. Всичко се нареждаше толкова добре.

И сега — още десет години! Каква мръсотия, нямаше да може да издържи!

Нужно му беше нещо срещу Нъмф. Нещо, с което да го държи в подчинение. Наистина трябваше да го пипне здраво.

9

Експлозията отекна рязко и оглушително. Звукът беше съвсем различен от приглушения рев, който на всеки пет дни разтърсваше клетката и сградите.

Джони бе установил, че с малко ловкост и умение може да се покатери нагоре по решетката в един от ъглите и да се закрепи там. От тази височина погледът му обхващаше равнината до планините и купола на лагера на психлосите. Стъпил здраво на напречните решетки, той дори си почиваше в това опасно положение.

Зимата беше дошла. От няколко дни целите планини бяха побелели. Днес не се виждаха, скрити от сивкави облаци.

На изток от лагера имаше една странна огромна платформа. Около нея, на големи разстояния един от друг, бяха разположени високи стълбове, свързани с жици. Подът й беше чист и блестящ. В южния й край се издигаше купол, в който психлосите влизаха и излизаха. Северният край се различаваше от останалата й част. Изглеждаше странен, там пристигаха и заминаваха цилиндричните летателни апарати.

При кацането им се вдигаха облаци прах. Страните им се отваряха и от вътрешността се изсипваха огромни късове скална маса. След това се издигаха във въздуха и отлитаха, като постепенно се смаляваха и изчезваха зад хоризонта.

Конвейерна линия свързваше линиите, машини избутваха разтоварения материал върху нея и по този начин той се транспортираше до обширната зона с лъскав и блестящ под.

Летателните апарати пристигаха всеки ден. На петия ден върху платформата се събираше цяла планина от докарания материал.

Точно тогава се случваше най-странното и невероятно нещо на света. На всеки пет дни, винаги в един и същи час, се чуваше някакво жужене. За много кратко време струпаният върху платформата материал започваше да излъчва светлина. След това наоколо се разнасяше бучене като от далечна гръмотевица в небето. И тогава материалът внезапно изчезваше.

От наблюдателния си пост върху решетките всеки ден Джони виждаше какви ли не странни неща, но тази необяснима мистерия го озадачаваше най-много.

Къде ли отиваше? Та това беше цяла планина от струпан материал. Жужене, бучене, гръм — и всичко изчезваше. Върху лъскавата платформа никога не се връщаше нищо. Материала донасяха летящите машини, сетне той се транспортираше по лентата до нея и изчезваше завинаги.

Джони дълго време наблюдаваше много внимателно това явление и вече можеше да предскаже деня, точния час и дори минутата, в която ще се случи. Знаеше, че първо куполът в южната част започваше да излъчва светлина, сетне жиците, опасващи платформата, затреперваха, чуваше се бучене, гръм — и струпаната руда се скриваше от погледа му.

Но днес се случи нещо различно. Един от булдозерите, които избутваха разтоварения материал върху конвейера, се взриви. Сега около него имаше цяла тълпа психлоси, правеха нещо с водача му. Останалите се опитваха да загасят обхваналите го пламъци.

В предната си част тези машини имаха огромни лопати, с които избутваха и товареха докарания материал върху лентата. Отгоре бяха със затворен прозрачен купол, под който се намираше мястото на водача. При взрива куполът се беше откъснал.

На мястото на произшествието пристигна ниска машина, приличаща на клекнал паяк. Пострадалият водач лежеше проснат на земята. Натовариха тялото му в нещо като кош, качиха го в машината и тя замина.

Един от товарещите булдозери се приближи бавно, избута обгорелите останки встрани и продължи работата си. Инцидентът беше приключил и останалите психлоси се върнаха обратно в купола.

Джони реши, че това е нещастен случай. Повися още малко на поста си, но нищо повече не се случи.

Впрочем не беше съвсем вярно. Оградата на клетката му се тресеше. Беше нормално — психлосът, който го беше затворил в нея, се приближаваше с тежки стъпки. Джони бързо се спусна на земята.

Чудовището приближи, отвори вратата и влезе. Изгледа го свирепо.

Действията му напоследък бяха станали непредсказуеми. Понякога беше спокойно, а друг път — раздразнително и нервно.

Ето сега беше ядосано. Направи гневно движение, като първо посочи Джони, а сетне машината за изучаване на езици.

Джони пое дълбоко дъх. Вече месеци наред прекарваше пред нея всяка минута, която не отделяше за сън. Работа, работа, работа. През цялото време не беше разменил и една дума с чудовището.

Сега за пръв път проговори на психлоски:

— Повреди се.

Чудовището го погледна с любопитство. Отиде до машината и натисна ръчката надолу. Тя наистина не работеше. Чудовището му хвърли гневен поглед, сякаш това беше по вина на Джони, сетне я повдигна и я огледа отдолу. В очите на Джони това беше истински подвиг, защото той не би могъл да я премести дори на сантиметър.

Малко преди експлозията тази сутрин машината просто бе спряла. Джони се приближи, за да види какво точно правеше чудовището. То отстрани една малка плочка и отвътре изпадна нещо като копче. Прочете знаците върху него, остави машината легнала на една страна и излезе от клетката.

Не след дълго се върна с друго подобно копче, постави го на същото място и завинти плочката. Изправи машината и натисна ръчката. Дискът се завъртя и от нея прозвуча глас:

— Много моля да ме извините, но събирането и изваждането като математически действия…

Чудовището я постави в неутрално положение.

Посочи с хищническия си нокът първо Джони, сетне машината.

Джони се престраши и отново каза на психлоски:

— Всичко това вече го зная. Трябват ми нови записи.

Чудовището погледна огромната купчина дискове, вероятно със стотици часове записи. После извърна очи към Джони. Зад маската лицето му изглеждаше мрачно. Джони помисли, че сигурно с един замах ще го запрати в другия край на клетката. Изглежда най-сетне чудовището взе някакво решение.

Дръпна торбата с дискове и си отиде. Не след дълго се завърна с друга, още по-натъпкана и я постави в специалното гнездо върху задната част на машината. Извади диска от нея и постави следващия. Отново посочи към нея и към Джони. Очевидно той трябваше да започне работа, и то веднага.

Джони пое дълбоко въздух и каза на езика на психлосите:

— Човекът не яде сурови плъхове и не пие мръсна вода.

Чудовището го наблюдаваше неподвижно. Отпусна се върху стола, като продължаваше да се взира в него.

10

Търл знаеше как да изнудва жертвите си и надушваше отдалеч и най-малкото нещо, с което можеше да ги притисне до стената.

Като опитен служител в службата за сигурност разбираше, че работата му зависи от успешното прилагане на методите за оказване на натиск. Винаги имаш предимство, когато можеш да изнудваш някого. Един метод, който неизбежно принуждаваше противника да отстъпи.

А сега всичко се бе обърнало наопаки. Тази човешка твар бе усетила, че го държи в ръцете си, и можеше да го изнудва.

Той седеше и изучаваше човешкото същество. Дали подозираше нещо за плановете му? Не, разбира се. Може би беше прекалил с ежедневния натиск върху него и то бе разбрало, че му е много нужно за нещо.

Вероятно го беше и поразглезил. Почти всеки ден излизаше на лов за плъхове, за да има какво да яде. А нали му осигури и вода? Ами колко хитрост и усилия му бяха необходими да разбере с какво се храни.

И ето го сега, изправено пред него, пращящо от здраве, има нахалството да му каже, че не яде това. Търл го погледна отблизо. Е, всъщност не беше нито толкова здраво, нито толкова смело. В действителност дори изглеждаше болнаво. Цялото бе посиняло от студ, въпреки че бе увило около тялото си някаква кожа. Хвърли поглед към басейна. Водата беше замръзнала и мръсотията стоеше неподвижно в нея.

Търл огледа клетката. Тя не беше мръсна. Очевидно съществото се грижеше за реда и я почистваше.

— Животно — каза Търл, — в твой интерес е да започнеш да работиш веднага. — Понякога, когато не разполагаш със средство за изнудване, заплахата може да свърши същата работа.

— Зимата — каза Джони на психлоски — се отразява зле на машината. Покривам я с една от моите еленови кожи през нощта и когато вали. Но влагата е опасна за нея. Започва да почернява.

Търл щеше да избухне в смях. Беше толкова смешно да слушаш как това животно наистина говори на езика на психлосите. Долавяше се слаб акцент, но причината вероятно беше у учителя чинко. Зачуди се дали действително е така, защото в речта му липсваха учтивите изрази като „много моля да ме извините“ и „простете ми, но…“, които Търл бе запомнил от предварителното прослушване на дисковете и които изразяваха подчинение. Той никога не бе срещал жив чинко, тъй като те отдавна бяха мъртви, но покорените раси на планетите им бяха много учтиви и дори сервилни, когато се обръщаха към тях. Така, както и трябваше да бъде.

— Животно — каза Търл, — може и да си научило думите, но очевидно не си разбрало какво значи добро поведение. Да ти покажа ли?

Само едно движение на огромната лапа и Джони щеше да бъде размазан върху решетките на клетката.

Но той се изпъна и каза гордо:

— Моето име не е животно. Казвам се Джони Гудбой Тайлър.

Търл зяпна от изненада. Каква наглост! Нахална, дръзка, гола твар!

Той замахна и го удари.

Джони излетя във въздуха и въжето, с което беше вързан, едва не му счупи врата.

Търл излезе от клетката гордо, с чувство за изпълнен дълг и затвори вратата с трясък. Докато се отдалечаваше, всичко се тресеше като при земетресение.

Почти стигна лагера, когато спря и се замисли. Стоеше като истукан и мислеше.

Огледа сиво-белия пейзаж около себе си. Усещаше как замръзналото стъкло на маската се впива в лицето му и му пречи да вижда. Мръсна, гадна планета!

Обърна се и тръгна обратно към клетката. Отвори вратата и се приближи до човешката твар. Повдигна я, изтри кръвта от врата й с шепа сняг и я изправи до масата.

— Аз се казвам Търл — каза той. — Та за какво говорехме?

Винаги надушваше възможностите за изнудване.

Но при бъдещите им разговори нито веднаж не се обърна към Джони със собственото му име, а продължи да го нарича животно. Един истински психло никога не забравя, че неговата раса е раса на завоеватели. Най-великата раса в Космоса. Какво си мислеше този червей!

ТРЕТА ГЛАВА

1

В халето за ремонт на транспортните машини Зът хвърляше инструменти и разглобени части с гръм и трясък по земята, вдигаше страхотна шумотевица.

Обърна се към изправения наблизо Търл и се приготви за атака.

— Ти ли си в дъното на това намаление на заплатите?

Търл отвърна кротко:

— Според мен не аз, а счетоводният отдел се занимава с тези неща, нали?

— Защо ми е намалена заплатата?

— Не само твоята, а и моята, и на всички останали.

— Имам три пъти повече работа, няма кой да ми помогне, а ще получавам наполовина!

— Постоянно ни се обяснява, че планетата работи на загуба.

— И никакви премиални — продължи Зът.

Търл се намръщи. Явно сега не беше моментът да поиска услуга. А и нямаше нищо, с което да го притисне.

— Напоследък машините експлодират доста често — каза предпазливо.

Зът се изправи и го погледна. Това си беше чиста заплаха. Никога не можеш да си сигурен какво ще направи Търл.

— Какво искаш? — попита Зът.

— Ако планът ми успее, всички ще получим толкова високи заплати и премиални, каквито не можеш и да си представиш.

— Виж какво, имам работа. Всичките тези брички чакат да бъдат поправени.

— Искам да взема един малък минен влекач — каза Търл.

Саркастичният смях на Зът прозвуча като лай:

— Ето там има една машина. Вчера изгърмя в зоната за телепортиране. Можеш да я вземеш.

Беше булдозер, който използваха за товарене на руда. Взривът беше откъснал кабинката на водача и върху приборите за управление се виждаха зелени петна от психлоска кръв. Всички кабели на двигателя бяха обгорели.

— Искам само един малък влекач — повтори Търл. — Един най-обикновен малък влекач.

Зът сърдито продължи да хвърля по пода инструменти и резервни части. Замалко щеше да удари Търл.

— Чакам отговор.

— Имаш ли официална заявка? — попита Зът.

— Е, добре… — започна Търл.

— Така и предполагах — прекъсна го Зът, без да откъсва очи от него. — Сигурен ли си, че нямаш нищо общо с орязването на заплатите?

— Защо питаш?

— Говори се, че си разговарял с Директора на планетата.

— Това е нещо обичайно за един шеф на сигурността.

— Аха! — Зът се нахвърли с огромен чук върху пострадалата машина, за да отстрани останките от разбитата херметична кабина.

Търл си тръгна. Не разполагаше с нищо срещу него.

Спря се унило в коридора между халетата и потъна в мисли. Не можеше да измисли никакво разрешение на проблема. Усети, че започва да нервничи. Изведнаж му хрумна нещо.

Наблизо имаше телефон за вътрешна връзка. Вдигна слушалката и набра номера на Нъмф.

— Обажда се Търл. Многоуважаеми ръководителю да планетата, бих ли могъл да се срещна с вас след час?… Искам да ви кажа нещо… Благодаря ви… Да, след един час.

Постави слушалката обратно, откачи дихателната маска от колана си, нахлузи я и излезе навън. Върху земята плавно се спускаха пухкави снежинки.

Връхлетя в клетката, отиде направо при решетката, за която беше вързан Джони, и освободи въжето.

Джони прекъсна работата си с машината и започна внимателно да следи действията му. Докато навиваше свободния край на въжето върху ръката си, Търл забеляза, че човешкото същество вече използва стола до масата. Беше наистина нахално от негова страна, но означаваше, че все пак може да възприема. Животното си бе направило леговище за спане с помощта на една опъната върху решетките кожа, за да се предпази от снега. Подобен навес имаше и над работното му място при машината.

Търл дръпна въжето.

— Хайде, тръгвай — каза той.

— Ти обеща, че ще мога да запаля огън. За дърва ли отиваме? — попита Джони.

Чудовището го повлече след себе си. Отправи се към старите канцеларии на чинкосите. Отвори вратата с ритник.

Джони оглеждаше мястото с нескрит интерес. Не бяха под големия купол. Тук имаше въздух и се дишаше спокойно. Всичко беше покрито с дебел слой прах, той се вдигна във въздуха от стъпките им. Наоколо бяха разхвърляни скъсани листове и цели книги. Върху стените висяха карти. Джони разбра, че масата и столът са взети оттук — имаше още много такива.

Търл отвори едно шкафче и извади маска и бутилка с въздух. Придърпа Джони към себе си и надяна маската на лицето му.

Джони се опита да я нагласи сам. Беше доста голяма и пълна с прах. Намери в шкафа някакъв парцал и я избърса. Вгледа се внимателно и установи, че дължината на ремъка може да се регулира.

Търл ровеше наоколо и най-после намери това, което търсеше — една малка помпа. Постави в нея нова батерия и започна да пълни бутилката с въздух.

— Какво е това? — попита Джони.

— Затваряй си устата, животно.

— Ако работи като твоята, защо бутилките са различни?

Търл продължаваше да пълни бутилката. Джони хвърли маската, седна на пода, като се подпря на шкафа, и обърна глава на другата страна.

Кехлибарените очи се присвиха. Отново признаци на бунт, помисли си Търл. Трябваше да намери с какво да го притисне и да го направи послушен. Засега не разполагаше с нищо.

— Е, добре — каза Търл с отвращение. — Това е маска на чинко. Чинкосите дишат въздух. Ти също дишаш въздух. Ако влезеш без нея в лагерния комплекс, ще умреш. В моята бутилка има дихателен газ, под куполите на лагера също. Там няма въздух. Това достатъчно ли е?

— Значи вие не можете да дишате въздух? — попита Джони.

Търл се овладя.

— Вие не можете да дишате дихателен газ! Психлосите живеят на нормална планета, на която има нормален дихателен газ. Ако ти, животно, отидеш там, ще пукнеш. Сложи чинкоската маска!

— И чинкосите ли е трябвало да носят маски, когато влизат в лагера?

— Мисля, че вече обясних достатъчно.

— А къде са чинкосите?

— Са били, били — Търл си помисли, че животното е объркало граматическите времена. И без това говори с акцент. Високо и пискливо, а не както трябва — с дебел гърлен глас. Направо може да ти скъса нервите.

— Не съществуват ли вече?

Търл понечи да му каже да млъкне, но изведнаж бе овладян от силно садистично чувство.

— Да, вече ги няма, не съществуват! Чинкосите са мъртви, избити са до един, цялата им раса. И знаеш ли защо? Защото се опитаха да вдигнат стачка. Отказаха да работят и да се подчиняват.

— Аха — каза Джони. Нещата идваха на мястото си. Ето още едно потвърждение на истината за кълбата дим върху изображението на катарамата. Чинкосите са били друга раса, работила дълго и усърдно за психлосите. За награда били унищожени. Всичко това потвърждаваше мнението му за психлосите.

Джони огледа развалините и бъркотията наоколо. Чинкосите трябва да са били изтребени много, много отдавна.

— Виждаш ли тази стрелка? — попита Търл, като сочеше току-що напълнената бутилка. — Когато бутилката е пълна, показва едно-нула-нула. Щом започне да се изпразва, тръгва надолу. Ако стигне до пет, това означава, че си го закъсал и въздухът ти свършва. В бутилката има въздух за един час. Следи стрелката!

— Може би човек трябва да носи две бутилки и помпа?

Търл погледна бутилката и забеляза, че на нея има скоби за прикачване на още една, както и гнездо за помпа. Не си беше направил труда да прочете инструкциите, написани върху нея.

— Млъкни, животно — каза той, но все пак отиде и взе още една бутилка, която също напълни. Монтира я до първата и закачи помпата между двете. С груби движения надяна на Джони маската и цялата екипировка.

— Сега ме чуй добре, животно — каза Търл. — Отиваме в лагера, където аз ще разговарям с една много важна личност. Със самия Директор на планетата. Ти няма да си отваряш устата и ще изпълняваш всичко точно както ти наредя. Разбра ли, животно?

Джони го погледна през стъклото на маската си.

— Ако не се подчиняваш — продължи Търл, — просто ще дръпна маската от лицето ти и ще започнеш да се гърчиш на земята. — Търл не харесваше начина, по който тези студени сини очи винаги го гледаха. Дръпна въжето на нашийника.

— Да тръгваме, животно!

2

Нъмф беше неспокоен. Когато шефът на сигурността влезе, той погледна боязливо към вратата.

— Бунт ли?

— Засега нищо — отвърна Търл.

— Какво криеш там зад гърба си? — посочи с глава Нъмф.

Търл издърпа с въжето Джони пред себе си.

— Исках да ви покажа един екземпляр от човешкия вид — каза той.

Нъмф се наведе напред през бюрото си и се втренчи. Пред него стоеше странно полуголо животно без никаква козина. Две ръце, два крака. Все пак имаше малко косми по главата и по долната част на тялото. Гледаха го две странни леденосини очи.

— Не го оставяй да се изпикае на пода — предупреди Нъмф.

— Погледнете ръцете му — каза Търл, — може да работи с тях…

— Сигурен ли си, че няма признаци на бунт? — попита Нъмф. — Новината беше съобщена тази сутрин. Нямам никаква информация за реакцията в мините на двата континента.

— Сигурно не им е приятно, но все още никой не се е разбунтувал. Ако погледнете внимателно ръцете му…

— Много внимателно ще следя добива на руда — прекъсна го Нъмф. — Могат да се опитат да го намалят.

— Нищо не може да се направи. Не достигат работници — отговори Търл. — В ремонтната база не са останали никакви механици. Всички са прехвърлени в производството.

— Чух, че на родната планета се ширела безработица. Може би ще трябва да поискам попълнения оттам.

Търл въздъхна. Тъп чиновник.

— С тези орязани заплати, без премиални и на такава отвратителна планета не мисля, че ще има много желаещи. А това животно тук би могло…

— Да, прав си. Трябваше да обявя свободните работни места, преди да намалим заплатите. Сигурен ли си, че няма признаци на бунт?

Търл реши да премине направо към целта.

— Най-добрият начин да се предотврати бунтът е да се обещае повишаване на производителността. Мисля, че в срок от една година бихме могли да заменим половината от външните попълнения, които работят като оператори на машини, с тези същества.

По дяволите, не беше постигнал нищо!

— Не се е изпикало на пода, нали? — Нъмф се наведе напред, за да се увери лично. — Това нещо наистина вони отвратително.

— Миризмата идва от нещавените кожи, с които се облича. Няма други дрехи.

— Дрехи ли? Нима то носи дрехи?

— Мисля, че би носило, уважаеми господин Директоре. Но засега има само кожи. Всъщност донесъл съм и някои заявки за… — той се приближи до бюрото и ги остави, готови за подпис. Да го притисне, да го притисне. Но не разполагаше с нищо, с което да изнудва този стар глупак.

— Току-що наредих да почистят кабинета — каза Нъмф. — Сега цялото помещение трябва да бъде проветрявано отново. Какви са тези неща? — добави той, като погледна заявките пред себе си.

— Искахте лично да се убедите, че това същество може да управлява машина. Едното искане е за общи нужди, а второто — за булдозер.

— Всичките са с щемпел „спешно“.

— Хората са обезверени. Трябва веднага да им върнем надеждата, ако искаме да предотвратим бунтовете.

— Точно така. — Нъмф четеше подробно бланките, сякаш не бе подписвал хиляди такива.

Джони стоеше търпеливо. Важното бе да запомни всяка подробност в това помещение. Вентилаторите за дихателен газ, материалът, от който бе изработен куполът, съединенията между отделните му части.

Психлосите не носеха маски в лагера и той за пръв път виждаше лицата им открити. Приличаха на човешки, но клепачите и устните им бяха от кост. Имаха огромни кехлибарени очи, които светеха като вълчи през нощта. Вече можеше да познава настроението им по промяната в чертите на лицата.

По коридорите срещнаха няколко психлоси. Те гледаха Джони с нескрито любопитство, а погледите, отправени към Търл, бяха враждебни. Но доколкото можеше да долови, отношенията между всички тях не бяха особено приятелски.

Накрая Нъмф вдигна очи.

— Наистина ли мислиш, че едно такова същество би могло да управлява машина?

— Казахте, че искате да се убедите със собствените си очи — отговори Търл. — Нужна ми е машина, за да го обуча.

— О-о — проточи Нъмф, — то още не е обучено! Тогава откъде си сигурен, че може да се научи?

По дяволите, помисли си Търл. Този глупак беше много по-тъп, отколкото си бе представял. Но внимание! Нъмф беше притеснен. Той криеше нещо. Интуицията му на шеф на сигурността не го лъжеше. Натиск, трябваше да го притисне. Само да разбереше какво е — и Нъмф щеше да падне в лапите му. Трябваше да си отваря очите и ушите.

— Научи се много бързо да работи с една машина-самоучител, многоуважаеми господин Директоре.

— Машина-самоучител ли?

— Да, вече може да чете на собствения си език, както и на езика на психлосите.

— Невъзможно!

Търл се обърна към Джони:

— Поздрави многоуважаемия Директор на планетата!

Джони прикова поглед върху Търл и не каза нищо.

— Говори! — каза Търл на висок глас и прибави малко по-тихо: — Да не би да искаш да ти сваля маската от лицето?

Джони каза:

— Мисля, че Търл иска да подпишете заявките, за да мога да бъда обучен как да управлявам тези машини. Ако и вие искате това, ще трябва да подпишете.

Все едно, че не беше казал нищо. Нъмф продължаваше да гледа през прозореца, сякаш си мислеше за нещо съвсем друго. След малко ноздрите му трепнаха.

— Това животно наистина вони.

— Щом подпишете, ще го изведа веднага.

— Да, да — отвърна Нъмф и завъртя няколко подписа.

Търл бързо грабна бланките и понечи да излезе.

Нъмф отново се наведе през бюрото си:

— Не се е изпикало на пода, нали?

3

Търл беше спал зле, днес вече на два пъти участвува в различни спорове и не искаше да се впуска в трети.

Беше най-обикновен сив ден. Белите снежинки бавно се стелеха и покриваха полуразрушената малка машина за товарене на руда. Небето над зоологическата градина сякаш се бе сляло със земята. Човешкото същество изглеждаше направо смешно и нелепо в огромната седалка на мъртвия психло. Търл изсумтя.

Първата кавга беше по повод на униформената екипировка. Началникът на магазина за дрехи, една жалка отрепка на име Дърк, която не беше с всичкия си, твърдеше, че заявката е фалшифицирана. Дори добави, че доколкото познава Търл, изобщо не се съмнява в това, и има наглостта да провери достоверността й в администрацията. Сетне каза, че няма униформи с такъв размер. Нито той, нито компанията имали навика за прекрояват дрехите за дребосъци. Да, дрехи в склада има, но те са за служителите.

След това се бе обадило и животното — в никакъв случай нямало да носи дрехи във виолетово. Търл го зашлеви. Но то стана от земята и повтори същото. Само да имаше как да го притисне! По дяволите, не можеше да измисли с какво да го държи в подчинение.

Но сега му хрумна една идея. Отиде в древните помещения на чинкосите и изрови един топ син плат, от който някога шиели дрехите си. Шивачът каза, че това е боклук, но не можа да измисли други аргументи и бе принуден да се захване за работа.

Скрояването и ушиването на две униформи за животното отне един час. След това обаче то отказа да носи колан с катарамата и емблемата на компанията, както го изискваше правилникът. Почти изпадна в истерия. Наложи се Търл пак да отиде до чинкоските помещения и да рови, докато намери нещо, вероятно археологически експонат — една малка златна военна катарама с изобразен върху нея орел със стрели в ноктите. Това поне направи впечатление на животното. Очите му почти изскочиха от орбитите.

Втората кавга беше със Зът.

Отначало той изобщо не искаше да разговаря. После склони да хвърли поглед върху официалната заявка, но веднага забеляза, че бланките не са заведени и нямат входящи номера. В такива случаи имал правомощия да решава по собствено усмотрение. Накрая каза, че Търл може да получи катастрофиралата машина. Тя беше бракувана, но все пак се движеше. Всъщност това беше капката, която преля и доведе до размяна на удари.

Търл стовари лапата си върху Зът и сетне цели пет минути се дебнеха из работилницата, като си нанасяха удари и контрираха. Търл се спъна в една количка с инструменти и получи няколко силни ритника.

Беше принуден да вземе катастрофиралата машина. Вървеше до нея и я управляваше с една ръка, докато я изкара през шлюза за излизане в откритата атмосфера.

Сега бе качил животното в нея и по всичко личеше, че му предстои трета разправия.

— Каква е тази зеленилка по седалката и пода? — попита Джони. Бяха покрити с пухкав сняг, но той се топеше и не можеше да скрие бледозелените петна.

Отначало Търл не смяташе да му отговаря. Но сетне садистичното чувство отново го обзе:

— Това е кръв.

— А защо не е червена?

— Кръвта на психлосите не е червена. Тя е истинска кръв и затова има зелен цвят. А сега си затваряй устата. Ще ти покажа как да…

— Какви са тези обгорели неща по краищата на онзи голям кръг? — Джони посочи улея, в който някога бе стоял куполът на кабината.

Търл го удари. Джони почти излетя от огромната седалка, в която стоеше изправен. Сръчно се улови за ръчката на барабана и не можа да падне.

— Аз трябва да знам — каза той, когато дишането му се успокои. — Как иначе мога да бъда сигурен, че взривът не е бил предизвикан от натискането на някое от копчетата по погрешка?

Търл тежко въздъхна. Ръцете на тази твар не бяха достатъчно дълги и не достигаха до пулта за управление. Трябваше да стои изправена, за да шофира.

— Никой не е натискал никакво копче. Просто е избухнала.

— Но как? Трябва да има някаква причина.

Тогава се досети, че това е машината, която уби онзи психло в зоната за товарене на руда. Той самият бе видял и чул експлозията.

Джони разрина снега, седна в седалката и се загледа на другата страна.

— Добре — изръмжа Търл, — когато машините се управляват от психлоси, мястото на водача се покрива с прозрачен купол. Вътре се пуска дихателен газ. Ти не можеш да го дишаш, следователно нямаш нужда от кабина и тя няма да експлодира. Нали така, животно?

— Да, но защо все пак е избухнала? Ако искаш да се науча да управлявам това нещо, аз трябва да знам!

Търл въздъхна. Една дълга и разтърсваща въздишка. Всъщност бе вбесен и скърцаше със зъби. Животното продължаваше да си седи и да гледа на другата страна.

— Под херметичния купол — каза Търл — е имало дихателен газ. Те товареха златна руда и в нея сигурно е имало някоя и друга прашинка уран. Херметизацията е била нарушена, може да е имало пукнатина в самия купол. Уранът е влязъл в съприкосновение с дихателния газ и се е получила експлозия.

— Юран ли? Юран?

— Произнасяш го неправилно. Казва се уран!

— А на английски как е?

Това вече беше много.

— Как, в името на проклетата мъглявина, мога да знам? — изръмжа рязко Търл.

Джони внимаваше той да не забележи усмивката му. Уран, уран, повтаряше си наум. Уранът взривява дихателния газ!

И съвсем случайно беше научил, ме Търл не знае английски.

— За какво служат ръчките?

Търл се поуспокои малко. Поне отвратителното животно не гледаше настрани.

— Това копче е за спиране. Запомни го много добре и щом нещо не е наред, веднага го натисни. С тази ръчка се прави завой наляво, а с тази — надясно. С този лост се повдига лопатата, с този се накланя, за да се изсипе, а така се поставя под определен ъгъл. Червеното копче я фиксира в едно положение.

Джони слезе от седалката и се изправи на пода. Повдигна лопатата, обърна я, постави я под ъгъл, като надзърташе над капака, за да може да наблюдава. След това я постави в крайно положение.

— Виждаш ли онази горичка там? — попита Търл. — Тръгни към нея, но карай дяволски бавно!

Търл вървеше до машината.

— Сега спри!

Джони изпълни командата.

— Фиксирай я в едно положение!

Джони го направи.

— Сега я завърти в кръг!

Справи се и с това.

Търл смяташе машината за малка, но седалката й се намираше на около четири метра и половина от земята. Когато широката й шест метра лопата се повдигаше, тресеше се не само тя, но и земята — толкова тежък бе булдозерът.

— Сега започни да ринеш сняг — поръча Търл. — Нагласи я така, че да сваляш само десетина сантиметра от най-горния слой.

В началото на Джони му бе трудно да фиксира лопатата в нужното положение, когато машината се движеше.

Търл го наблюдаваше. Беше много студено. Не беше спал цяла нощ. Зъбите го боляха, защото Зът бе успял да го прасне веднаж много точно и силно. Той се покатери върху машината, хвана свободния край на вързаното за нашийника на Джони въже и го омота около един лост, до който той не можеше да стигне.

Джони спря да си поеме дъх.

— Защо Нъмф не обърна внимание на това, че говорех?

— Затваряй си устата, животно!

— Но аз трябва да знам. Може би произношението ми е много лошо.

— Произношението ти наистина е ужасно, но не това е причината. Ти говореше през маската, а и Нъмф е малко глух. — Това си беше чиста полицейска лъжа от устата на един шеф на сигурността.

Нъмф чуваше много добре и маската върху лицето на животното изобщо не бе попречила. Нещо друго бе отвлякло вниманието му. Нещо, за което Търл не знаеше. Той не спа цяла нощ, за да прерови архивите на Нъмф и най-после да открие нещо. Това беше много важно. Не намери нищичко, абсолютно нищичко, макар да бе сигурен, че трябва да има.

Търл просто заспиваше прав. Налагаше се да подремне.

— Имам да пиша няколко доклада — каза той. — Ти продължавай да се упражняваш с машината. Ще се върна скоро.

Извади една миниатюрна камера и я закрепи на лоста на задния барабан, така че животното да не може да я достигне.

— И да не ти хрумне да вършиш глупости. Тази машина не е по-бърза от пешеходец — закани се той и си тръгна.

Спа по-дълго, отколкото бе решил, може би защото пийна доста кербанго преди лягане. Беше почти тъмно, когато се появи с тромави забързани крачки.

Спря втрещен. Учебната площадка беше като изметена. Но не това беше потресаващото. Животното умело бе повалило няколко дървета и ги бе избутало чак до клетката си, където сега лежаха подредени. Нещо повече — то беше използвало тежката лопата, за да ги нареже на парчета по един метър и да ги нацепи.

Сега се бе свило върху седалката, за да се предпази от появилия се остър пронизващ вятър.

Търл отвърза въжето и Джони се изправи.

— За какво ти е всичко това? — попита чудовището, като посочи купчината нацепени дърва.

— Това са дърва за огрев — отговори Джони. — Сега, като съм отвързан, ще вкарам част от тях в клетката.

— Дърва за огрев ли?

— Нека да приемем, че ми е писнало да ям сурови плъхове, приятелю.

Тази нощ, след като за пръв път от много месеци насам яде сготвена храна и успя да се стопли на огъня, Джони се излегна на пода на клетката и въздъхна с облекчение.

Новите му дрехи бяха прострени върху коловете и съхнеха. Той седна с кръстосани крака и се разрови в торбата си.

Извади от нея кръглата златна плочка и я приближи до катарамата на новия колан. Започна да ги сравнява.

Птицата със стрелите беше една и съща. А сега вече той можеше и да чете.

Върху диска пишеше „Съединени американски щати“, а върху катарамата — „Американски военновъздушни сили“.

Следователно много отдавна неговият народ е бил истинска нация и е разполагал със сили, свързани по някакъв начин с въздуха.

Психлосите носеха катарами с емблемата на Междугалактическата минна компания.

С усмивка, от която Търл щеше да настръхне целият, ако беше тук, Джони си представи, че е първият и единствен член на Американските военновъздушни сили.

Постави внимателно катарамата под дрехата, която му служеше за възглавница, и дълго лежа, вперил поглед в танцуващите пламъци.

4

Могъщата планета Психло, „владетел на всички галактики“, се къпеше в мощните лъчи на трите си слънца.

Куриерът стоеше встрани от сектор „Пристигане“ на зоната за междупланетарен транспорт и чакаше. На хоризонта бледоморавото небе се спускаше като купол над виолетовите очертания на планините. Навсякъде наоколо се виждаха заводи, бълващи дим, и енергопроводи, които олицетворяваха огромната мощ на компанията. Различни машини и транспортни средства се движеха в привиден хаос по разположените на няколко нива пътни артерии в зоната на лагера. В далечината се мержелееха пирамидалните очертания на Великия град. Лагерите на много други компании бяха разпръснати сред хълмовете — фабрики и заводи, чиято продукция заливаше цели галактики.

Кой би поискал да живее на друго място? — помисли си куриерът. Той седеше върху малкия си мотоциклет, беше прекъснал за момент ежедневната си служебна обиколка и чакаше. Кой ще предпочете доброволно да живее и да се бъхти на някаква забутана планета с недостатъчна гравитация, да носи маска, да работи непрекъснато под покрив, да кара херметично затворени машини и да копае чужда земя? Или да бъде взет в армията, за да се бие за територии, които нямаха никакво значение? Не и той, това беше сигурно.

Пронизително изсвирване разкъса тишината. Беше предупредителният сигнал за напускане на зоната. Цялата флотилия от почистващи машини се насочи изведнаж навън и тя опустя.

Куриерът прецени по навик разстоянието от него до зоната. Всичко беше наред, намираше се извън опасния район.

Мрежата от кабели и проводници затрептя с характерно жужене. Звукът се издигна в раздиращо слуха кресчендо, което завърши с мощна експлозия.

На повърхността на платформата се материализираха тонове руда, телепортирани за миг през безбрежните галактики.

Куриерът впери поглед в платформата през йонизираното пространство. Виж ти, пристигналата руда беше покрита със слой бяло вещество. Беше го виждал и по-рано. Някои твърдяха, че се нарича сняг. Пред очите му той започна да се превръща във вадички вода. Само като си помислиш, че някои работят на такава шантава планета!

Прозвуча сигналът за отбой и куриерът подкара мотоциклета си към купчината новополучена руда. След малко дойде и отговорникът по приемането на доставките.

— Я виж това! — каза куриерът. — Сняг!

Началникът беше виждал всичко, знаеше всичко и гледаше на младшите куриери с презрение.

— Това е боксит, а не сняг.

— Да, но когато пристигна, върху него имаше сняг.

Началникът се затътри към дясната част на купчината и бръкна в нея. Извади малка кутия. Стъпил върху рудата, той си отбеляза в книгата нейния номер и след това я отнесе на куриера.

Булдозерите се втурнаха към новата купчина. Началникът подаде на куриера книгата за подпис и грубо му хвърли кутията. Онзи запрати книгата към него и тя го удари по мощните гърди.

Куриерът яхна мотоциклета си и ловко си запроправя път през прииждащите машини. Насочи се с голяма скорост към Централния административен комплекс на Междугалактическата.

Няколко минути по-късно един служител влезе с кутията в ръце в кабинета на Зафин, младши помощник на заместник-директора, отговарящ за второстепенните ненаселени планети. Кабинетът беше малко по-голям от кутийка, защото под покрива на централата на Междугалактическата се бяха подслонили повече от триста хиляди административни служители.

Зафин беше млад и амбициозен.

— Защо кутията е мокра? — попита той.

Служителят бе понечил да я остави върху листовете на бюрото, но сега бързо я отдръпна, намери една кърпа и я избърса. Погледна етикета.

— Идва от планетата Земя. Там сигурно вали.

— Типично. Къде се намира това място?

Служителят се приближи тихо, натисна бутона на един прожекционен апарат и на стената се появи карта. Той нагласи фокуса, вгледа се в нея и посочи с нокът малка точица.

Зафин дори не си направи труд да погледне. Беше отворил кутията и подреждаше съобщенията на различните отдели под негово разпореждане. Подписваше тези, които се нуждаеха от резолюцията му. Беше почти свършил, когато стигна до един документ, с който трябваше да се запознае по-подробно. Погледна го с отвращение.

— Зеленият цвят означава, че е спешно — каза Зафин.

Служителят пое документа гузно и го зачете.

— Просто някакво искане за информация.

— Но незабавно и с предимство — отвърна Зафин. Взе го обратно. — В момента водим три войни, а някой си… Откъде беше?…

— От Земята — отговори служителят.

— Кой го изпраща?

Служителят отново взе искането и го погледна.

— Шеф на службата за сигурност. Казва се Търл.

— Какво е досието му?

Служителят натисна с огромните си нокти няколко копчета върху една конзола на стената. Нещо изтрака и след малко от някакъв процеп изскочи папка. Той му я подаде.

— Търл — каза Зафин. Намръщи се замислено. — Не съм ли чувал преди това име?

Служителят взе папката и я огледа.

— Преди пет месеца по нашия календар е поискал преместване.

— Желязна памет — каза Зафин. — Това съм аз.

И наистина го вярваше. Отново взе папката.

— Никога не забравям имена… — разлистваше страниците. — Това място, Земята, трябва да е отвратително и скучно. А сега оттам пристига искане със сбъркана категория за спешност.

Служителят пое папката обратно.

Зъмф се намръщи:

— Е, къде е искането?

— Върху бюрото ви, ваше превъзходителство.

— Иска да знае какви връзки… Нъмф? А?

Служителят отново се приближи до конзолата с бутони и след малко един от екраните светна.

— Директор на планетата Земя в Междугалактическата!

— Този Търл иска да знае какви връзки има той в централната администрация.

Служителят натисна още няколко бутона. Екранът пак просветна.

— Той е чичо на Найп — изговори бързо той, — помощник-директор на Счетоводния отдел за второстепенни планети.

— Е, добре, напиши го в искането и го върни обратно.

— Отбелязано е и като поверително — каза служителят.

— И ти го отбележи така — отвърна Зафин. Облегна се назад и се замисли. Обърна стола си и погледна през прозореца към града в далечината. Вятърът беше хладен и приятен. Той поохлади малко раздразнението му. След това отново се обърна към бюрото си. — Този път няма да наказваме онзи, как му беше името…

— Търл — отговори служителят.

— Търл — повтори Зафин. — Отбележи само в досието му, че не разбира от приоритетно придвижване на документи и пише глупости. Изглежда, че просто е млад и амбициозен и му липсва необходимият опит на ръководител. При нас няма място за излишни хора, които не си разбират от работата! Ясно ти е, нали?

Служителят отговори, че му е ясно, и тръгна заднешком към вратата, като държеше в лапите си кутията с цялото й съдържание. Така и написа в досието на Търл: „Не разбира от приоритетно придвижване на документи и пише глупости. Млад, амбициозен, неопитен като ръководител. Да се отклоняват всички следващи опити за контакт.“

В малката си канцеларийка служителят се ухили злобно, като си помисли, че това описание напълно приляга и на Зафин. Написа отговора на искането с четлив чиновнически почерк, без дори да се потруди да направи второ копие. Само след няколко дни отговорът щеше да бъде телепортиран на Земята.

Животът на могъщата, деспотична и арогантна планета Психло продължаваше да тече.

5

Денят за демонстрацията настъпи и Търл беше в стихията си. Беше станал рано и накара животното да повтори всичко отново. То трябваше да управлява булдозера напред и назад, наляво и надясно, да се върти в кръг. Търл го принуди да повтори наученото толкова пъти, че накрая горивото свърши. Но това не беше проблем. Той лесно можеше да го уреди.

Отиде при Зът.

— Нямаш официално нареждане! — заяде се той.

— Става дума само за една капсула гориво.

— Зная, зная. Но трябва да се отчитам!

Търл изскърца със зъби. Да го притисне, на всяка цена трябваше да го притисне, но в момента не разполагаше с нищо срещу него.

Внезапно Зът спря работата си. Върху костните му устни се появи нещо като усмивка. Това накара Търл да застане нащрек.

— Искаш ли да ти кажа какво ще направя? — попита го Зът. — Все пак ти се отказа от пет разузнавателни самолета, съгласен съм да хвърля един поглед върху булдозера.

Постави маската си и последва Търл навън.

Животното седеше върху машината, въжето на нашийника му бе здраво завързано за лоста на задния барабан. Зимният вятър беше силен и пронизващ, то беше посиняло и трепереше от студ. Търл изобщо не му обърна внимание.

Зът отключи капака и той отскочи нагоре.

— Просто искам да се убедя, че всичко работи — каза той. Гласът му звучеше приглушено, защото носеше маска, пък и се бе наврял във вътрешността на машината. — Стара бракма!…

— Истинска развалина — потвърди Търл.

— Да, да, да — обади се Зът, като съсредоточено проверяваше контактите. — Но все пак я получи, нали?

Животното следеше всяко негово движение. То стоеше върху таблото за управление и гледаше надолу.

— Оставил си един кабел несвързан — каза то.

— А, така ли? — промърмори Зът. — Ти да не би да говориш?

— Мисля, че ме чу.

— Да, чух те — отговори Зът. — Но не чух съответните учтиви изрази.

Търл изръмжа:

— Та то е само животно! Каква учтивост очакваш от него? И то към един механик…

— Ето, готово — каза Зът, без да обръща внимание на Търл. — Мисля, че всичко е наред. — Извади капсулата гориво, постави я на мястото й и завинти капачката. — Пали!

Търл се пресегна и натисна едно копче. Изглежда моторът работеше нормално. Зът изключи машината.

— Разбрах, че ще правиш някаква демонстрация днес. Никога не съм виждал животно да кара. Ще имаш ли нещо против, ако дойда и погледам?

Търл го измери с очи. Не държеше с нищо в ръцете си Зът и неговата добронамереност и интересът му бяха подозрителни. Не надушваше обаче нищо нередно.

— Добре, ела — изръмжа Търл. — Ще започне след един час.

Щеше да разбере грешката си по-късно, но точно сега имаше други грижи.

— Мога ли да се постопля? — попита Джони.

— Затваряй си устата, животно! — отвърна Търл и забързано пое към лагера.

Търл чакаше нервно в приемната пред кабинета на Нъмф. Един служител беше съобщил, че е отвън, но все още не го викаха да влезе. Накрая, след четиридесет и пет минути чакане, той грубо нареди на друг служител отново да извести Директора и този път го поканиха вътре.

На бюрото на Нъмф нямаше нищо освен една купа с кербанго. Той гледаше планините в далечината през прозрачния купол. Търл драсна с нокът по катарамата на колана си, за да привлече вниманието му. Накрая Нъмф се обърна и го изгледа с празен поглед.

— Демонстрацията, която наредихте, може да започне всеки момент — каза Търл. — Всичко е готово, ваша светлост.

— Проектът заведен ли е официално под някакъв номер? — попита Нъмф.

Търл бързо измисли едно число.

— Проект 39 А, ваша светлост.

— Мисля, че ставаше въпрос за набиране на нова работна ръка?…

Търл се бе застраховал, като прибави буквата „А“ — код, който никой проект не притежаваше.

— Вероятно говорите за 39, ваша светлост. А това е 39 А. Замяната на персонал…

— А, да. Докарване на нови работници от родната ни планета.

— Не, ваша светлост. Нали помните онова животно?

Нещо просветна в замъгленото съзнание на Нъмф.

— Ах, да, животното… — каза той, без да помръдне.

Трябваше да го притисне, на всяка цена! В момента не разполагаше с нищо срещу този стар глупак. Беше обърнал архивите наопаки, но не намери нищо. От запитването си до Центъра разбра само, че е чичо на Найп, помощник-директор на Счетоводния отдел за второстепенни планети. Всичко това означаваше, че очевидно е получил тази служба с връзки и е известен некадърник. Поне такива бяха изводите, които можеше да направи засега.

Очевидно Нъмф нямаше намерение да се раздвижи. Търл виждаше как всичките му планове се сгромолясват пред очите му. Накрая щеше да изпари това животно и да забрави цялата история. И всичко само защото не намери нищо, с което да го притисне до стената…

Зад невъзмутимото лице на Търл мислите се стрелкаха с такава бързина, че изпускаха искри.

— Страхувам се — каза Нъмф, — че…

Търл го прекъсна веднага. Не биваше да го остави да довърши мисълта си! Не трябваше да му позволи да го обрече да прекара всичките си дни на тази планета! Внезапно му хрумна нещо и го обзе вдъхновение.

— Получавали ли сте скоро новини от племенника си? — попита той, като се опита да подхване обикновен разговор. Канеше се дори да излъже, че с Найп са учили заедно.

Но ефектът и така беше изненадващо голям. Нъмф се наведе съвсем лекичко напред и се взря в него. Движението беше едва доловимо, ала Търл го забеляза. Тук имаше нещо.

Търл мълчеше. Нъмф продължи да го гледа, вероятно изчакваше нещо. От какво се страхуваше? Беше понечил да обясни, но това можеше да бъде и само обикновена реплика…

— Няма причини да се страхувате от животното — каза Търл меко и успокояващо, като умишлено се направи, че нищо не е доловил. — То нито хапе, нито драска.

Нъмф продължаваше да седи неподвижно. Но какво се бе появило в очите му?

— Вие дадохте заповед за тази демонстрация и тя може да започне всеки момент, ваша светлост.

— А, да, демонстрацията.

— Ако само благоволите да поставите маската си и да дойдете с мене…

— Да, разбира се.

Директорът на планетата изпи кербангото на големи глътки, изправи се и взе маската от стената.

Излезе от кабинета и даде знак с ръка на няколко от своите сътрудници също да си сложат маските и да го последват. Навън продължи редом с Търл, като го поглеждаше крадешком с присвити очи. Търл тържествуваше, макар и да беше озадачен. Старото приятелче се тресеше от страх. Планът щеше да успее!

6

Джони седеше високо горе върху булдозера. Студеният щипещ вятър вдигаше облачета сняг, които обгръщаха целия лагер. Джони забеляза приближаващата група. Тежките стъпки тресяха земята.

Мястото, избрано за демонстрацията, представляваше малко плато, по-високо от лагера. Беше продълговато, с площ близо хиляда квадратни метра, но свършваше като отрязано с нож. От края му започваше дълбока около седемдесет метра пропаст. Имаше достатъчно място за маневриране, но част от периферията му беше много опасна.

Търл вървеше към булдозера през снежната мъгла. Стъпи върху долното стъпало и приближи огромното си лице към Джони.

— Виждаш ли тази тълпа? — попита го той.

Джони погледна нататък. Психлосите се събираха край лагера. Зът стоеше най-вляво.

— Виждаш ли този високоговорител? — попита Търл и показа нещо като рупор в ръката си. Бе го използвал и по време на обучението.

— Виждаш ли този бластер? — той потупа огромния пистолет на колана си. — Ако направиш само една грешка или объркаш нещо, ще те застрелям на място. Нямаш никакъв шанс. Бъди сигурен, че ще пукнеш.

Търл се пресегна и провери дали въжето е вързано здраво. Беше го омотал около лоста на задния барабан, а другия му край бе заварил за страничния буфер. Беше стегнато и Джони не можеше да се движи свободно.

Тези инструкции не достигаха до тълпата. Търл се приближи до нея, обърна се с лице към машината, разкрачи огромните си крака, наду се и извика:

— Запали!

Джони включи двигателя. Беше неспокоен. Шестото му чувство му подсказваше, че нещо не е наред. Същото усещаше и когато знаеше, че зад гърба му има пума, без да я е видял. Заплахите на Търл нямаха нищо общо с това. Опасността идеше от другаде. Хвърли поглед към тълпата.

— Повдигни лопатата! — извика гръмогласно Търл през рупора.

Джони изпълни командата.

— Свали лопатата!

Джони изпълни командата.

— Дай напред!

Джони изпълни командата.

— Фиксирай я в едно положение!

Джони изпълни командата.

— Направи кръг!

Джони изпълни командата.

— Сега направи купчина сняг, като загребваш от всички страни!

Джони започна да маневрира, натискаше и дърпаше уверено ръчките, загребваше по малко сняг и го струпваше в средата. Бавно започна да се оформя не обикновена купчина, а фигура с четири равни страни и изравнена горна част. Приличаше на пресечена пирамида. Работеше бързо и трупаше все повече и повече сняг. Купчината постепенно придобиваше съвсем правилна геометрична форма.

Оставаше му да направи само още едно загребване от средната част на платото и щеше да се отдалечи от опасния ръб.

Изведнаж лостовете за управление престанаха да му се подчиняват. Чу се някакво странно продължително бръмчене във вътрешността на таблото и всички копчета и ръчки пред него блокираха.

Булдозерът се насочваше ту наляво, ту надясно.

Джони трескаво се бореше с уредите пред себе си. Нищо не работеше. Лопатата рязко се вдигна във въздуха.

Машината боботеше и се движеше накъдето й скимне. Започна да се изкачва нагоре по струпаната купчина и замалко щеше да се преобърне назад. Стигна върха и изведнаж се закова като мъртва. След това подскочи напред и полетя надолу от другата страна.

Беше се насочила право към ръба, под който се намираше пропастта!

Джони натискаше копчето за спиране, но тя не искаше да се подчинява.

Той продължи усилията си да овладее управлението. Машината не реагираше.

Погледна тълпата с обезумели очи. За миг зърна Зът, който стоеше малко по-встрани. Мръсникът държеше нещо в лапата си.

Джони се вкопчи в нашийника, приковал го към смъртоносната машина.

Дръпна стоманеното въже. То беше завързано по-здраво от всякога.

Опасният ръб се приближаваше бързо.

От лявата му страна имаше лост за ръчно управление на лопатата. Беше закачен с една кука. Джони се опитваше да я откачи. Ако успееше, може би лопатата щеше да падне и да се забие в земята, а това щеше да спре машината. Но куката не помръдваше.

Джони бръкна в джоба си и извади един кремък за палене на огън. Започна да удря куката с него. Накрая тя се откачи. Движена от собствената си тежест, лопатата описа парабола и се заби в скалистата почва.

Машината се затресе и спря.

Под капака се чу слаба експлозия. Секунда по-късно във въздуха изригна пушек, последван от огнени езици.

Ръбът на пропастта се намираше само на около метър. Джони погледна към него през огнената завеса. Машината вече бе изкривила лопатата и сантиметър по сантиметър се приближаваше към пропастта.

Джони се обърна към барабана зад гърба си. Стоманеното въже беше увито около него няколко пъти. Той се притисна към метала и започна да му нанася удари с кремъка. Беше опитвал и преди, обаче без никакъв успех. Но изправен пред единствената възможност да полети надолу от седемдесетметрова височина, обхванат от пламъци, не му оставаше нищо друго, освен да се надява, че този път ще сполучи.

Гърбът му започваше да гори. Обърна се и видя, че таблото за управление се е нажежило до червено.

Бавно, но сигурно машината се приближаваше към своята гибел.

Чуваха се слаби експлозии — отделните части се взривяваха една след друга. Горящата горна част на таблото бе побеляла от високата температура.

Джони опъна въжето докрай и го притисна до нажежения метален ръб. То започна да се топи!

Трябваше да напрегне цялата си воля, за да не отдръпне ръцете си. Разтопеният метал закапа по пода.

Машината се залюля. Всеки момент можеше да преодолее съпротивлението на забитата в земята лопата и да полети надолу.

Металното въже се скъса!

Джони скочи от булдозера с главата надолу и се претърколи няколко пъти.

Тресейки се, машината откърти последното парче от ръба, което я спираше. Пламъците избухнаха още по-високо. Тя подскочи и изхвърча в празното пространство като изстреляна от катапулт.

Падна върху склона, преобърна се няколко пъти и спря, за да остави огънят да довърши работата си на спокойствие.

Джони зарови изгорените си ръце в студения сняг.

7

Търл търсеше Зът.

Когато машината падна в пропастта, той веднага заподозря нещо и се огледа, за да открие причината. Зът не се виждаше никъде.

Тълпата избухна в смях, който се превърна в истинско ликуване, когато машината изчезна от погледите им. Смехът се забиваше като кинжал в ушите на Търл.

Нъмф стоеше и клатеше глава. Изглеждаше развеселен, когато се обърна към Търл и му каза:

— Е, сам видя какво могат животните! — засмя се за пръв път. — Те пикаят върху пода!

Всички се бяха завърнали по работните си места и Търл претърсваше района на ремонтната база. Той обикаляше около подредените в подземните етажи редици бракувани коли, бойни самолети, камиони, булдозери… Да, имаше и земеходи, някои от тях доста луксозни. Досега не му беше хрумвало, че Зът наистина постъпи много подло, като му пробута онази стара развалина Марк II.

Той продължи да го търси безуспешно още час и половина и реши отново да провери работилницата.

Кипеше от гняв, когато нахлу в нея и започна да я претърсва.

Костните му уши доловиха съвсем слаб шум. Беше стържене на метал в метал.

Този звук му беше познат. Получаваше се при вдигането на предпазителя на лъчев пистолет.

— Остани на мястото си! — заповяда гласът на Зът. — Дръж лапите си далеч от пистолета на кръста ти!

Търл се обърна. Зът се подаваше от един тъмен шкаф за инструменти.

Търл едва сдържаше яростта си:

— Докато поправяше двигателя, си поставил дистанционно управление!

— А защо не? — попита Зът. — Монтирах и взривен заряд.

Търл не можеше да повярва:

— И си признаваш?!

— Тук няма свидетели. Само двамата сме. Нито твоята, нито моята дума означават нещо.

— Но тази машина беше твоя, тя ти се водеше!

— Беше отписана. Има толкова много други.

— Защо го направи?

— Всъщност смятам, че го измислих добре. — Той пристъпи напред, без да изпуска бластера с дълга цев.

— Но защо?

— Ти позволи да намалят заплатите и да спрат премиалните. Може идеята да не е твоя, но ти им позволи да стане.

— Слушай, ако успея да обуча животното, парите ще потекат отново.

— Само ти мислиш така.

— Смятам, че съм прав! — отсече Търл.

— Добре, ще бъда откровен. Да предположим, че научиш животните да се справят с техниката. Но как си представяш, че ще се оправят без механици? Разбира се, че ще объркат всичко. Нали точно това стана преди малко?

— Ти обърка всичко — каза Търл. — Много добре съзнаваш, че ако бъде отразено в досието ти, ще изхвърчиш от мястото си.

— Досието ми ще си остане чисто. Няма свидетели. Нъмф дори видя, че си отивам още преди онова нещо да полудее. Той никога няма да даде ход на доклада ти. Да не говорим, че всички се забавляваха чудесно.

Зът посочи вратата с цевта на бластера си:

— Защо просто не излезеш през нея и не отидеш по дяволите?

Трябваше, трябваше да намери нещо, с което да го притисне и да си осигури послушанието му! Но в момента нямаше с какво.

Търл напусна гаража.

8

Джони лежеше на пода на клетката, свит на кълбо. Болеше го цялото тяло.

Чудовището го хвърли вътре и си отиде.

Беше дяволски студено, но Джони дори не можеше да държи в ръце кремъка, за да запали огън. Пръстите му бяха покрити с мехури от изгарянията. А и точно сега самата мисъл за огън го отвращаваше.

Лицето му бе обгорено, веждите и брадата му — опърлени. Част от косата му липсваше. Вероятно старата чинкоска униформа е била ушита от специален топлоустойчив материал — не се запали, дори не се стопи и запази тялото му от изгаряне.

Благословени да са чинкосите! Горките същества! Били са толкова вежливи и умни, но са намерили смъртта си.

Това беше добър урок. Всеки, който се сприятелява или сътрудничи с психлосите, е обречен.

Търл дори не се опита да му помогне, докато той се мяташе в горящата машина, а знаеше много добре, че е вързан здраво. Милостта и състраданието не бяха част от характера на един психло. Търл имаше на кръста си пистолет и би могъл съвсем лесно да простреля въжето още в самото начало.

Джони усети, че земята потрепери. Значи чудовището е в клетката. С връхчето на ботуша си Търл го обърна по гръб. Присвитите кехлибарени очи се впиха в него.

— Ще оживееш — изръмжа с безразличие. — Колко време ще ти е необходимо, за да се оправиш?

Джони не отговори. Той просто го гледаше.

— Ти си глупав — продължи Търл. — Не разбираш нищо от дистанционно управление.

— А какво можех да направя, като бях прикован към проклетата седалка?

— Онова копеле Зът монтирало под капака дистанционно управление и взривно устройство.

— Откъде можех аз да зная това?

— Можеше да провериш предварително.

Джони се усмихна едва-едва:

— Добре овързан със стоманеното въже, нали?

— Е, сега вече знаеш. Когато повторим всичко още веднаж…

— Няма да има „още веднаж“! — прекъсна го Джони.

Търл се надвеси над него заплашително:

— Не и при тези условия — продължи Джони.

— Затваряй си устата, животно!

— Свали нашийника. Вратът ми целият е изгорял!

Търл погледна почернялото стоманено въже. Излезе от клетката и не след дълго се върна с малък оксижен и ново въже. То като че ли не беше от обикновена стомана. Беше по-тънко, изработено от специален метал. Преряза старото и завари към нашийника донесеното, без да обръща внимание на Джони, който отчаяно се опитваше да се запази от пламъка. Направи примка на свободния край и я надяна върху един висок стълб от оградата на клетката, където Джони не можеше да я достигне.

Когато отиваше към вратата, Търл не усети, че ако можеха, очите на Джони щяха да пробият две дупки в гърба му. Излезе и заключи.

Джони лежеше в нечовешки страдания, увит в мръсното си кожено наметало, под току-що навалелия сняг.

ЧЕТВЪРТА ГЛАВА

1

Тази година зимата горе в планината беше много тежка. Още в началото лавини блокираха проходите към високите пасища.

Криси седеше мълчалива и отчаяна пред съвета на старейшините в Съдилището. Вятърът виеше и свиреше през пролуките в стените, а огънят в средата на стаята обгръщаше лицата на насядалите около него съветници с кълба дим.

Пастор Стафър лежеше тежко болен в съседната колиба. Зимата беше изсмукала и малкото останала му жизненост и сега на неговото място седеше по-старият Джимсън, когото вече наричаха пастор. От двете му страни се бяха настанили Клей, един от по-възрастните жители, и Браун Лимпър Стафър, който изглежда също бе станал член на съвета, въпреки че бе прекалено млад и куцаше. Той уж временно замести разболелия се пастор Стафър, а после просто не се оттегли. И тримата седяха върху една стара пейка.

От другата страна на огъня Криси не им обръщаше много внимание. Преди две нощи беше сънувала кошмарен сън, от който се събуди изпотена и трепереща, без да може да мигне до сутринта. Оттогава той не я оставяше на мира. Беше сънувала, че Джони гори. Викаше нейното име и тя още чуваше гласа му.

— Това са направо глупости! — се обърна към нея пастор Джимсън. — Трима млади мъже са готови да се оженят за тебе и ти нямаш никакво право да им отказваш. Жителите на селото постоянно намаляват. Само една трета от тях оцеляха през зимата. Сега не е време да мислиш за себе си.

Криси изведнаж се стресна — разбра, че той говори на нея. Опита се да си припомни за какво става дума — нещо за жителите на селото. И двете родени през зимата бебета умряха. Младите мъже не бяха успели да докарат достатъчно говеда от пасищата в равнината, преди проходите да бъдат затрупани, и селото водеше полугладно съществуване. Ако Джони беше тук…

— Когато дойде пролетта — каза Криси, — ще сляза долу в равнината, за да намеря Джони.

Тя не казваше нищо ново за тях. Съветът я бе чувал да го повтаря още от деня на заминаването на Джони.

Браун Лимпър я погледна през завесата от дим. Тънките му устни бяха изкривени в подигравателна усмивка. Съветът на старейшините го търпеше, защото не говореше много и им носеше вода и храна, когато заседанията продължаваха твърде дълго. Но този път той не можа да се сдържи.

— Всички знаем, че Джони е мъртъв. Сигурно чудовищата са му видели сметката.

Джимсън и Клей го погледнаха намръщено. Именно той им бе обърнал внимание, че Криси отказва да се омъжи за някой от младите мъже. Клей се чудеше дали Браун Лимпър няма намерение да го стори сам.

Криси събра сили и се обади въпреки страданието си:

— Конете му не се върнаха у дома.

— Може би чудовищата са се справили и с тях — предположи Браун Лимпър.

— Джони беше убеден, той вярваше, че чудовищата не съществуват — отговори Криси. — Отиде да намери Голямото село, за което се говори в легендите.

— О-о, чудовищата съществуват и по това не може да има спор. Да не се вярва на легендите е направо богохулство — каза Джимсън.

— Тогава — попита Криси — защо не идват насам и никой от нас не ги е виждал?

— Планините са свещени — отвърна Джимсън.

— Снегът — обади се и Браун Лимпър — блокира проходите и затова конете не са се върнали. Разбира се, ако чудовищата са ги оставили живи.

По-възрастните мъже го погледнаха намръщено и той трябваше да млъкне.

— Криси — каза пастор Джимсън, — ти трябва да забравиш всичките тези глупости и да позволиш на някого от младите мъже да те вземе за съпруга. Повече от ясно е, че Джони Гудбой Тайлър е мъртъв.

— Когато изтече една година — каза Криси, — ще сляза долу в равнината.

— Криси — обади се Клей, — това е сигурно самоубийство.

Тя не вдигаше очи от огъня. В ушите й още кънтяха виковете на Джони от кошмарния й сън. Те бяха абсолютно прави — ако Джони е мъртъв, тя също не иска да живее. Виковете сякаш утихнаха и Криси чуваше само как той шепне нейното име. Вдигна поглед, в него се четяха дързост и предизвикателство.

— Той е жив! — упорито каза тя.

Тримата съветници се спогледаха. Не бяха успели да постигнат нищо. Налагаше се да опитат някой друг път.

Престанаха да й обръщат внимание и продължиха да обсъждат желанието на пастор Стафър да бъде погребан след смъртта си. Нямаше почти никаква храна, а и не се знаеше дали някой ще се заеме да изкопае гроб в замръзналата земя. Разбира се, на него му се полагаше погребение, защото беше пастор, а и дълги години бе изпълнявал длъжността на кмет. Но трудностите си бяха трудности.

Криси разбра, че присъствието й повече не е нужно, стана и тръгна към вратата. Очите й бяха зачервени, и то не само от лютия дим.

Уви се в мечешката кожа и погледна нагоре към зимното небе. Когато през пролетта звездите се върнат на местата си, тя щеше да потегли. Вятърът режеше като с нож и Криси се загърна още по-плътно в кожата. Беше й подарък от Джони, прокара пръстите си по нея. Нямаше да скучае в оставащото време, защото трябваше да му ушие нови кожени панталони и да се приготви за пътуването. Не ще им позволи да изядат и последните два коня.

И когато времето настъпи, ще бъде готова за път.

Силен порив на вятъра откъм Върха я накара да потрепери, сякаш й се подиграваше. Напразно, когато настъпи моментът, тя ще е готова да тръгне.

2

Търл работеше като луд. Почти не спеше. Отказа се от кербангото. Перспективата да прекара останалите си дни на тази проклета планета го преследваше и му вдъхваше нови сили. Всеки път, когато намалеше темпото, тази кошмарна мисъл го връхлиташе и го караше да полага още по-големи усилия.

Трябваше му средство, за да изнудва, да оказва натиск! В това отношение той се чувствуваше направо беден.

Притежаваше по нещичко за някои от работниците, но бяха дреболии — незначителни прегрешения със служителки, пиянство по време на смяна, довело до производствени аварии, записи с мънкащи критики по адрес на началника, скрити в телепортираната руда лични писма, но нищо съществено. Нищо, което да положи в основите на бъдещото си щастие и богатство. Все пак на планетата имаше хиляди психлоси и опитът му на шеф на сигурността подсказваше, че възможностите за откриване на подходящ компрометиращ материал не са незначителни. Компанията не наемаше ангели. Тя вземаше на работа здрави и издръжливи миньори и служители с опит в администрацията на мините, но в някои случаи, особено когато ставаше дума за такава отвратителна дупка като тази планета, си затваряше очите дори при назначаването на бивши криминални престъпници. Вината, че досега не бе открил нищо, си беше негова.

Нъмф беше уязвим. Търл беше убеден, че той се страхува и крие нещо, но не знаеше как да се добере до него. Вероятно беше свързано с племенника му Найп в Счетоводния отдел на родната планета. Но как да разбере за какво става дума? Не смееше да го притисне. Щеше да е крайно рисковано, ако по нещастно стечение на обстоятелствата се окажеше, че е започнал да се прави на много умен, а всъщност не разполага с никакви конкретни факти. Възможността за оказване на натиск ще изчезне като дим, когато Нъмф разбере, че Търл е с празни ръце. Действуваше толкова предпазливо, че засега не беше постигнал нищо. По дяволите!

Докато дългите зимни дни и седмици се нижеха, възникнаха нови затруднения. Исканията му за допълнителна информация от родната планета не бяха удовлетворени. Единственото нещо бяха трохите, които му подхвърлиха за Найп. Това го плашеше още повече. Не получаваше никакви отговори. Можеше да си изпраща спешните запитвания със зелено клеймо, докато му свърши писалката, а те дори нямаше да ги забележат.

Опита един хитър ход — изпрати рапорт за откриването на несъществуващ склад на скрито оръжие. Всъщност това бяха само две стари оръдия от бронз, които се зареждаха от дулото. Някакви работници ги изкопали в мина на континента отвъд океана. Търл написа доклада си така, че да вдигне тревога, но самият той да не пострада — най-обикновен рапорт, в който се излагаха фактите. Не получи отговор. Никакъв.

Проведе разследване, за да провери дали и към докладите на другите служби се отнасяха по същия начин. Не, не беше така. Дори допусна, че Нъмф тайно взема рапортите му от кутията за телепортиране. Но и това не беше.

Сигурен бе, че на родната планета знаят за съществуването му. Оттам бяха потвърдили удължаването на срока на службата му с още десет години, бяха отбелязали положителната препоръка на Нъмф и дори бяха прибавили резолюция — удължаване по преценка на компанията. Значи знаеха, че е жив, а ако имаше някакъв донос или предприети действия срещу него, той непременно щеше да забележи проучванията, на които щяха да го подложат. Не, такива мерки не бяха взети.

От администрацията на родната планета не му оказваха съдействие, следователно сам ще трябва да се измъкне от тази дупка. В главата му се въртеше една стара мъдрост на службите за сигурност — ако някаква ситуация не съществува, а ти е необходима, създай я!

Джобовете му бяха пълни с миниатюрни камери, а той беше известен с умението си да ги монтира така, че да не могат да бъдат открити. Подреди в кабинета си всички записващи устройства, които успя да намери, и държеше вратата постоянно заключена.

Сега се беше залепил за един от екраните и наблюдаваше какво става в гаража. Чакаше Зът да отиде да обядва. На колана си държеше втори ключ за вратата на гаража.

Пред него беше отворена инструкцията на компанията за поведението на персонала — Сигурност, том 989, глава 34а — IV, Правилник за наказанията.

Там пишеше: „Тъй като кражбите рязко намаляват размера на печалбите…“ — следваха пет страници, в които се описваха различни наказания, предвидени от компанията за такива провинения. И по-нататък: „…тъй като работещите в компанията имат определени права върху собствените си пари, премиални и лични вещи…“ — следваше една страница с коментар на всички аспекти на въпроса, когато „има неоспорими доказателства за извършена кражба на лични пари от стаята на един служител от друг, се налага смъртно наказание чрез изпаряване“.

Това беше ключът, който развързваше ръцете на Търл. Никъде не беше казано, че кражбата се отразява в досието. Нямаше и думичка в какъв срок след извършване на престъплението трябва да се наложи наказанието. Най-важните думи бяха „неоспорими доказателства“ и „смъртно наказание чрез изпаряване“. На тази планета нямаше камера за изпълнение на присъдата, но това не беше пречка. Бластерът щеше да свърши дори много по-добра работа.

В инструкцията имаше още две много важни клаузи: „Всички служители на компанията, независимо от техния ранг, трябва да изпълняват тези разпоредби“ и „Спазването на правилата и нормативите се осигурява от офицерите от службата за сигурност, техните помощници, упълномощени лица и служители“. Първата се отнасяше за Нъмф — нямаше да може да каже и думичка. А втората за Търл, единствен представител на службата за сигурност на тази планета — офицер, помощник, упълномощено лице и служител едновременно.

Втори ден Търл не изпускаше Зът от погледа си и вече бе разбрал къде държи мръсните си работни дрехи.

Аха, ето че излиза. Търл почака малко, за да се убеди, че началникът на транспорта няма да се върне за нещо забравено. Много добре. Очевидно нямаше намерение да се връща скоро.

Бързо, но без да прави впечатление на онези, които можеха да го срещнат по пътя, Търл отиде в гаража.

Отключи вратата и се запъти право към баните. Взе един мръсен работен комбинезон и шапка. След това излезе и заключи вратата след себе си.

Дни наред с помощта на миниатюрна камера Търл държеше под наблюдение и стаята на по-малкия от братята Чамко. Беше научил каквото му трябваше. След работа по-малкият Чамко отиваше в стаята си и сменяше миньорските дрехи с любимото си дълго палто. Така облечен, отиваше да вечеря или да опита късмета си на игрите в залата за отдих. И най-важното, Чамко държеше парите си в един стар рог за кербанго на стената в стаята си.

Търл търпеливо следеше върху монитора картината от комплекса. Най-сетне видя по-малкия Чамко да излиза от лагера. Очевидно беше обядвал и сега щеше да се качи в автобуса, който ще го откара на работното му място в зоната за междупланетарно телепортиране. Много добре. Търл провери внимателно и коридорите на лагера. В работно време около спалните помещения нямаше никой.

Бързо се захвана за работа. До огледалото на стената беше закачил една снимка на Зът. Започна да се гримира. Удебели очните си кости, удължи зъбите си и разроши козината по бузите си. Искаше приликата да е пълна. Щом си в сигурността, трябва да умееш много неща.

Гримира се, облече работния комбинезон и нахлупи шапката.

Взе петстотин кредита от собствения си портфейл. Написа върху една банкнота съвсем четливо „ТАЛИСМАН“ и с различни писалки надраска още няколко имена.

Свърза камерата, която следеше стаята на Чамко, с дистанционно управление и провери отново всичко. Погледна се за последен път в огледалото.

Хвърли още един поглед към картината от гаража. Да, Зът се беше върнал и се мотаеше около някакъв огромен двигател. Щеше да се занимава с него доста време.

Търл се втурна по коридорите към спалните помещения. Отключи с шперц вратата на стаята на по-малкия Чамко и влезе. Рогът за пиене висеше на стената и както обикновено, в него имаше пари. Постави вътре петстотинте кредита. След това се върна до вратата. Готово!

Натисна дистанционното управление в джоба си.

Отиде до стената, като имитираше клатещата се походка на Зът, и с ловко движение на професионален крадец измъкна петстотинте кредита. Огледа се, сякаш се страхуваше да не бъде видян, преброи парите, като се забави на белязаната банкнота, за да бъде заснета добре. Излезе от стаята и заключи вратата.

Един служител го забеляза в района на спалните помещения и той побърза да офейка.

В стаята си бързо свали грима и прибра петстотинте кредита в портфейла си.

Продължи да следи монитора и когато видя, че Зът отива да обядва, отнесе работния комбинезон и шапката в банята на работилницата.

Върна се в кабинета си и потри доволно лапи.

Ето го средството за изнудване. Беше заложил капана и щеше да го затвори тогава, когато пожелае.

3

Служителите запомниха тази нощ в залата за отдих.

Не, не че за пръв път виждаха Търл пиян, но този път той надмина себе си. Сервитьорът му носеше купа след купа с кербанго и той ги поглъщаше една след друга.

В началото на вечерта Търл изглеждаше потиснат и това беше съвсем разбираемо. Напоследък не се радваше на особена популярност, ако въобще можеше да се кажа, че някой го харесва. Чар го наблюдава известно време с присвити очи, но сетне реши, че е решил да се натряска. Накрая Търл стана да поиграе с няколко от инженерите в мината на стискане на лапи — игра, при която губеше онзи, който пръв се откажеше и пуснеше противника си. Търл през цялото време губеше и очевидно се напиваше все повече и повече.

А сега подканяше по-малкия Чамко да играят на обръчи. Това беше хазартна игра — всеки играч вземаше един обръч и го поставяше върху обратната страна на лапата си, а с другата го перваше и той политаше към закачена на отсрещната стена дъска. Върху нея стърчаха номерирани пръчки. Печелеше по-голямото число. След това се правеше нов облог и играта продължаваше.

Малкият Чамко не искаше да играе. Търл беше много добър и обикновено печелеше. Но днес беше толкова пиян, че Чамко се изкуши и се остави да бъде убеден.

Започнаха с доста висок залог от десет кредита — в залата за отдих се задоволяваха с по-малки суми. Чамко улучи деветдесет, а Търл шестнадесет.

Търл настояваше да повишат залога и Чамко естествено не можеше да откаже.

Обръчът, изстрелян от лапата на по-малкия Чамко, изсвистя във въздуха и изтрака върху номер четири. Той скръцна със зъби. Попадението беше толкова лошо, че нямаше как да не загуби. От известно време не харчеше много, пестеше парите си. Само след няколко месеца му предстоеше да се завърне на родната планета и се надяваше да си купи съпруга. А сега залогът беше цели тридесет кредита.

Като залиташе и се препъваше, Търл постави обръча върху обратната страна на лапата си, духна върху него и с другата го запрати със страхотна скорост право към дъската — тройка! Отново загуби.

По-малкият Чамко беше победител и не можеше да се откаже. Търл държеше нова купа с кербанго, погледна злобно към банката и в крайна сметка пак качи залога.

Зяпачите наоколо също сключваха облози. Търл едва се държеше на краката си. Имаше славата на един от най-добрите играчи и залозите бяха в негова полза, но беше толкова пиян, че дори застана с гръб към дъската и трябваше да го обърнат обратно.

По-малкият Чамко улучи петдесет, а Търл само две.

— А, не! Не можеш да спреш сега — изпелтечи Търл. — Победителят не може да спре.

Говореше завалено:

— Залагам… Залагам… с-с-сто… кредита!

Е, щом заплатите бяха намалени наполовина и нямаше премии, никой не би се отказал да спечели лесно малко пари и по-малкият Чамко продължи играта.

Търл се проваляше тур след тур, публиката ревеше. Изведнаж Чамко се оказа с печалба от четиристотин и петдесет кредита.

Търл се заклатушка към бюфета и взе още една купа с кербанго. Докато я пиеше, обръщаше един след друг джобовете си наопаки. Накрая намери една-единствена банкнота, малко поизмачкана и цялата нашарена с писалка.

— Тази банкнота ми е талисман! — изхълца той отчаяно.

Застана пред дъската.

— Чамко младши, само още едно мръсно залогче. Виждаш ли тази банкнота?

По-малкият Чамко я разгледа. Служителите в мините често си разменяха подобни талисмани, когато заминаваха на далечни места — всеки се подписваше върху банкнотата на другия. Върху тази имаше дузина подписи.

— Залагам талисмана си — каза Търл. — Но трябва да обещаеш, че няма да го похарчиш и когато получим заплати, ще ми дадеш възможност да го откупя обратно… ако загубя, разбира се.

Малкият Чамко беше обзет от алчност. В лапите му щеше да попадне — ей така! — почти двуседмична заплата, а това не беше малко при тези мизерни надници. Защо да не обещае на Търл, щом настоява толкова?

Като победител в предните игри, Чамко имаше право да стреля пръв. Никога не бе постигал особени успехи на обръчи. Той хвърли и — ох!, едва единица. Онзи щеше да спечели, каквото и да улучеше.

Търл зяпаше дъската. Приближи с пиянска походка и се вгледа в нея отблизо. Едва се добра до линията за стрелба, без да падне, застана с гръб към нея, пак трябваше да го обръщат и тогава — прас!, случи се невъзможното.

Обръчът се удари в стената!

В този момент Търл припадна. Сервитьорът, двамата Чамко и още неколцина други го качиха върху количка за сервиране. Тя изскърца и се огъна под тежестта му. Триумфиращата компания го забута към спалнята му, някой извади ключа от джоба му, вкараха го вътре и го проснаха на пода. Всички бяха доста пияни и по обратния път пееха нестройно, но с много чувство психлоския погребален марш.

Веднага щом остана сам, Търл пропълзя до вратата и я заключи отвътре.

Преди вечеря беше взел хапчета за неутрализиране на опияняващото действие на кербангото и сега просто трябваше да се освободи от погълнатата течност. Надвеси се над мивката и бръкна с нокът в гърлото си.

След това тихичко, с огромно задоволство се съблече и легна в леглото си. Спа чудесно и сънува прекрасен сън, в който се видя богат и щастлив.

4

Джони чу как чудовището влиза в клетката и затваря вратата.

През изминалите седмици лицето и ръцете му бяха заздравели, отново му бяха поникнали коса и брада. Той наблюдаваше тези промени във външния си вид във ведрото за топене на сняг. По ръцете му нямаше други белези, освен червените следи от изгарянията.

Джони седеше с гръб към вратата, загърнат с наметалото си, и дори не погледна нататък. Вчера бе работил до късно с машината за обучение.

— Я погледни насам, животно! — каза Търл. — Виж какво съм ти донесъл!

В гласа на чудовището се долавяха непознати нотки. То изглеждаше приятелски настроено, ако това изобщо можеше да се каже за него. Джони се надигна и го погледна.

Търл държеше за опашките четири мъртви плъха. Напоследък тези животни като че ли бяха изчезнали и той ги бе заменил със зайци — нещо, срещу което Джони не възразяваше. И ето сега отново се появи с плъхове, като си мислеше, че му прави услуга.

Джони седна отново. Търл хвърли плячката си край огъня. Единият беше още жив и запълзя. С мълниеносно движение чудовището извади пистолета от кобура си и с един изстрел му откъсна главата.

Джони го погледна. Търл прибираше пистолета.

— Само неприятности си имам с теб, животно! — каза той. — Нямаш никакво чувство за признателност. Свърши ли с дисковете с лекции по фундаментална електроника?

Всъщност Джони беше свършил с тях отдавна. Търл ги бе донесъл преди няколко седмици заедно с пет-шест диска по висша математика. Но дори не си направи труда да му отговори.

— Никой глупак, който се остави да го излъжат с едно дистанционно управление, няма да се научи да борави с машини — каза Търл. Не се уморяваше да повтаря това, макар и самият той да бе излъган.

— Е, добре, ето ти тук още няколко текста. И направи всичко възможно да ги натъпчеш в животинския си мозък, ако въобще някога искаш да работиш с истинска техника.

Хвърли му три книги. Изглеждаха огромни, но бяха леки като перце. Едната удари Джони, а другите две успя да улови. Погледна ги. Бяха оригинални психлоски текстове, не чинкоски преводи. Заглавията им — „Системи за управление — за начинаещи инженери“, „Електронна химия“ и „Двигатели и трансмисии“. Джони се зарадва на книгите. Само познанието можеше да го спаси от плен. Но той ги остави и погледна Търл.

— Вкарай ги в животинския си мозък, за да не хвърляш повече машини в пропастта — каза той. След това се приближи и седна на стола. Погледна го отблизо. — Кога ще започнеш да ми сътрудничиш наистина?

Джони знаеше, че чудовището е много опасно. Още не бе разбрал за какво иска да го използва.

— Може би никога — отвърна той.

Търл се облегна и го загледа изпитателно.

— Всъщност това няма значение, животно. Виждам, че доста добре си се възстановил от изгарянията. Започва отново да ти расте и козина.

Джони разбираше, че тези неща изобщо не интересуват Търл, и се чудеше какво ще последва.

— Знаеш ли какво, животно? — продължи Търл. — Ти наистина успя да ме заблудиш при нашата първа среща. — Очите му бяха нащрек въпреки шеговития тон. — Мислех, че имаш четири крака — смехът му прозвуча неискрено. — Така си беше, докато не се разпадна на две — той се разсмя отново, кехлибарените му очи гледаха лукаво. — Чудя се какво ли стана с коня?

Преди да успее да се овладее, у Джони се надигна вълна от мъка по Уиндсплитър. Той веднага я потисна.

Търл през цялото време го гледаше. Стана и отиде до вратата на клетката. Предполагаше, че конят е ключът към животното, и се оказа, че е бил прав. То беше привързано към него. Натиск. Натиск. Той имаше много лица и прилагането му означаваше власт.

Търл явно се забавляваше.

— Да, първия път наистина ме заблуди. Е, сега трябва да вървя. Захващай се за книгите, глупаво животно.

Той излезе. Това беше добре казано — глупаво животно.

Джони гледаше след него. Усещаше, че е извършил предателство, и знаеше, че Търл е намислил нещо. Но какво? Дали Уиндсплитър беше жив?

Запали огън и започна да разлиства книгите, но не можа да се отърве от тревогата си. Изведнаж дъхът му секна. В показалеца на „Електронна химия“ видя думата уран.

5

Търл изобщо не се изненада, когато малкият Чамко влетя възбудено в кабинета му.

— Търл — каза той колебливо, — спомняш ли си банкнотата талисман, която загуби от мен онази вечер? Е, май вече няма да можеш да я откупиш…

— Какво искаш да кажеш? — попита Търл.

— Банкнотата талисман. Ти я загуби, а аз обещах да ти я върна, когато имаш пари. Исках да ти кажа, че…

— Чакай малко — прекъсна го Търл. Извади портфейла си и погледна в него. — Ей, ти наистина си прав! Няма я.

— Ти я загуби на обръчи и аз обещах да ти я върна, когато можеш да си я откупиш. Е, а сега…

— А, да. Смътно си спомням нещо. Каква нощ, а? Трябва да съм бил доста пиян. Какво искаш да ми кажеш?

По-малкият Чамко се притесняваше, но Търл беше толкова откровен и добре настроен, че се престраши:

— Изчезнала е. Откраднали са я.

— Открадната?! — излая Търл.

— Да. Всъщност откраднали са ми спечелените петстотин кредита и още сто шейсет и пет други. Между тях беше и талисманът ти.

— Виж какво, я карай по-бавно. Откъде е открадната?

— От стаята ми.

Търл извади официален формуляр и започна да го попълва.

— Кога е станало?

— Може би вчера. Отидох да взема малко пари, за да се почерпя, и открих, че…

— Вчера. Хм — Търл се облегна назад замислено и загриза края на писалката си. — Знаеш ли, че това не е първото оплакване за кражба от спалните помещения? Има още две. Но ти си късметлия.

— Как така?

— Знаеш много добре, че аз отговарям за сигурността. — Търл се престори, че търси нещо в неразборията на рафта зад себе си. Обърна се към Чамко: — Не би трябвало да говоря пред тебе за това… — изглеждаше замислен, но сякаш внезапно взе решение. — Мога ли да ти вярвам, че ще пазиш тайна?

— Напълно — отговори по-малкият Чамко.

— Старият Нъмф постоянно се тревожи, че ще избухне бунт.

— И с право, след като така орязаха заплатите.

— И тъй, разбираш, никога не бих проявил самоинициатива, но се случи така, че вчера стаята ти беше под постоянно наблюдение, както и други стаи.

Това не направи особено впечатление на Чамко. Компанията често поставяше работните места и спалните помещения под наблюдение.

Търл тършуваше шумно сред наредените един върху друг дискове:

— Още не съм ги прегледал. Всъщност нямах и такова намерение, просто трябваше да изпълня желанието на ръководството… А, да, ето го. Вчера по кое време казваш?

— Не зная.

Търл постави диска и включи екрана.

— Направо имаш късмет.

— И аз мисля така.

— Просто ще прегледаме записите. Камерите са снимали в продължение на два или три дни… Ще го превъртя бързо.

— Чакай! — извика по-малкият Чамко. — Мисля, че видях нещо!

Търл услужливо върна картината:

— Може би това си ти. Ето, влизаш в стаята си. Никога не гледам подробно тези записи. Отнема толкова време, а имам и куп други задължения… Според правилника на компанията…

— Чакай! Я погледни това!

— Кое?

— Ето това. Кой е този?

Търл засили яркостта на образа.

— Това е Зът! — изкрещя Чамко. — Я виж какво прави! Рови из стаята. А! Намери го! Мръсник! Виж! Ето я и твоята банкнота!

— Просто невероятно — каза Търл, — ти извади късмет с тази опасност от бунт. Къде отиваш?

Чамко гневно се беше устремил към вратата.

— Отивам да пребия този мръс…

— Не, недей, така няма да си върнеш парите — беше абсолютно прав, защото цялата пачка беше скрита под колана му. Пак ги беше взел от стаята на Чамко. — Това е официална жалба, регистрирана официално при официално проведено наблюдение.

Търл отвори инструкцията, том 989, глава 34а — IV. Прелисти няколко страници и я подаде на Чамко, който видя „кражба на лични пари от стаята на един служител от друг“, „когато има неоспорими доказателства“ и „изпаряване“.

По-малкият Чамко свърши с четенето. Беше изненадан:

— Не предполагах, че е толкова строго.

— Да, така е. И това е официално, затова не се втурвай да прилагаш закона сам.

Търл взе една лъчева пушка от шкафа и му я подаде:

— Можеш да си служиш с нея, нали? Заредена е. Назначавам те за свой помощник.

По-малкият Чамко беше наистина смаян. Опипваше пушката и провери дали предпазителят е спуснат.

— Искаш да кажеш, че мога да го убия?

— Ще видим. Това е официален случай.

Търл взе диска, един портативен екран и инструкцията, огледа се, за да се убеди, че не е забравил нещо.

— Да тръгваме. Ще стоиш зад мен и няма да се обаждаш.

Отидоха при спалните помещения и намериха управителя. Да, той беше видял Зът да излиза от стаята на Чамко. Да, познаваше го. Не можеше да си спомни дали е било на тринадесетия или на четиринадесетия ден от месеца. Но го бе видял. Предупредиха го да не казва на никого, защото случаят е „официален и е свързан с наблюдение като мярка за предотвратяване на бунт“. Управителят с готовност подписа показанията като свидетел и се закле да пази тайна. И без това много-много не обичаше началниците.

Следван от по-малкия Чамко със заредена пушка в ръце, Търл стигна до зоната за ремонт и поддържане на транспорта. Монтира камерата на стената и натисна копчето на дистанционното управление.

Зът погледна към тях. В лапата си държеше тежък гаечен ключ. Огледа двете решителни лица и пушката. Обзе го внезапен страх.

— Пусни гаечния ключ! — заповяда Търл. — Обърни се и се хвани с двете лапи за релсата до стената!

Зът запрати ключа по тях, но не успя да уцели. Търл го сграбчи и го стовари върху една количка. Чамко подскачаше наоколо и се опитваше да намери удобна позиция за стрелба.

Търл стъпи с ботуш върху врата на Зът. Направи знак на Чамко да се отдръпне.

Коленичи и като прикриваше с гръб действията си от погледа на Чамко, с мълниеносно движение „измъкна“ снопчето банкноти от задния джоб на Зът.

Подаде ги на Чамко:

— Това ли са твоите пари?

Зът се бе обърнал по гръб и гледаше нагоре към тях от мазния мръсен под.

Чамко преброи парите.

— Шестстотин и петдесет кредита. Ето го и талисмана! — почти бе изпаднал в екстаз.

— Ти си свидетел, че бяха в задния му джоб — каза Търл.

— Точно така беше — потвърди Чамко.

— Обърни тази банкнота към камерата на стената — подкани го Търл.

— Какво става? — изръмжа Търл.

Търл предупреди Чамко:

— Отдръпни се и дръж пушката готова за стрелба. — Като внимаваше да не застане между двамата, отиде и постави върху една пейка всичко, което беше донесъл. Отвори инструкцията и я показа на Зът.

Той гневно зачете на глас. Към края гласът му беше съвсем изтънял.

— Изпаряване! Не го знаех.

— Непознаването на правилата не е извинение, но много малко служители са наясно с всички наредби. Вероятно си го направил от незнание.

— Какво съм направил? — изрева Зът.

Търл пусна записа. Зът гледаше объркан, не можеше да повярва на очите си. Беше невероятно. Видя се да краде парите!

Преди Зът да успее да се опомни, Търл му показа подписаните показания на управителя.

— Сега вече мога ли да го изпаря? — в гласа на Чамко се четеше молба. Той размахваше пушката и се опитваше да освободи предпазителя.

Търл махна помирително с ръка.

— Чамко, всички сме съгласни, че имаш право — всъщност дори си длъжен — да извършиш екзекуцията — погледна към загубилия дар слово Зът. — Зът, нали повече няма да вършиш такива неща?

Зът въртеше глава, но това не беше отговор, само изразяваше пълното му объркване.

Търл отново се обърна към Чамко:

— Виждаш ли? Сега ме чуй — разбирам гнева ти. Зът греши за пръв път. Ти си получи парите и между другото вече мога да откупя талисмана си. Ще ми трябва като доказателство.

Чамко пое подадената му банкнота и върна талисмана. Търл я обърна към дистанционно управляваната камера и я постави върху листа с показанията.

— Виждаш ли, Чамко — продължи той, — досието остава, но ще бъде прибрано на сигурно място и ще излезе оттам само ако с някой от нас се случи нещо. Това може да стане по всяко време. Ще се появи и ако кражбите продължат. — Гласът му стана умолителен: — В миналото Зът винаги е имал само добри прояви. Направи ми тази услуга, откажи се от отмъщението и го забрави!

Чамко мислеше, гневът му бе попреминал.

Търл хвърли поглед към Зът и видя, че той няма намерение да го нападне. Протегна лапа към Чамко:

— Дай ми пушката — Чамко се подчини и Търл сложи предпазителя. — Благодаря, компанията ти е задължена. Можеш да се върнеш и да продължиш работата си.

Чамко се усмихна. Помисли си колко справедлив психло е Търл и при това истински професионалист.

— Много съм ти благодарен, че ми върна парите — каза той и си тръгна.

Търл изключи камерата на стената и я прибра в джоба си. Събра нещата върху пейката и ги подреди старателно.

Зът стоеше прав и се опитваше да потисне неудържимото треперене, обхванало цялото му тяло. Почти беше усетил студения полъх на смъртта. Очите му бяха изпълнени с ужас. Не виждаше Търл. Пред него стоеше най-черният от всички дяволи в психлоската митология.

— А сега? — попита Търл тихо.

Зът бавно се отпусна на една пейка.

Търл изчака малко, но той не реагираше.

— А сега да се захващаме за работа. Искам на отдела ми да бъдат отпуснати някои неща. Един земеход Марк III за оперативни нужди, два бойни самолета с неограничен обхват на действие, три транспортни машини. Гориво и боеприпаси без отчет. А, и още няколко дреболии. Всъщност случайно нося със себе си нужните заявки, които чакат твоя подпис. А, да. Има и няколко непопълнени. Нали нямаш нищо против?

Зът не оказа никаква съпротива. Между ноктите му бе пъхната писалка. Дебела купчина формуляри бе поставена на коленете му. Започна апатично да ги подписва един след друг.

Същата вечер в прекрасно настроение, макар и малко пиян, Търл твърдеше, че днес е неговият щастлив ден, и спечели обратно от малкия Чамко всичките шестстотин и петдесет кредита в една много оспорвана игра на обръчи. Почерпи за лека нощ цялата компания с кербанго. Всички го поздравяваха възторжено и той се оттегли на заслужена почивка.

Сънува чудесни неща — чрез натиск и изнудване ставаше богат, коронясваха го за крал и дори бе успял да се измъкне от тази гадна планета.

6

Джони остави книгата, стана и се протегна. Пролетта се усещаше не само във въздуха. Снегът се беше стопил и тук-там само в най-отдалечените сенчести места се забелязваха бели петна. Въздухът беше кристално чист, а небето — чудно синьо. В крайниците и мускулите му напираше сила. Дори и в клетката през пролетта беше съвсем различно.

Изведнаж забеляза какво беше отвлякло вниманието му преди секунди. Търл беше пристигнал до клетката в един дълъг, лъскав и блестящ черен танк. Моторът му едва се чуваше, зад дулата и тесните му амбразури се таеше страхотна сила.

Търл слезе от него и земята потрепери. Беше весел и общителен.

— Обличай се, животно. Излизаме да се поразходим!

Джони беше облечен в еленова кожа.

— Не, в никакъв случай — възрази Търл. — Казах дрехи, а не кожи! Ще умиришеш целия ми земеход. Харесваш ли го?

Джони застана нащрек. Не беше нормално Търл да се интересува от чуждото мнение.

— Аз съм облечен — каза Джони.

Търл откачи въжето от кола.

— Е, добре, всъщност какво толкова? Щом ти можеш да издържиш, значи и аз мога. Сложи си дихателната маска! Проклет да съм, ако карам с маска! Вземи си и боздуганите!

Сега вече Джони наистина беше сигурен, че нещо не е наред. Сложи си колана и провери дали в торбичката има кремък и парчета стъкло за рязане. Завърза с ремък за китката си най-тежкия боздуган.

Търл прегледа бутилките с въздух и игриво подръпна еластичните ремъци, които придържаха маската към лицето му.

— А сега се качвай, животно! Качвай се! Какъв земеход, а?

Наистина е чудесен, помисли си Джони, като се отпусна в огромната седалка на мерача. Тапицерията блестеше във виолетово, таблото за управление и бутоните бяха невероятно лъскави.

— Целият е проверен, няма скрито дистанционно управление — каза Търл. Смя се на шегата си през всичкото време, докато се качваше. — Нали знаеш за какво говоря, глупаво животно? Днес няма опасност да скочим в пропастта! — натисна един бутон и вратите се затвориха херметично. Включи помпите и само за части от секундата въздухът в кабината бе заменен от дихателен газ.

— По дяволите, ама голям глупак беше! — продължаваше да се хили Търл.

Земеходът полетя към откритото пространство. Носеше се на малко повече от метър от повърхността и само за миг набра скорост триста километра в час. Ускорението почти пречупи гръбначния стълб на Джони.

Търл свали маската си и я хвърли настрани.

— Виждаш ли тези врати? Никога не натискай електронната ключалка и не се опитвай да ги отвориш, когато съм без маска, животно! Това нещо ще се разбие без управление.

Джони погледна приборите и ключалките, като внимателно запомняше чутото.

— Къде отиваме? — попита той.

— О, просто ще се поразходим. Ще разглеждаме забележителностите.

Джони беше сигурен, че това не е така. Следеше всяко движение на Търл и се опитваше да го запомни. Вече знаеше предназначението на повечето лостове и копчета.

Движеха се бързо на север, след това направиха широк завой и се насочиха на югозапад. Въпреки бясната скорост, от която контурите на пейзажа се размазваха, Джони разбра, че следват древна, обрасла с трева автострада. Ориентираше се за посоката по слънцето.

През бронираните амбразури на мерача виждаше много сгради в полето. Зад тях се издигаше висока планина. На запад се простираше равнината. Колата намали и спря на известно разстояние от най-голямата сграда. Джони погледна запустелите руини.

Търл бръкна в един шкаф и извади малка купа с кербанго. Гаврътна я, примлясна с костните си устни и се уригна. Сетне постави маската си и натисна копчето за вратите.

— Хайде, слизай! Слизай да разгледаш забележителностите!

Джони затвори клапата на бутилката с въздух и хвърли маската. Търл отпусна въжето и той можа да излезе. Огледа се. Наблизо се виждаха останки, вероятно от древни машини. Постройките пред него бяха внушителни. От тях започваше нещо като дълъг криволичещ изкоп, отдавна обрасъл с трева. Тя беше много висока и планинският вятър самотно виеше в нея.

— Какво е имало тук? — попита Джони.

Търл отпуснато и лениво се беше подпрял с лакти върху покрива на колата.

— Животно, виждаш пред себе си главната отбранителна база на тази планета от времето, когато по нея все още са се разхождали хора.

— Така ли? — бързо попита Джони.

Търл бръкна в колата и извади чинкоски наръчник. Хвърли го на Джони. Една страница беше отбелязана. На нея пишеше: „В близост до минния комплекс се намират забележителни останки от военни съоръжения. Тринадесет дни след атаката на психлосите шепа хора с примитивни оръжия са водили битка с един психлоски танк повече от три часа. Тази е била последната съпротива срещу завоевателите.“ Това беше всичко.

Джони гледаше втренчено.

Търл посочи криволичещия окоп:

— Ето там се е случило — той направи широко движение с лапата си. — Разгледай го! — и отпусна още малко въжето.

Джони пропълзя до окопа. Не можеше да разбере къде почва и къде свършва. Пред него имаше някакви камъни. Вятърът поклащаше високата трева.

— Разгледай го добре! — повтори Търл.

Джони влезе в него. И тогава ги видя. Бяха минали векове, но личеше, че парчетата желязо някога са били пушки. Виждаха се и остатъци от униформи, полузарити в пръстта.

Внезапно пред очите му изникна картината на няколко отчаяни мъже, които водят храбро едно загубено сражение. Погледна полето пред окопа и си представи как психлоският танк напредва, отстъпва, атакува и накрая безмилостно ги унищожава.

Сърцето на Джони започна лудо да бие, сякаш щеше да изскочи от гърдите му. Кръвта нахлу в главата му.

Търл лениво се подпря на колата.

— Видя ли достатъчно?

— Защо ми показваш всичко това?

Зад маската смехът на Търл прозвуча като приглушен лай.

— За да не ти хрумнат разни глупави идеи, животно. Това е била най-голямата и най-силната отбранителна база на планетата. Един-единствен, нищо и никакъв психлоски танк я е направил на пух и прах само за секунди. Разбра ли?

Джони наистина беше разбрал, но не това, което си мислеше Търл. Чудовището не можеше да чете английски и не забеляза все още ясно изписаните букви върху сградата: „Академия на Военновъздушните сили на Съединените американски щати“.

— Е, хайде, слагай си маската и влизай вътре. Днес имаме да свършим още доста работа.

Джони беше схванал всичко. Това не е била „най-голямата отбранителна база на Земята“. Било е просто военно училище. И тази „шепа мъже“ всъщност са били момчета, курсанти. Те са имали смелостта да се противопоставят на психлоския танк, на смазващото му превъзходство, водели са безнадеждна битка цели три часа!

Тръгнаха. Джони отново се обърна назад и погледна окопа. Били са част от неговия народ. Мъже! Почти се задушаваше. Не са склонили покорно глава. Били са се докрай.

7

Търл караше право на север по обраслата с трева магистрала. Мозъкът му не спираше да работи, макар да се държеше приятелски. Трябва да внушаваш страх и да оказваш натиск. Ако не можеш да оказваш натиск, трябва да предизвикваш страх. Усещаше, че първата стъпка е направена — животното беше респектирано. Но му предстоеше още много, за да го уплаши и притисне, докато го подчини напълно.

— Удобно ли ти е? — попита Търл.

Джони се сепна от съня, който сънуваше с отворени очи, и веднага застана нащрек. Това не беше познатият Търл. Сега беше отпуснат, дори разговорлив. Джони се приготви за изненада.

— Къде отиваме? — попита той.

— Просто ще се повозим. Земеходът е съвсем нов. Ама как върви, а?

Наистина вървеше чудесно. Върху една плочка беше написано: „Марк III, многоцелеви, основно предназначение: оперативен танк «Унищожи врага», сериен №ЕТ — 5364724354–7. Да се използват само енергийни капсули и дихателен газ производство на Фаро. Фаро е въздухът и енергията на живота.“

— Фаро част от Междугалактическата ли е? — попита Джони.

Търл за момент вдигна очи от пътя и погледна подозрително към него.

— Не си затормозявай глупавия животински мозък, никога няма да схванеш колко голяма е Междугалактическата. Тя има монопол над всички галактики. Дори и да имаш хиляда мозъка, не можеш да си представиш размерите и мащаба й.

— Всичко се ръководи от твоята планета, така ли?

— А защо не? — попита Търл. — Нещо нередно ли виждаш в това?

— Не — отговори Джони, — не, просто ми се струва прекалено голяма компания, за да бъде управлявана от една планета.

— Но тя не е единствената на Психло — възрази Търл. — Има още дванадесет компании, големи колкото Междугалактическата, и Психло ръководи всички.

— Трябва да е доста голяма планета? — подпита Джони.

— Голяма и силна — наду се Търл. Нямаше да е зле да го изплаши още малко. — Психло може да унищожи всяка изпречила се на пътя й съпротива и го е правила. Една резолюция от най-високо място върху заповедта — и цяла раса може да изчезне!

— Както е станало с чинкосите, нали? — попита Джони.

— Да — отговори Търл рязко.

— Както е станало и с човешката раса?

— Да, и същото ще се случи с тъпоумното животно, ако не си затваря устата — каза Търл, внезапно раздразнен.

— Благодаря — отвърна Джони.

— Така вече е по-добре. Май започваш да се държиш както трябва — доброто настроение на Търл се върна, защото не разбра, че това „благодаря“ беше за получената жизненоважна информация.

Неусетно се оказаха в покрайнините на града.

— Къде се намираме? — попита Джони.

— Някога са го наричали Денвър.

Аха, помисли си Джони. Значи Голямото село се е казвало Денвър. И ако то е имало име, значи са съществували и други села. Той се пресегна, взе наръчника на чинкосите за областта и точно четеше за библиотеката, когато земеходът спря.

— А сега къде сме? — поинтересува се Джони, като се оглеждаше наоколо. Бяха в източните покрайнини на града.

— Винаги съм мислел, че си глупаво животно — каза Търл. — Това е мястото, където… — изведнаж се разсмя така, че дори не можеше да говори, — където ти нападна танка, а?

Джони се огледа. Наистина позна мястото. Околността се виждаше през тесните амбразури.

— Какво търсим тук?

Търл оголи зъби, както вярваше, в най-приятелска усмивка:

— Търсим коня ти. Не е ли чудесно?

Джони разсъждаваше бързо. Тук имаше някакъв капан. Не биваше да губи самообладание. Не се виждаха кости, но това все още не означаваше нищо, защото диви животни имаше колкото щеш. Сигурно тогава Уиндсплитър беше тичал известно време след тях, а после се е върнал обратно у дома, в планините.

— Тук има безброй животни — каза Джони. — Как мислиш да откриеш сред тях два коня?

— Глупаво животно, нищо не разбираш от техника, а тя може всичко. Погледни тук. — Търл включи огромен екран, вграден в таблото пред тях. Появи се картина на цялата околност. Натисна едно копче и тя вече можеше да бъде наблюдавана от различни ъгли.

Сетне натисна друго и отгоре се чу гръм като от слаба експлозия. През люка на покрива Джони видя как във въздуха на височина около тридесет метра се издига въртящ се предмет. Търл дръпна една ръчка и предметът продължи да се движи нагоре. След това я бутна обратно и той слезе надолу. На екрана се появяваше всичко, което можеше да се види от неговата височина.

— Ето защо не можа да се измъкнеш — каза Търл. — Виж! — завъртя друго копче и образът на екрана сякаш се приближи. Натисна трето, над което пишеше „Търсене на източници на топлина“, и превключи сондата на автоматичен режим.

Джони наблюдаваше как камерата се фокусира върху стада диви животни, образът се увеличаваше и смаляваше, прехвърляше се от животно на животно и изследваше подробно всяко едно от тях.

— Просто стой кротко и гледай! — заповяда Търл. — Ако видиш коня си, ми кажи — той се разсмя. — Шефът на сигурността за цялата Земя да работи като служба за откриване на загубените питомци на някакво си животно — шегата му хареса и Търл се разсмя още по-силно.

На екрана се появяваха безбройни стада диви говеда. Виждаха се и вълци — малки, слезли от близките планини, и големи, дошли от север. Имаше и койоти, забеляза дори една гърмяща змия. Но от конете нямаше и следа.

— Добре — каза Търл. — Просто ще тръгнем на юг. Дръж си очите отворени, животно, и ще си получиш коня обратно.

Движеха се бавно. Джони наблюдаваше екрана. Времето течеше, а конете ги нямаше никъде.

Търл стана раздразнителен. Натиск. Натиск. Днес нямаше късмет.

— Няма ги и това е — каза Джони. Но дори и да беше видял Уиндсплитър, не би му казал.

Търл също погледна екрана. Пред тях се издигаше малък хълм. Върхът му беше каменист, а по склоновете му растяха дървета, които хвърляха дебела сянка. На север в равнината пасяха диви говеда, някои от тях имаха огромни рога. Щом не можа да го изнуди, ще трябва да го изплаши. Така денят му нямаше да е отишъл напразно. Направи завой, вкара танка между дърветата и спря.

— Слизай! — заповяда Търл. Постави маската си и натисна копчетата за вратите. Отпусна въжето, бръкна под огромната седалка и извади една лъчева пушка заедно с торба гранати.

Джони излезе и свали маската си. Затвори клапата на бутилката с въздух, преди да я остави на седалката. Бяха пътували доста дълго.

Търл застана в края на горичката. Скалистият връх беше зад гърба му, а пред него се ширеше откритата равнина.

— Ела тук, животно — нареди му той.

Въжето се опъна и Джони се приближи. Нямаше да се остави да бъде застрелян.

— Ще ти направя малка демонстрация — каза Търл. — В училище бях най-добрият стрелец. Забеляза ли колко точно бяха откъснати главите на плъховете? Някои от тях застрелях на повече от петдесет крачки. Ти май не ме слушаш, животно?

Джони наистина не слушаше. Беше усетил някаква миризма откъм скалите зад тях. Погледна нагоре — имаше дупка. Дали беше пещера? Вятърът отново донесе същата миризма.

Търл се наведе и дръпна въжето. Събори го на колене. Джони се изправи и пак впи поглед в пещерата. Стисна здраво боздугана.

Търл ловко зареди една граната в цевта на пушката.

— Гледай сега!

На около осемдесет крачки от тях в откритата равнина пасяха шест диви говеда. Две от тях бяха яки възрастни бици с огромни рога, а другите бяха крави.

Търл насочи пушката нагоре и стреля. Гранатата изсвистя в широка дъга над стадото и падна на земята доста зад него. Екплозията беше в яркозелено. Една крава беше засегната от шрапнел и падна на земята.

Останалите се втурнаха в лудешки бяг. Изплашени от взрива, те препускаха право към Търл.

Той надигна пушката към рамото си.

— Тези копита не са неподвижни, да не помислиш, че попаденията са случайни!

Биковете се приближаваха с бясна скорост, следвани от кравите. Земята трепереше. Разстоянието намаляваше.

Търл започна да дава единични изстрели в бърза последователност. Счупи краката на кравите, те се затъркаляха по земята и мучаха от ужас.

Простреля десния преден крак на по-отдалечения бик. Другият почти беше стигнал до тях.

Още един изстрел и Търл счупи и неговия преден десен крак. Бикът падна само на няколко сантиметра от него.

Въздухът се раздираше от болезнените стонове на ранените животни.

Търл се усмихваше.

Джони го гледаше с ужас — скритата зад маската физиономия беше изкривена от възторг.

Отврати се от чудовището. Търл беше… Джони изведнаж осъзна, че в езика на психлосите няма думата „зъл“. Погледна говедата.

Докато вървеше към тях, здраво стиснал боздугана си, за да ги отърве от мъките им, чу приглушено ръмжене.

Обърна се мълниеносно. Събудена и разгневена, от пещерата бе излязла най-огромната гризли, която беше виждал. Тичаше право към Търл.

— Обърни се! — изкрещя Джони. Гласът му потъна в мученето на дивите говеда. Търл продължаваше да се усмихва.

Мечката изрева.

Търл се втурна да бяга. Но беше твърде късно.

Тя го удари с лапа по гърба с такава сила, че земята потрепери.

Лъчевата пушка бе избита от лапите на Търл и полетя във въздуха към Джони. Той я хвана с лявата си ръка.

За него тя не беше нещо повече от боздуган. Той си имаше собствен и го стовари върху главата на звяра, преди да успее да нанесе втори удар. Улучи мечката точно между очите. Тя се залюля, замаяна от удара, и отклони вниманието си от жертвата.

Замахна със страхотната си лапа. Ноктите й бяха разтворени. Джони се гмурна под нея. Боздуганът се стовари върху черепа й.

Мечката отстъпи и замахна към боздугана. Ремъкът му се скъса.

Джони хвана пушката за цевта. Огромното животно се приближаваше към него с отворена паст.

Прикладът се заби чак до гърлото й.

Джони й нанесе още един удар между очите.

Тя се свлече на земята и ревът й заглъхна.

Крайниците й потрепваха конвулсивно. Мечката умираше.

Джони отстъпи. Търл лежеше на една страна, но беше в съзнание. Маската му беше на мястото си. Гледаше втренчено с широко отворени очи.

Джони продължи да се движи заднешком. Благодареше на Бога, че въжето му не се закачи в нещо и не го спъна по време на борбата. Разгледа пушката и означенията на бутоните и механизмите върху нея. Предпазителят беше вдигнат. Беше заредена. Имаше само няколко драскотини.

Джони погледна Търл. Той отвърна на погледа му, ноктите му се свиваха и отпускаха, чакаше. Беше сигурен, че животното ще вдигне пушката и ще го убие. Лапата му полека започна да пълзи към пистолета.

Дори и да беше забелязал това движение, Джони не го показа. Ориентира се по означенията как да си служи с пушката и с шест изстрела сложи край на мъките на осакатените животни. После спусна предпазителя. Бръкна в торбата си и извади парче стъкло, с което започна да дере мъртвата мечка.

Търл го наблюдаваше легнал. Накрая реши, че е в безопасност и е време да провери дали не е сериозно наранен. Яката му беше скъсана, усещаше болки в гърба и по лапите му имаше малко зелена кръв. Нямаше нищо опасно. Отиде до колата и седна в нея, като остави вратите отворени. Сви се в седалката и продължи да следи действията на Джони.

— Няма да вкараш тази кожа в колата — каза той.

Джони дори не повдигна очи.

— Ще я вържа на покрива.

Джони сгъна кожата и отиде до най-младата крава. Работеше ловко с острото стъкло. Отряза езика, рибицата и част от бута и ги уви в мечата кожа.

С помощта на няколко ремъка от торбата прикрепи целия вързоп за една скоба на покрива на колата.

След това върна лъчевата пушка на Търл.

— Предпазителят е спуснат — каза и избърса ръцете си в тревата.

Търл го погледна. Страхуваше ли се? Никакъв страх. Това животно изобщо не се страхуваше от него.

Да го притисне, трябваше да го притисне, и то здраво!

— Влизай — промърмори Търл, — става късно.

8

На следващия ден Търл отново кипеше от енергия. Готвеше се за нов разговор с Нъмф.

Обикаляше навсякъде и провеждаше разпити за опасността от бунт. Записваше ги върху специална лента, която можеше да бъде рязана и съединявана наново. Задачата изискваше много умение и предпазливост. Срещаше се със служителите на работните им места във и извън лагера.

Разговорите протичаха гладко и бързо.

Търл например питаше: „Кои от наредбите на компанията за справяне с бунтове познавате?“ Всички служители изведнаж ставаха подозрителни, някои направо умираха от страх. Опитваха се да цитират известните им правила, които според тях се отнасяха за бунт.

Сетне шефът на сигурността задаваше следващия въпрос: „Обяснете със свои думи отношението си към бунта!“ Разбира се, служителите се презастраховаха многословно: „Бунтът е нещо много лошо. Ръководството трябва да изпарява без изключения. Никога не съм одобрявал бунтовете, нито бих участвувал в тях.“

Търл се занимаваше с това през целия ден. Тичаше ту вътре, ту вън, слагаше и сваляше маската си и записваше ли, записваше. В края на всеки разговор поклащаше глава и обясняваше, че става дума за обичайна процедура — трябва да го разберат, знаят какво представлява ръководството. Той, Търл, във всички случаи ще е на тяхна страна. Навсякъде след себе си оставяше тревога. Служителите се заклеваха наум, че никога няма да участвуват в бунт, колкото и малки да станат заплатите.

От време на време, когато се случеше в кабинета си, Търл хвърляше поглед към екрана с картина от клетката. Монтираните високо камери вършеха добра работа. Не само любопитство, а и някакво необяснимо безпокойство го привличаше непрестанно да гледа натам.

Животното изглеждаше много прилежно и упорито. Стана още в ранни зори. Работеше непрекъснато. Стържеше усърдно мечата кожа и я обработваше с пепел от огъня. Накрая я опъна върху решетките.

Беше издигнало над горящия огън някаква странна конструкция от клони. Месото беше нарязано на тънки ивици и висеше над него. Животното постоянно хвърляше в пламъците листа от насечените дървета и месото се обвиваше в гъст дим.

Отначало Търл не можеше да разбере какво точно прави животното, но в края на деня вече вярваше, че е разгадал тайната му. Навярно това беше някакъв ритуал, свързан с настъпващата пролет. Беше чел нещо подобно в една от книгите на чинкосите. В нея се описваха танци и разни други глупави неща. Предполагаше, че димът отвежда духа на убитото животно при боговете. Вчера бяха убили доста. Спомни си за това и гърбът отново го заболя.

Нито за миг не бе допускал, че някое от съществата на Земята може да представлява опасност за един психло, но тази гризли бе поразколебала самоувереността му. Беше наистина огромна, тежеше почти колкото самия Търл.

Вероятно към залез слънце животното ще засили огъня и ще започне да танцува около него или ще направи нещо подобно. Реши, че няма нищо опасно в това, и продължи безкрайните си разпити.

Тази вечер Търл не се показа в залата за отдих, дори не му стигна времето да провери дали животното танцува. Беше прекалено зает с направените записи.

Работеше с вещина, присъща само на един добре обучен шеф на служба за сигурност. Съединяваше ленти, изрязваше и вкарваше отделни думи, даже цели фрази и ги комбинираше, както си иска.

След разместването на записаните думи и заличаването на цели изречения от устата на служителите започнаха да излизат отговори, за които като нищо можеха да бъдат изпарени.

Един от най-често срещаните беше: „Имам намерение да защитя бунта. След избухването му ръководителите трябва да бъдат изпарени.“ Беше трудна и досадна работа, но купчината с готови ленти растеше.

Презаписа ги върху нови дискове и заличи следите от монтажа.

Зазоряваше се, когато Търл най-сетне свърши и се облегна назад.

Прозя се и лениво започна да разчиства стаята — унищожаваше оригиналите и останалите парчета лента. Изчакваше да стане време за закуска. Сети се, че бе забравил да следи животното и така и не бе видял дали танцува.

Търл реши, че сънят и почивката са по-важни от закуската. Срещата му с Нъмф беше чак следобед.

По-късно щеше да се обвинява, че е допуснал досадния гаф само защото не закуси и не обядва.

Общо взето, докладът започна добре. Нъмф седеше зад тапицираното бюро и отпиваше бавно от следобедната си купа кербанго. Приличаше на типичен самодоволен дребен чиновник, какъвто и беше.

— Вече съм готов с резултатите от разследването, което наредихте — започна Търл.

— Какво?

— Разпитах голяма част от служителите.

— За какво си ги разпитвал?

— Във връзка с бунта.

Нъмф веднага наостри уши.

Търл постави апарата върху бюрото и се приготви да пусне записите на „интервютата“, но преди това каза:

— Разбира се, всички те са строго секретни. Беше им обещано, че никой няма да ги чуе, а и не знаеха, че записвам.

— Много умно. Много умно — повтори Нъмф. Той остави купата с кербанго и целият се превърна в слух.

Търл пускаше дисковете един след друг. Резултатът напълно потвърди очакванията му. Нъмф ставаше все по-мрачен и по-мрачен. След като записът свърши, той си наля пълна купа с кербанго и я изпи наведнаж. Облегна се назад и зачака.

Търл си помисли, че най-после може да види един психло с гузна съвест. Нъмф гледаше като подгонено животно.

— Следователно — каза Търл — най-добре ще е всичко да се пази в пълна тайна. Не можем да допуснем служителите да разберат, че всички мислят еднакво. Това би довело до конспирация и до бунт.

— Да! — побърза да се съгласи Нъмф.

— Ето — продължи Търл, — приготвил съм някои документи и заповеди във връзка с това — постави купчината върху бюрото. — Първо една заповед, която ме упълномощава да взема всички необходими мерки с оглед на нововъзникналите обстоятелства.

— Да! — пак се съгласи Нъмф и я подписа.

— Втората е за обезоръжаването на всички рудници. Събраните оръжия ще бъдат заключени на едно място.

— Да! — каза Нъмф и я подписа.

— Следващата предвижда всички бойни самолети да бъдат събрани и запечатани, разбира се, с изключение на тези, които използвам аз.

— Да! — потвърди Нъмф и я подписа.

Търл взе готовите заповеди и остави Нъмф да прочете следващата.

— Какво е това?

— Разрешение за лов на животни с оглед на това те да бъдат обучени за работа с машините, така че добивът и транспортирането на рудата да продължат дори при смъртни случаи на психлоси или стачка.

— Мисля, че е невъзможно.

— Това е само начин работниците да бъдат сплашени и да започнат да работят. И двамата знаем много добре, че е невъзможно.

Нъмф се поколеба, но подписа, след като прочете: „Извънреден план за действие по спешност, алтернативна стратегическа разработка. Цел — възпиране на персонала от стачни действия.“

И тогава Търл допусна голяма грешка. Взе последната заповед и я прибави към останалите.

— По този начин можем да се справим при недостига на работна ръка — обясни той. После си даде сметка, че изобщо не биваше да го казва.

— О-о! — възкликна Нъмф.

— Сигурен съм — с това Търл довърши грешката си, — че вашият племенник Найп би приветствувал такава стъпка.

— Какво би приветствувал?

— Съкращаването на броя на работниците психлоси — продължаваше да дрънка Търл.

И тогава забеляза нещо. Лицето на Нъмф излъчваше облекчение и безкрайно задоволство.

Той погледна Търл развеселен. Беше съвсем спокоен. Вече не се страхуваше и бе възвърнал сигурността си.

Търл разбра, че е сбъркал. Смяташе, че държи с нещо Нъмф в ръцете си, но сега го беше изпуснал. Беше разкрит, че само се преструва, а всъщност не знае нищо, и се срамуваше от това. Нъмф беше разбрал — Търл нямаше никаква информация. Това си беше самата истина. Какъв гаф!

— Е, добре — внезапно каза Нъмф великодушно. — Върви и си гледай работата. Сигурен съм, че всичко ще бъде наред.

Търл затвори вратата след себе си и спря. Какво, по дяволите, криеше Нъмф? На всяка цена трябваше да разбере! Директорът повече не се страхуваше. Представи си как се хили доволно.

Шефът на сигурността прогони черните мисли от главата си и продължи. Е, сега поне имаше разрешение за лов и обучение на животни. Щом свършат работа, щеше да ги изпари всичките! Само да можеше да изпари и Нъмф!

Трябваше, трябваше да го притисне до стената! Но не разполагаше с нищо срещу него. А и срещу животното.

Предстоеше му още много работа.

9

Машините сновяха с гръм и трясък из зоната за междупланетарно телепортиране под палещите лъчи на пролетното слънце. Всеки новопристигнал кораб стоварваше рудата и тя веднага се разпръсваше по земята. Булдозерите я избутваха с тежките си лопати към конвейерната линия. Огромните кофи вдигаха страхотен шум, спираха за момент във въздуха, преди да изсипят товара си. Вентилаторите продухваха рудата от праха. Потокът течеше неспирно към зоната.

Джони седеше сред този грохот, прикован с въже към пулта за управление на машината за анализиране на запрашеността. Беше покрит с прах и кал, почти бе оглушал от невъобразимия шум.

Наредиха му да следи за наличието на уран във всяка нова пратка руда на конвейера. Перките на вентилатора вдигаха във въздуха малки частици. Джони трябваше да натиска един лост и към вихрите прах се насочваше лъч. Когато върху контролното табло светнеше виолетова светлина, дърпаше няколко лоста и рудата отиваше направо в зоната, а при червен сигнал лентата спираше и се обявяваше тревога. В този случай тя трябваше да бъде изхвърлена много бързо.

Не работеше сам. Кър, помощник-началник на експлоатационния отдел на рудника, надзираваше работата му. Той носеше предпазен шлем, който покриваше цялата му глава, но струите прах и мръсотия попадаха право в незащитеното лице на Джони. Той нямаше дори предпазни очила. Кър го блъсна по гърба, за да му подскаже, че тази кофа руда може да продължи по линията, и Джони натисна лостовете.

Шефът на сигурността избра много внимателно Кър. Търл имаше свои съображения, когато прецени, че той е най-подходящ да обучава животното на работа с минна техника.

Психлото беше висок само около два метра и беше истинско джудже сред останалите психлоси. Наричаха го „плямпалото“, защото дърдореше непрекъснато, но никой не си правеше труда да го слуша. Нямаше никакви приятели, въпреки че постоянно се опитваше да си намери. Той се справяше чудесно с машините, но всички го смятаха за пълен глупак. Тези причини бяха достатъчни Търл да се спре на него, а освен това го държеше в ръцете си. Беше хванал Кър с две служителки в една постройка извън лагера при доста компрометиращи обстоятелства. Снима ги, но никъде не съобщи официално за случая, и Кър и служителките му бяха безкрайно благодарни. Имаше и още нещо — Кър беше криминален престъпник и щеше да бъде арестуван само няколко дни преди да получи назначението си на Земята. Търл беше уредил името му тук да бъде сменено. Преди да му дойде идеята да използва за плановете си животни, той дори бе решил да измисли нещо с Кър, но беше наистина невъзможно който и да е психло да се качи в планините, и се видя принуден да се откаже от намеренията си и да му се довери.

Но все пак можеше да бъде използван. Сега пак дърдореше нещо с приглушен от предпазния шлем глас.

— Трябва да бъдеш сигурен, че си уловил и най-малката радиоактивна прашинка. Дори и един изотоп не бива да проникне на платформата.

— Защо, какво ще стане? — изкрещя Джони.

— Както ти казах преди, на Психло ще се възпламени искра и платформата за телепортиране там ще бъде повредена от експлозията. След това ще си имаме големи неприятности. Прахът е опасен. Трябва да сме сигурни, че в него няма никакъв уран!

— Случвало ли се е досега? — опита се да надвика шума Джони.

— По дяволите, не! — изръмжа Кър. — И никога няма да се случи.

— Само прахът ли е опасен? — попита Джони.

— Само прахът.

— А голямо парче уран?

— Апаратурата не може да го регистрира.

— А нещо друго може ли?

— Никога не транспортираме уран.

Разбираха се доста добре. В началото Кър си мислеше, че животното наистина е странно, но то беше добре настроено към него, пък и той нямаше никакви приятели. То постоянно задаваше въпроси, а Кър обичаше да говори. По-добре да те слуша едно животно, отколкото никой. Освен това правеше услуга на Търл и това го застраховаше от евентуални разкрития.

Търл довеждаше животното всяка сутрин, връзваше го за машината и вечер си го прибираше. Кър беше получил разрешение да го премества на други машини, но беше предупреден за тежките последствия, ако то успее да избяга.

Операторът, който обикновено работеше на този пост, беше много доволен да се отърве макар и временно от него. Работата беше изключително опасна, през последните десетилетия бяха загинали няколко психлоси. Наистина получаваше възнаграждение за опасен труд, но то беше премахнато при общото намаляване на заплатите.

Товарът беше обработен. И последната кофа руда беше извозена и животът в зоната сякаш спря за момент. Щатният оператор се върна и започна подозрително да оглежда поверената му машина.

— Счупи ли нещо? — попита той и посочи с нокът към Джони.

— Още нищо не се е счупило — опита се да го защити Кър.

— Чух, че вдигнало във въздуха един булдозер.

— О, това булдозерче вече бе експлодирало — каза Кър. — Спомняш ли си го, преди няколко месеца то уби Уалър.

— А, за него ли става дума? Казват, че на купола на кабината му имало пукнатина колкото косъм.

— Да — отвърна Кър, — същият.

— Аз пък мислех, че животното го е взривило.

— Не, това го измисли Зът, за да оправдае лошата поддръжка на техниката.

Въпреки всичко щатният оператор провери внимателно цялата апаратура за откриване на уран.

— Какво толкова се притесняваш за нея? — попита го Джони.

— Хей! — извика операторът. — То говори на психло!

— Проверява, защото на шлема си може да има пукнатина — обясни Кър на Джони, — а е възможно да си оставил прах върху лостовете за управление.

Джони погледна оператора.

— Случвало ли се е да избухне защитен шлем?

— Гръм и мълния, не! Все още съм жив, нали? И няма да допусна близо до мен да избухне дихателен газ. Слизай от машината ми, идва нов товарен кораб!

Кър отвърза Джони и го отведе под сянката на един от стълбовете на енергопровода.

— С това обучението ти в зоната за телепортиране приключва. Утре с тебе започваме да се учим на истинска работа в мината.

Джони се огледа.

— Каква е онази малка къща там?

Кър проследи погледа му. Тя представляваше малък купол, на задната му част бяха разположени спираловидни охладители.

— О, това е моргата. Компанията изисква всички мъртви психлоси да бъдат телепортирани на родната планета.

Джони прояви интерес.

— Защо — от сантименталност или от семейна привързаност?

— Не, по дяволите, не става дума за такива глупости. На някого е хрумнала щурата идея, че ако враждебно настроена раса се добере до телата на мъртви психлоси, ще разбере тайната на нашата обмяна на веществата. Щяло да бъде опасно. А от практическа гледна точка това си е едно преброяване на персонала. Не искат никакви мъртви души във ведомостите за заплатите. Някой може да прибере паричките. Имало е много такива случаи.

— Какво става с тях, с труповете?

— Просто ги събираме и по разписание ги телепортираме като всички останали товари. Погребват ги на родната планета. Компанията разполага със собствено гробище.

— Сигурно планетата ви е доста хубава.

— Абсолютно си прав — Кър се усмихна широко. — Няма ги тези проклети маски и куполи. Дихателен газ колкото щеш! Цялата атмосфера е от чист дихателен газ. Гравитацията е истинска, а не като тази тук. Всичко е в разкошен виолетов цвят. Женски навсякъде! Ако Търл уреди нещата, когато се върна, ще имам поне десет жени и по цял ден ще си пийвам кербанго и ще се търкалям с тях.

— Нали докарвате дихателния газ на Земята?

— Да, той не може да се произвежда на други планети. Само на Психло. В него има елементи, които се срещат само там.

— Няма ли опасност дихателният газ на Психло да свърши?

— Не — отговори Кър, — съставките му са навсякъде — в скалите, дори в ядрото на планетата и то постоянно отделя все повече и повече от тях. Виждаш ли онези барабани?

Джони погледна пирамидата от барабани, очевидно съвсем наскоро телепортирани от Психло. Товареха ги няколко камиона, снабдени с кранове. Първият влизаше в транспортния кораб с няколко варела в каросерията си.

— Тези барабани заминават през океана — поясни Кър.

— Колко рудника има там? — попита Джони.

Кър се почеса по врата под ръба на предпазния шлем и отговори:

— Мисля, че са шестнадесет.

— Къде се намират? — уж случайно се поинтересува Джони.

Кър понечи да повдигне рамене, но изведнаж се сети нещо. Бръкна в страничния си джоб и извади купчина листове. Беше използвал една карта, за да си води служебни бележки. Цялата беше изпомачкана и омазнена, но означенията върху нея бяха съвсем ясни. Джони за пръв път виждаше карта на цялата планета.

Кър движеше нокът по нея и броеше.

— Да, шестнадесет са, с две подстанции. Това е всичко.

— Какво е подстанция?

Кър посочи стълба. Такива стълбове, подредени в редици на равни разстояния един от друг, достигаха чак до хоризонта.

— Този енергопровод се захранва от една водноелектрическа централа на хиляди километри оттук. Използват древен язовир. Компанията смени цялата техника и машинария в централата и днес тя ни осигурява нужната енергия за телепортирането. Това е подстанция.

— Има ли работници там?

— А, не. Само автомати. На континента отвъд океана има още една такава подстанция. Тя също е автоматична.

Джони погледна картата. Беше силно развълнуван, но не го показваше. Преброи пет континента. Всяка мина беше точно отбелязана. Посегна и взе една писалка от предния джоб на Кър.

— С колко машини ще ме обучаваш още?

Кър се замисли за момент.

— Ами… остават сондите, подемните машини…

Джони пое картата и я сгъна така, че върху гърба й да остане празно място. Започна прилежно да записва изброяваните машини.

Когато Кър свърши, той му върна писалката и уж съвсем случайно прибра картата в торбата си.

После се изправи и се протегна. Облегна се назад и каза:

— Разкажи ми още нещо за Психло. Сигурно е много интересно място.

Помощник-началникът на експлоатационния отдел продължи да бъбри безгрижно. Джони слушаше много внимателно. Информацията беше безценна, а прошумоляването на сгънатата карта в торбата му при всяко движение го изпълваше с нови надежди.

Когато трябваше да се изправи сам срещу цялата империя на Психло и да освободи своя народ, и най-нищожните сведения бяха безценни.

Невъобразимият шум на мощните машини ги погълна отново.

ПЕТА ГЛАВА

1

Докато лежеше вечер с поглед, вперен в небето, и наблюдаваше бавното движение на съзвездията, Джони си даваше сметка, че вече е изминала почти една година и трябва да избяга на всяка цена.

Оставаха само три седмици. Пред очите му се редяха кошмарни видения, как Криси слиза в равнината, където — ако случайно оцелееше — щеше да се натъкне на рудника.

Имаше безброй много препятствия. Щеше да бъде невъобразимо трудно, особено като се имаше предвид техниката за издирване, с която разполагаха психлосите. Но той планираше бягството си с неуморна упоритост.

Плановете се усложняваха от основната му цел — освобождаване на Земята от психлосите и възраждане на човешката раса.

Беше буден и когато луната освети цялата клетка, той си даде сметка в какво отвратително място се намира и се самообвини за покорството си.

Ето го тук с нашийник, вързан като куче, заключен зад решетките. Ако изобщо успееше да избяга, бе обречен да го открият и заловят веднага. Но щеше да опита, дори да се наложи да плати с живота си.

Все пак първо трябваше да избяга.

Най-неочаквано само след два дни откри ключа за осъществяване на плановете си. Вече знаеше как да се освободи от нашийника.

По някаква неизвестна за него причина Търл бе настоял да овладее и електронната техника. Обяснението, което му даде, беше глупаво — понякога контролните уреди на машините се повреждали, дистанционните управления изключвали и операторът трябвало сам да се справи с тези проблеми. Самият факт, че Търл му даде това обяснение, означаваше, че то е чиста лъжа. Откакто Джони се обучаваше да работи с другите машини, не беше видял нито веднаж оператор да поправя електронните системи сам. Когато нещо излезнеше от строя, веднага пристигаше една скърцаща триколка със служител от сектор „Електроника“ и бързо отстраняваше повредата. Това, че Търл настояваше Джони също да се научи да го прави и Кър изобщо не се възпротиви, беше загадка. Очевидно имаше намерение да му възложи задача на място, където нямаше да има електронни техници.

И така, сега Джони седеше приведен на една пейка, разучавайки електронни вериги, диаграми и елементи. Те не го затрудняваха особено. Електроните се насочваха насам, тук се сменяха и накрая изпълняваха каквото трябваше. Имаше много логика и смисъл в кабелите, в отделните елементи и парченцата метал, свързани в едно цяло.

В началото беше много озадачен от инструментите. Един от тях представляваше нещо като нож с голяма дръжка — голяма за Джони, но малка за психло, — който вършеше най-невероятни неща. Когато завъртиш едно копче в основата на дръжката в нужното положение и допреш острието до кабела, той моментално биваше прерязан. Ако завъртиш копчето в обратна посока и с острието докоснеш двете части, те отново се съединяваха. Тази операция беше възможна само при елементи, изработени от еднакъв метал. Но при положение, че искаш да съединиш две парчета от различни метали, трябваше да използваш свързващо вещество.

Веднаж, когато Кър беше мръднал за една от редовните си закуски и Джони остана сам в електронната работилница, той изпробва възможностите на този загадъчен инструмент върху заварения за нашийника край на въжето.

Сряза го веднага.

Джони завъртя копчето, допря двете парчета и ги докосна с острието.

Те отново се съединиха, без да остане никаква следа.

Без дори да опитва отново, Джони разбра, че същото може да се направи и с нашийника.

Погледна вратата, за да се увери, че Кър не се връща, и обходи с поглед останалата част от помещението. На другия край имаше шкаф. В него прибираха инструментите. Знаеше, че ще бъде много глупаво, ако изведнаж ножът, с който работеше, изчезне. Джони сряза въжето, втурна се към шкафа и го отвори. Вътре безразборно бяха нахвърляни части, кабели и инструменти. Той трескаво започна да рови в тях. Секундите летяха. Накрая най-отдолу намери това, което му трябваше — един стар инструмент, подобен на този, с който работеше.

В далечината се чуваха приближаващи се тежки стъпки.

Изтича до пейката и съедини с намерения инструмент двата края на въжето. Работеше!

Кър се върна, ленив и апатичен, както обикновено. Джони вече беше успял да скрие плячката си в подгъва на мокасината.

— Напредваш доста бързо — каза Кър, като видя какво е свършил.

— Да, бързо се оправям — отговори Джони.

2

Търл беше силно озадачен от Нъмф. Знаеше, че случайно бе попаднал на някаква следа, а след това, също така случайно, бе объркал всичко.

Тази загадка го държеше буден по цели нощи и му причиняваше главоболие.

Трябваше със сигурност да държи Нъмф в ръцете си, защото бъдещите му действия положително щяха да предизвикат много подозрения.

Беше си загубил времето с фабрикуването на фалшиви данни за опасност от бунт. Така или иначе, цялата тази история вече не бе толкова важна. След неговата заповед няколкото бойни самолета долетяха от другите рудници. Беше свалил оръжието от тях и сега ги държеше под ключ. Единственият разузнавателен самолет се намираше под негово лично разпореждане. Данните от последния му полет го бяха накарали да засияе.

Красивата златна жила беше на мястото си. Виждаше се с просто око, лъснала на повърхността на тридесет и пет метра от ръба на висока близо седемстотин метра стръмна скала. Чисто бял кварц, изпъстрен с буци и жилки блестящо злато! При някакво силно земетресение горният пласт на скалата се беше откъртил, бе пропаднал в дълбокия каньон и разкрил скритото под него богатство. Вероятно намиращият се по-нагоре древен вулкан някога бе изригнал гейзер от чисто течно злато, което се бе стекло по склона и с времето скалните наноси го бяха покрили съвсем леко. През вековете потокът беше подкопал скалата и предизвикал свличане.

Местоположението на жилата имаше няколко недостатъка. Проучванията на подстъпите към нея показаха наличие на уран, което я правеше недостъпна за всеки психло. Склонът, където се таеше жилата, беше толкова стръмен, че до нея можеше да се достигне само със спусната отгоре платформа. Под нея щеше да зейне почти 650-метрова пропаст, а вилнеещите в каньона ветрове щяха да я блъскат на всички страни. На върха на скалата пространството за разполагане на машините беше крайно недостатъчно и самата работа с тях щеше да бъде много рискована. При нормални обстоятелства щяха да загинат поне няколко миньори.

Търл искаше само каймака. Нямаше намерение да дълбае навътре към следващата каверна. Стигаше му и това, което се бе показало на повърхността. Сигурно беше поне един тон злато.

При сегашните цени на планетата Психло, чиито оскъдни запаси от злато го правеха безкрайно ценно, находката му щеше да струва най-малко сто милиона кредита. Пари, с които можеше да се дават подкупи и да се купува всичко, да се отворят вратите към неограничена власт.

Той знаеше как да се добере до златото. Вече дори имаше разработен план за телепортирането му на родната планета, без да бъде разкрито. А там лесно щеше да си го вземе.

Пак погледна направените от разузнавателния самолет снимки, фалшифицира умело датите и мястото, след което ги скри между останалите безобидни и скучни папки с документи.

Но за да бъде сигурен в успеха, трябваше да държи в ръцете си и Нъмф. Това щеше да му гарантира, че ако се получи някакъв фал, той ще го защити.

Искаше по някакъв начин да намали и десетгодишната си присъда — именно така възприемаше назначението си тук, — за да остане на тази планета само още една година.

Нъмф очевидно беше забъркан в нещо, свързано с Найп и неговата работа в счетоводството на родната планета. В изводите си Търл беше стигнал дотук. Сега седеше превит над бюрото си и мислеше.

Трябваше да притисне животното, и то здраво, така че да го принуди да копае само, без постоянен контрол, и да предава доброволно всичкото злато. Засега обучението му вървеше добре и плановете за използване на други животни очевидно щяха да успеят. Щеше да измисли нещо. Търл вярваше, че е късметлия. Все някак ще да накара животните да свършат работата, след което щеше да ги изпари и да транспортира златото на родната планета.

Но действията на Нъмф бяха непредсказуеми. Само с една-единствена заповед той би могъл да пусне животните или да нареди да ги убият. Можеше и просто да отмени разрешението за използване на техниката. Скоро след като този нещастен глупак разбере, че няма никаква опасност от бунт, щеше да отнеме всички правомощия, които му бе дал. Фалшификацията с бунта изглеждаше прекалено несигурна.

Търл погледна часовника. Оставаха още два часа до началото на телепортирането.

Стана, свали маската си от закачалката и само след няколко минути вече се намираше край платформата за междупланетарен транспорт.

Търл стоеше сред облаците прах и оглушителен шум, които се вдигаха при подготовката на операцията. Куриерът вече бе минал и кутията със съобщения, запечатана и готова за път, лежеше в ъгъла на платформата. Чар се приближи, недружелюбен и ядосан, че му пречеха да си гледа работата при подготовката на пратката за изстрелване.

— Обикновена проверка във връзка с предаване на съобщенията — каза Търл. — Това е работа на службата за сигурност.

Показа удостоверението си за извънредни пълномощия.

— Трябва да побързаш — изкрещя Чар. — Нямам време да те чакам.

Погледна часовника си.

Търл грабна кутията със съобщения и я сложи в колата, с която бе дошъл. Отключи я с шперца си и я остави на седалката. Никой не го наблюдаваше. Чар крещеше на водачите на булдозерите да подреждат рудата.

Търл нагласи миниатюрната камера, скрита в ъгъла на яката му, и бързо започна да преглежда документите. Бяха стандартните доклади, отчети и оперативни данни за всекидневната работа.

Всичко това беше правил и преди, без да се добере до нещо съществено. Но винаги имаше надежда. Директорът на планетата Земя трябваше да подписва всичко, което се изпращаше оттук, и понякога прибавяше допълнителни данни или собствен коментар.

Миниатюрната камера едва доловимо бръмчеше и не след дълго Търл беше преснел всяко отделно листче.

Върна всичко в кутията, заключи я и я отнесе обратно на платформата.

— Всичко наред ли е? — попита Чар, успокоен, че няма да възникне нова неприятност. Времето за изстрелване наближаваше.

— Няма лични писма — отговори Търл. — Кога телепортирате мъртъвците? — посочи той моргата.

— Както винаги, веднаж на всеки шест месеца — каза Чар. — Разкарай оттук колата си. Това е голяма пратка и страшно бързаме.

Търл се върна в кабинета си. Без особена надежда започна да преглежда върху един монитор заснетия материал. Проучваше всички документи много старателно.

Всъщност го интересуваха само онези, върху които личеше почеркът на Нъмф. По някакъв начин някъде в тези доклади беше кодирана информация, която само Найп можеше да дешифрира — Търл беше убеден в това. Нямаше друга възможност за поддържане на връзка с родната планета.

Когато разреши тази загадка и наистина успее да притисне животното до стената, личните му планове щяха да се осъществят без всякакви затруднения.

Търл остана до късно в кабинета си. Изпусна дори вечерята, за да проучва документите, като ги сравняваше със стари фотокопия. Работи, докато кехлибарените му очи се замъглиха от умора и напрежение.

Това, което търсеше, се намираше някъде тук. Сигурен беше.

3

Не беше никак лесно да събере нещата, които щяха да са му необходими за бягството.

В началото Джони си мислеше, че бързо ще успее да се справи с двете миниатюрни камери. Окото на едната следеше клетката отвътре, а на другата — отвън. Ако можеше да ги заблуди, през нощта щеше да свали нашийника и да се движи свободно, докато се подготви.

По време на обучението си в електронната работилница загуби доста ценно време, за да изучи и открие как работят миниатюрните камери. Те бяха прости устройства. Имаха малки огледала, които отразяваха образа. Той се разлагаше и предаваше чрез поток електрони. Сигналите се улавяха и записваха на диск. Самата камера нямаше собствен енергиен източник, а се захранваше от затворената верига на предавателя.

Опита се да преустрои машината за обучение, така че да върши същото нещо. Целта му беше да заснеме вътрешността на клетката и записът да удостоверява неговото присъствие в нея. Тогава с бързо превключване би могъл да остави миниатюрните камери да предават тази картина, докато в действителност той ще се намира на друго място. Но камерите бяха две и отразяваха обекта от два различни ъгъла. А той разполагаше само с едно записващо устройство.

Един ден Търл го залови, че е разглобил машината на части. Беше дошъл да му донесе застрелян заек.

Чудовището постоя известно време безмълвно и накрая каза:

— Покажи на едно животно нещо и то ще започне да го прилага върху всичко, което попадне в ръцете му. Мисля, че си видял сметката на тази машина.

Джони продължи да я сглобява.

— Ако тя отново проработи, ще получиш този заек.

Джони не му обърна внимание. Когато я сглоби, Търл му хвърли заека.

— Не си играй да разглобяваш неща, които нямат нужда от ремонт — рече, а изразът на лицето му сякаш говореше: „За Бога, колко е досадно да обучаваш низши животни!“

Пред Джони неочаквано възникна нова трудност, но той откри начин как да я отстрани. Щеше да има проблеми с устройството, което улавяше телесната топлина от разстояние. Надяваше се, че ако по някакъв начин успее да го обезвреди, ще може да се добере до планините. Справи ли се с него, едва ли щяха да го проследят и заловят.

Кър го обучаваше да работи с пробивна машина в една шахта в мината. Галерията с диаметър петнадесет метра беше изоставена. Кър го бе спуснал в нея с асансьора на дълбочина на разкритата рудна жила. Под платформата, върху която Джони работеше, имаше опъната мрежа за събиране на рудата.

Пробивната машина беше предназначена за психлоси и за Джони беше доста тежка. Мускулите му пращяха и се издуваха, докато се опитваше да разкопае жилата. На ушите имаше слушалки и чуваше как Кър постоянно дърдори:

— Не натискай непрекъснато. Наблегни с цялата си тежест и сетне отпусни. Дай сега отново. След като пробиеш дупка, дръпни втория спусък, бургията ще се разтвори и ще разкърти рудата. Внимавай с мрежата. Нагласяй я така, че всички парчета да падат в нея. Сега повтори всичко отначало…

— Горещо е! — изкрещя му Джони. Наистина беше непоносимо. Високите обороти на бургията нагорещяваха стената и тя бе почти нажежена.

— О-о — сети се Кър, — нямаш топлозащитна екипировка.

Започна да рови из джобовете си, пълни с хартийки и остатъци от закуски. Накрая измъкна едно малко пакетче. Постави го в кофата и я спусна долу.

Джони го отвори. Извади нещо като наметало, изработено от тънка прозрачна материя, с два ръкава.

— Облечи го — извика му Кър.

Джони беше удивен как едно толкова голямо нещо може да бъде събрано в това малко пакетче. Дрехата беше предназначена за психлоси и ръкавите бяха огромни, а тя самата — прекалено дълга. Подгъна краищата, надяна горната част върху главата си и мушна ръце в ръкавите.

Хвана отново пробивната машина. Беше наистина удивително. Топлината, излъчвана от стената и от машината, се отразяваше напълно и той не усещаше нищо.

Когато накрая Кър реши, че Джони се е научил да борави с новата техника, изтегли го на повърхността. Джони понечи да му върне наметалото.

— Не, не — отказа Кър. — Хвърли го. То е за еднократна употреба. Бързо се цапат и лесно се късат. Миньорите обикновено носят със себе си по пет-шест. Аз просто забравих да взема повече. Не съм влизал на работа в шахтите от години.

— Аз имам само едно — каза Джони.

— Би трябвало да имаш повече, защото вече си истински миньор — отговори му Кър.

Джони го сгъна внимателно и го прибра в торбата си. Беше готов да се обзаложи, че никакво устройство за улавяне на телесната топлина не ще открие някого, облечен с това нещо. Ако се увиеш с него целият и внимаваш да не се разтвори, наблюдаващият от въздуха и въртящ се скенер ще бъде безпомощен. Поне така се надяваше.

Вече беше разрешил проблема с храната. Пушеното говеждо беше удобно за носене и с него нямаше да умре от глад, ако му се наложеше да бърза толкова, че да няма време да ловува.

Старателно закърпи мокасините си и провери дали има резервен чифт. Търл видя и това.

— Не разбра ли, че няма смисъл да носиш тези неща — каза той една вечер, когато дойде да провери дали вратите са здраво заключени. — Има стари ботуши, останали от чинкосите, които биха могли да се отрежат. Не ти ли дадоха ботуши заедно с останалата екипировка?

На следващия ден пристигна шивачът на лагера, който постоянно мърмореше в маската си, но все пак взе мярка на Джони за ботуши.

— Аз да не съм обущар! — протестираше той.

Но Търл му показа документа за извънредните си пълномощия. Така шивачът беше принуден да вземе мярка на Джони и за голямо палто, стигащо до коленете, както и за шапка за студено време.

— Идва лято — повтаряше шивачът. — Не е време да се шият зимни дрехи.

Но така или иначе, трябваше да изпълни поръчката и скоро Джони получи новото си облекло.

— Шантави началници — мърмореше шивачът при последната проба. — Да обличат животни!

Джони се тревожеше от подозрителната загриженост на Търл. Внимателно провери приготовленията си за бягството, за да се убеди, че с нищо не се е издал. Всичко беше наред. Тези дни Търл изглеждаше прекалено зает и дори безразличен. Дали не се преструваше?

Най-големият проблем за Джони беше откъде да намери оръжие.

Преди предотвратяването на мнимия бунт беше забелязал, че някои от работниците носеха на коланите си сравнително малки пистолети. Предполагаше, че ги използват за стрелба по дивеч или за забавление. Търл продължаваше да носи своя, който беше значително по-голям от останалите, но другите ги бяха махнали.

Джони се чудеше доколко може да се довери на Кър. „Джуджето“ определено беше под властта на Търл. Но по някои негови думи, изпуснати пред Джони, беше ясно, че той е истински криминален престъпник. Беше му разказвал как е мамил при хазартни игри, как е обирал контейнерите с руда „просто за майтап“, как е накарал една женска да повярва, че баща й има нужда от пари, и ги взел от нея, „за да му ги предаде“.

Един ден, докато чакаха да се освободи машината, за да започне Джони да се обучава на нея, той реши да си направи експеримент. Двата диска, които намери в Голямото село, все още бяха у него. Вече знаеше, че единият представлява сребърна монета, а другият — златна.

Извади от джоба си сребърната и я заподхвърля във въздуха.

— Какво е това? — заинтересува се Кър.

Джони му я подаде и Кър започна да я драска с нокът.

— На времето изкопах няколко такива в един разрушен град на южния континент — каза Кър. — Но тази трябва да си я намерил някъде наблизо, нали?

— Защо? — попита Джони, обезпокоен, че може би Кър умее да чете по английски.

— Фалшива е — отговори Кър. — Това е сплав от мед, никел и сребро. Истинските монети — виждал съм и такива — са от чисто сребро.

Вече беше изгубил интерес и му я върна.

Джони извади златната и пак започна да си я подхвърля.

С мигновено движение Кър я улови във въздуха още преди да падне в ръката на Джони. Беше силно заинтригуван.

— Ей, къде намери това?

Драсна с нокът по ръба й и я заразглежда отблизо.

— Защо? — попита Джони невинно. — Има ли някаква стойност?

Очите на Кър добиха лукаво изражение. Монетата, която държеше и се правеше, че не го интересува, струваше поне четири хиляди кредита! Златото, примесено с други елементи, колкото да може да бъде обработвано и да не се износва, беше вечно. Кър успокои треперенето на лапите си и погледна уж небрежно.

— Къде я намери?

— Ами… — запъна се Джони. — Попадна ми на едно особено опасно място.

— Останаха ли там още такива?

Кър все още леко трепереше. Държеше в лапите си тримесечна заплата! А това беше една-единствена монета. Всеки служител имаше право да притежава такова нещо съвсем официално под формата на „сувенир“. С нея на Психло можеше да си купи съпруга. Опита се да си спомни какъв беше броят на законно притежаваните монети. Имаше някаква граница, над която те автоматично ставаха собственост на компанията. Десет? Тринадесет? Това важеше, ако наистина бяха стари сечени монети, а не фалшификати, направени от някой миньор.

— Мястото е толкова опасно, че там не може да се отиде без пистолет.

— Да не искаш да кажеш, че аз трябва да ти го дам? — попита Кър и го погледна изпитателно.

— Нима бих могъл да поискам такова нещо?

— Да — отговори Кър замислено. Това животно се научи да работи с машината много бързо. На практика много по-бързо, отколкото би се научил един психло.

Кър погледна с копнеж златната монета, медальона или каквото и да беше в действителност. Не каза повече нищо. Върна я мълчаливо на Джони. Кехлибарените му очи се скриха зад дихателната маска.

Джони си взе монетата.

— Тези неща не ме интересуват. Знаеш, че не мога да си купя нищо. Държа ги в една дупка, като влезеш, вдясно от вратата на клетката.

Кър продължаваше да мълчи. Накрая каза:

— Машината вече е свободна.

Но тази нощ, докато Търл правеше редовните си обиколки из лагера и бе далеч от екрана, чрез който следеше клетката, златната монета изчезна от дупката, където Джони я криеше. На сутринта, когато бръкна в нея, застанал с гръб към камерата, намери малък пистолет и резервни заряди.

Джони вече разполагаше и с оръжие.

4

Това, което още го спъваше, бе липсата на достатъчно познания.

Чинкосите бяха добри учители и можеха да поберат огромно количество информация само върху един диск, след което тя се усвояваше със светкавична бързина. Но тя беше предназначена основно за психлоси и в нея липсваха много неща, които вече или се знаеха, или пък не ги интересуваха. Така в обучението му оставаха огромни празнини.

Джони стигна до извода, че в планините на запад има уран. Основание за това предположение му даваше фактът, че по тези места психлосите не бяха предприели никакви активни действия. След инцидента, на който сам стана свидетел, а и по ред други причини подозираше, че уранът е смъртоносен за тях. Но не беше сигурен и не можеше да си обясни защо е така.

Докато изучаваше електронна химия, беше направо потресен, когато разбра, че атомите на урана имат различни конфигурации.

Джони седеше край огъня и зубреше. Вниманието му бе отвлечено от потреперването на земята, което винаги предхождаше появата на Търл. Чудовището правеше редовната си нощна обиколка.

— Какво изучаваш толкова усилено, животно? — поинтересува се Търл, като се надвеси над него.

Джони реши да рискува. Вдигна очи нагоре към маската на чудовището.

— Планините на запад — отвърна.

Търл го погледна с подозрение.

— Тук не пише нищо за тях — поясни Джони.

Този път Търл наистина заподозря нещо. Какво ли знаеше това животно?

— Аз съм роден и отрасъл там — каза Джони. — Има страшно много информация за всички планини на планетата, но почти нищо за тези.

Посочи към неясните очертания на покритите със сняг върхове, слабо осветени от луната.

— Чинкосите са взели много книги от библиотеката. Книги, написани от хората. Те тук ли са сега?

— О-о — изръмжа чудовището с облекчение. — Книги, написани от хората! Ха-ха-ха!

Търл се почувствува изключително доволен. Това напълно съвпадаше с неговите цели. Той излезе и скоро се върна с една разклатена маса и купчина книги, които безразборно хвърли върху нея. Бяха много стари и почти се разпадаха. При грубото им отваряне някои се разкъсваха.

— Превърнал съм се в слуга на някакво животно — ръмжеше Търл. — Ако ти доставя удоволствие да се ровиш в тези глупости, прави го колкото щеш.

Спря за момент пред вратата, излезе и я заключи.

— Запомни много добре едно нещо, животно. Глупостите, които ще прочетеш в тези книги, не са помогнали на хората да победят психлосите.

Изведнаж се разсмя.

— Може би ще намериш рецепти за приготвяне на сурови плъхове!

Затътри се към лагера, а смехът му постепенно заглъхваше.

Джони с благоговение докосваше книгите една след друга. После започна да ги разглежда с надежда. Те се отнасяха главно за минното дело. Първата му находка беше текст по химия. Съдържаше таблица на елементите, която обясняваше атомната конфигурация на всеки.

Внезапно озадачен, той взе психлоския учебник по електронна химия. В него също имаше таблица с атомните конфигурации на елементите.

Постави ги една до друга на мъждукащата светлина на огъня.

Те бяха различни!

Очевидно и двете бяха съставени въз основа на периодичния закон, според който свойствата на химическите елементи се повтарят периодично, ако бъдат подредени във възходящ ред според атомните им числа. Но в таблицата на химическите елементи на Земята имаше някои, които липсваха в таблицата на психлосите. А в тяхната се срещаха десетки непознати елементи, много различни газове, но не и кислород.

Джони трудно се ориентираше в земната, тъй като имаше много непознати съкращения, а и четеше по-добре на психлоски, отколкото на английски.

Психлосите бяха отбелязали радия и дори му бяха дали атомен номер 88, но го причисляваха към редките елементи. Над него имаше още десетки други.

Да, това беше една чужда планета от чужда галактика — нищо не можеше да го илюстрира по-добре от разликата между двете таблици. Някои от металите бяха сходни. Но като цяло разпределението им беше различно и дори атомните им конфигурации се отличаваха.

Накрая започна да си мисли, че и двете таблици са несъвършени и недовършени. Но главата му бучеше и той се отказа да ги разгадава. Беше човек на действието, а не някакъв си чинко, правещ анализи!

Замисли се върху следващия изключително важен за него въпрос: дали в планините има уранови мини?

Накрая откри някакви карти и списъци. Беше убеден, че там не може да няма уранови мини, експлоатирани някога от хората. Но всички, за които имаше написано нещо, бяха изчерпани.

Какво? Нима няма уранови мини? Засега не откриваше нищо.

И все пак беше напълно сигурен, че в тези планини има уран. Иначе защо психлосите ще ги избягват? Или те се лъжеха? Не, това беше малко вероятно.

Някои от плановете му започнаха да се пропукват и той почти се отчая.

Започна да преглежда книгите една след друга, като търсеше каквато и да е информация за уран.

Неочаквано му провървя. Както би казал Кър, най-после му се падна вкусното парче.

Беше една книга по минна токсикология, занимаваща се с „отрови в мините, опасни за здравето на работещите в тях“. Намери го в азбучния показалец: „Уран; радиоактивни отравяния“.

Следващия половин час се бори с увода. Изглежда, че ако не искаш да пострадаш, не трябва да се движиш по тези места или да си добре защитен с подплатени с олово дрехи. В противен случай щяха да ти се случат ужасни неща: обриви, окапване на косата, промени в кръвта…

И тогава той разбра — хора, изложени на радиация, получават промени в гените и хромозомите, които водят до уродства и стерилитет.

Ето от какво страдаха хората в неговото село.

Ето защо рядко се раждаха деца, а когато това се случеше, те много често бяха с дефекти.

Ето причината за тяхната летаргия.

Вероятно оттам идваше „червената болест“ и разпадането на костите на неговия баща.

Всичко беше ясно. Имаше описание точно на това, което се случваше с хората в селото. Вече знаеше защо те не се размножават.

В долината имаше радиация!

Той бързо извади миньорските карти. Не, в близост до селото нямаше дори и следа от уранова мина.

Но все пак радиацията беше факт. Признаците бяха очевидни и безспорни.

Вече знаеше защо психлосите не смеят дори да се доближат до мястото. Но след като нямаше мини, откъде идваше тя? От Слънцето? Не, това не можеше да бъде обяснение. Козите, които живееха по-нависоко, нямаха никакви проблеми с размножаването, а и никога не бе виждал уродливо малко козле.

Е, добре, засега не можеше да намери отговора на тези въпроси. Нещата не му бяха много ясни. Нямаше мини, а радиация все пак имаше.

Изведнаж се досети, че някога хората сигурно са имали уреди, с които да я измерват и да я откриват. Те знаеха толкова много за нея. Накрая получи отговор и на този въпрос. Наричали са го „гайгеров брояч“, на името на някой си Гайгер, роден и починал на дати, които нищо не говореха на Джони. Изглежда, че радиацията, или „йонизираните частици“, когато са налице, преминават през някакъв газ. Радиацията генерираше електричество в газова среда, което караше една стрелка да помръдва. Но тази реакция се наблюдаваше само при някои видове газ.

Схематичните диаграми не му говореха нищо и бяха неразбираеми за него, докато не откри таблица със съкращенията. С нейна помощ и с много усилия успя да ги преведе на психлоски. Чудеше се дали би могъл сам да си направи гайгеров брояч. Реши, че електронните части в работилницата ще му бъдат достатъчни. Но след като избяга, той няма да има достъп до нея. Започна да го обхваща отчаяние.

Накрая остави книгите настрана и напълно изтощен, заспа в ранните утринни часове. Сънува кошмари. Криси стъпкана и разкъсана на парченца. Неговата раса унищожена и напълно изчезнала. А светът на Психло, цял и невредим, му се присмиваше през цялото време.

5

Всъщност не се смееше светът на Психло, а само Търл.

Когато Джони се събуди, сутрешното слънце изпълваше клетката. Търл стоеше край масата, която донесе вчера, прелистваше книгите и се смееше гръмогласно.

Джони се изправи ведно с постелите си.

— Свърши ли с тези, животно?

Джони отиде до изкуствения басейн и си наплиска лицето. Преди месец беше убедил Търл да не спира водата и сега тя винаги беше чиста. Видя му се ледена, затова пък го освежи.

Нещо изтрещя във въздуха и за момент си помисли, че е някаква експлозия. Но беше само разузнавателният самолет, който премина над главите им.

От няколко дни редовно правеше сутрешни полети. Кър му обясни, че това е разузнавателен самолет. Той правеше снимки през цялото време на полета и психлосите го използваха за откриване на нови рудни залежи. Контролираше се с дистанционно управление.

Това чудо прелиташе над главата на Джони, откакто се помнеше. Но той го смяташе за природно явление, нещо като метеорите, Слънцето или Луната. Самолетът преминаваше всеки ден, а онези, които беше виждал, се появяваха през няколко дни. Не се чуваха, като се приближаваха, и за разлика от него не гърмяха така, когато минаваха точно над тебе. Кър не можа да му обясни точно каква е причината за това, но очевидно имаше връзка със скоростта. Бяха много бързи. По време на полет не можеш нито да ги отклониш, нито да ги спреш. Докато направят пълна обиколка около Земята и се върнат обратно, само следиш маршрута им. Значи този, ако изобщо беше като другите, обикаляше планетата всеки ден. Трясъкът му беше безкрайно неприятен.

Търл погледна нагоре, но се направи, че не го забелязва. Тези полети хич не се харесваха на персонала.

— Защо лети всеки ден? — попита Джони с поглед, вперен в небето.

От отговора щяха да зависят плановете му за бягството. Самолетът не беше боен, а само правеше снимки, но и това беше достатъчно.

— Попитах — изръмжа Търл — свърши ли с тези книги?

Шумът от разузнавателния самолет заглъхваше и той вече приличаше на малка точица в далечината, над равнината на изток. Беше се появил откъм планините.

Джони си приготви закуска от студено месо и вода. Търл събра книгите подмишница и се отправи към вратата на клетката.

Изведнаж спря и каза с привидно безразличен глас:

— Ако наистина се интересуваш толкова от планините, в библиотеката на онзи град на север има цяла релефна карта. Искаш ли да я видиш?

Джони прикри спонтанния си интерес и продължи да дъвче, сякаш нищо не е чул. Винаги, когато Търл беше любезен, трябваше да се внимава, защото тогава кроеше нещо. Но Джони не би си позволил да пропусне този шанс.

Беше правил хиляди планове, как да накара Търл да го изведе с колата. Щеше да бъде много просто да отвори вратата и да вкара въздух в кабината, да натисне аварийната спирачка и да насочи пистолета към него. Беше рисковано, но трябваше да опита.

— Днес нямам никаква работа — каза Търл. — Обучението ти с машините свърши. Можем да се разходим до града. Ти ще разгледаш релефната карта, а аз ще половувам. Ако искаш, ще потърсим и конете ти.

Джони не можеше да повярва, че Търл ще си губи времето в безцелни разходки. Дали чудовището не беше надушило намеренията му?

— И без това искам да ти покажа нещо — каза то. — Така че си събери парцалите, защото след около час ще мина да те взема, за да се повозим. Трябва да проверя още някои подробности. Ще се върна. Бъди готово и ме чакай, животно.

Джони беше смутен. Това предложение го свари малко неподготвен и объркваше плановете му, но той започна да гледа на него като на неочаквана възможност, пратена му от съдбата. Трябваше да избяга и да се върне в родното си село. Имаше две много важни причини — да спре Криси, защото тя щеше да спази обещанието си и да тръгне, а втората — да убеди хората да се преместят на по-безопасно място. Оставаха само още две седмици до момента, в който разположението на съзвездията щеше да бъде същото, както когато тръгна преди една година.

Прибра в торбата малкия пистолет, сложи голямо парче говеждо и привърза към глезена си инструмента за рязане на метал. Облече еленовите кожи.

Бе изминал един час, когато към клетката се приближи някакво превозно средство и спря. Джони го погледна и се зачуди какво става. Не беше познатият му земеход Марк III, а най-обикновен камион за транспортиране на техника и машини. Имаше херметично затваряща се кабина. Задната му част беше голяма и открита, оградена с капаци. От тях стърчаха подпори, разположени на равни разстояния една от друга. Единствената прилика с познатия му танк бе, че нямаше колела, а се носеше над земята на височина близо метър.

Джони разбра, че това може да се окаже благоприятно за плановете му. Нямаше нито топлинни детектори, нито оръдия.

Търл излезе от камиона и отключи клетката.

— Хвърли си нещата отзад в каросерията, животно! И ти ще пътуваш там.

Той откачи въжето и прехвърли Джони през задния капак. Извади джобен оксижен и завари свободния край за кабината.

— Така няма да съм принуден да дишам отвратителната миризма на всичките ти кожи!

Докато влизаше в кабината, се тресеше от смях. Свали маската си и включи системите. Изведнаж Джони разбра, че нямаше начин да обезвреди Търл. Отвън вратата не можеше да се отвори.

Камионът се понесе. Беше по-бавен от танка и не толкова стабилен, защото пътуваше без товар.

Джони се държеше здраво, свил се зад кабината. При скорост над сто и петдесет километра в час въздухът свистеше над главата му във вертикалните подпори на каросерията.

Мислеше бързо. Би могъл по някакъв начин да превземе камиона. Управлението му не беше много по-различно от останалите. Беше сигурен в това, защото успя да види контролното табло. Всички машини на психлосите се управляваха с ръчки и копчета.

Какво облекчение щеше да изпита, когато свали нашийника! Сърцето му биеше в очакване. Ако не допуснеше някаква грешка, щеше отново да бъде свободен!

6

Беше около един часът на обяд, когато спряха пред библиотеката в града. Търл слезе и камионът се разклати от тежестта му.

Той все още бе необичайно разговорлив, докато развързваше въжето.

— Виждаш ли някъде конете си?

— Няма и следа от тях — отвърна Джони.

— Много лошо, животно. Ако искаш да знаеш, този камион може да превози не един, а десет коня.

Търл отиде до вратата на библиотеката и я отключи с някакъв инструмент. Дръпна въжето и пусна Джони да върви пред него.

Мястото приличаше на гробница, цялото покрито с прах. Нищо не се бе променило, откакто Джони беше тук за последен път. Търл се оглеждаше.

— Ха — възкликна той. — Значи ето как си влязъл преди! — Сочеше към следите под прозореца, които водеха към вътрешността. — След това дори си поставил защитните капаци обратно! Много добре — добави, като се озърташе, — нека сега да видим какво има тук за твоите планини на запад.

Джони си даваше сметка, колко много се беше променил. Онова, което някога смяташе за размазани петна, бяха надписи и можеха да се прочетат съвсем лесно. Разбра, че при предишното си посещение беше попаднал в сектора „Детска литература“, а по рафтовете пишеше „Детски образователни програми“.

— Чакай малко — каза Търл. — Мисля, че не знаеш как се работи с каталога. Я ела насам, животно!

Дръпна въжето, което беше поотпуснал. Стоеше пред един шкаф с малки чекмеджета. Наведе се и издърпа едно от тях.

— Според чинкосите всяка книга е отбелязана на картонче, а картончетата са подредени в тези чекмеджета по азбучен ред. Разбра ли?

Джони погледна. Търл извади едно, отбелязано с „К“. Картончетата бяха пожълтели и избледнели, но все още се четяха.

— Има ли тук нещо за планините? — попита Търл.

Джони бе изключително напрегнат, но трябваше да потисне усмивката си. Ето още едно доказателство, че Търл не знаеше английски.

— Чекмеджето, което ми показваш, е за коли — отговори той.

— Да, мога и сам да видя — озъби се Търл. — Прегледай останалите и кажи какво има за планините.

Той се отдръпна, като се престори на заинтересуван от някакви древни плакати по стените, но не изпускаше от ръката си свободния край на въжето.

Джони започна да вади чекмеджетата едно след друго. Някои заяждаха, други нямаха дръжки. Накрая откри няколко с надпис „П“. Запрехвърля картончетата. Попадна на „Проблеми на съвременната военна стратегия“.

— Намерих нещо — каза Джони. — Може ли да получа една писалка, за да си запиша номерата?

Търл му подаде своята, която беше прекалено голяма за ръката на Джони, и пет-шест листа. Отдалечи се. Джони извади няколко номера.

— Сега трябва да отида при рафтовете — обади се той и Търл отпусна въжето.

След малко, когато успя да се справи с падналата на земята стълба, той се покатери и дръпна защитното платно, с което бяха покрити рафтовете. Прегледа набързо книгите, докато открие търсеното заглавие — „Отбранителни системи на САЩ“.

— Намери ли нещо за планините? — попита Търл.

Джони се наведе и му показа една страница. Най-отгоре пишеше „МХ-1. Противоядрени силози“.

— Да — промърмори Търл.

Джони му подаде книгата.

— Няма да е зле да я вземем. А има и някои други.

Той бързо местеше стълбата от рафт на рафт и извади още шест книги — „Ядрена физика“, „Доклади пред Конгреса за ракетните установки“, „Произшествия с ядрени арсенали“, „Стратегия за ядрено възпиране“, „Уранът — надежда или проклятие“ и „Ядреното замърсяване“. Имаше още много интересни заглавия, но той не разполагаше с достатъчно време, а и седем книги бяха доста голям товар за човек, който се кани да бяха.

— Не виждам никакви снимки — изръмжа Търл.

Джони бързо премести стълбата. Грабна една книга — „Чудните пейзажи на Колорадо“, хвърли й бегъл поглед и му я подаде.

— Това вече е нещо друго, животно.

Търл беше възхитен от чудесните планински гледки, много от които бяха ярковиолетови и с времето мастилото бе станало още по-синьо.

— Направо изглеждат като истински.

Пусна книгите в една торба.

— Хайде сега да видим дали ще успеем да намерим релефната карта.

Дръпна рязко въжето, като почти събори Джони от стълбата. Но не се насочи към горния етаж, а отиде до врата и се ослуша. След малко се върна и чак тогава се качиха горе.

Релефната карта беше разположена върху подставка и вероятно можеше да се пренася. Търл коленичи и започна да я разглежда с интерес.

Джони се чувствуваше с вързани ръце и изпита ужас, когато погледна цветната релефна карта. На нея близките планини се виждаха от ясно по-ясно. Ето ги проходите, Върха… Пред очите му се простираше и пасището на селото. Разбира се, картата е била направена много преди то да е съществувало, но все пак всичко беше ясно очертано. Джони мислеше трескаво. Знаеше, че разузнавателният самолет със сигурност го е засякъл много отдавна и нямаше начин Търл да не разполага със снимки на селото.

Върху картата беше изобразен и големият каньон. Джони се усети, че наблюдава мястото, което някога бе взел за древна гробница. Опита се да се приближи, но така, че да не привлече вниманието на Търл. Не, в горния край на каньона нямаше отбелязано нищо, което да прилича на гробница. За да не направи впечатление тайният му интерес, той прекара пръст небрежно по буквите — РОКИ МАУНТЕЙНС, ПАЙКС ПИЙК, МАУНТ ВЕЙЛ.

Тогава разбра, че тревогата му е излишна. Търл беше приковал вниманието си върху дълбок и дълъг каньон. С огромния си нокът опипваше внимателно склона на една отвесна скала и разглеждаше реката под нея. Когато видя, че го наблюдават, чудовището веднага започна да изследва по същия начин и други каньони. След малко отново се върна на първия.

За момент Търл се вцепени и вдигна рязко глава. Изведнаж стана много любезен.

— Видя ли всичко, което те интересува, животно?

Джони се зарадва на възможността да го откъсне от картата. Имаше чувството, че чудовището разглежда под микроскоп неговия народ.

Търл заслиза надолу по стълбите към входната врата, като вдигаше след себе си облаци прах.

Собствените му стъпки заглушаваха шумовете, идващи отвън, но Джони беше сигурен, че чу тропот на конски копита.

7

Търл стоеше пред библиотеката и гледаше надолу по обраслата с трева улица.

Джони надникна зад гърба му, за да види какво наблюдава.

Само на стотина метра от тях стоеше Уиндсплитър!

Върху него имаше някой, а отзад пристъпяха още три коня.

Решителният момент беше настъпил най-неочаквано. Джони беше сигурен, че това е последният му шанс.

Измъкна с рязко движение инструмента за рязане на метал, който беше привързал над глезена си, и сряза въжето.

То падна.

Профуча покрай Търл като вихър. Хищните нокти се забиха в еленовата кожа на гърба му и тя се разкъса.

Втурна се към най-близкото прикритие — едно дърво, като тичаше на зигзаг. Очакваше всеки момент да усети в гърба си изстрела на лъчевия пистолет.

Спря и се подпря на широкия ствол.

Беше Криси!

При това не сама, а с Пати.

Джони избухна в ридания.

— Връщайте се! — изкрещя той. — Криси! Връщайте се! Бягайте!

Криси дръпна юздите и започна да се взира внимателно. Трите коня след нея се струпаха накуп.

Тя извика радостно:

— Джони!

Пати също се разкрещя възторжено:

— Джони! Джони!

Уиндсплитър препусна към него.

— Връщайте се! — продължаваше да крещи Джони. — Бягайте! За Бога, бягайте!

Спряха озадачени, радостта им изведнаж се превърна в паника. В далечината зад Джони те виждаха нещо. Тръгнаха да обръщат конете.

Джони приклекна и погледна към Търл. Той все още стоеше пред вратата на библиотеката. Джони бързо извади пистолета от торбата и дръпна предпазителя. Насочи оръжието към него.

— Ако стреляш по тях, ще умреш веднага! — извика той.

Търл не помръдваше.

Джони чу зад гърба си шум от конски копита. Рискува и хвърли поглед назад. Уиндсплитър се беше изправил на задните си крака. Не виждаше причина да не отиде при господаря си и се бореше да продължи.

— Бягай, Криси! Бягай! — крещеше Джони.

Търл приближаваше бавно и ръмжеше. Не беше извадил пистолета си.

— Кажи им да дойдат тук — нареди той.

— Остани на мястото си! — извика Джони. — Ще стрелям!

Търл продължи, без да му обръща внимание.

— Нали не искаш да им се случи нещо лошо, животно?

Джони излезе иззад прикритието си. Държеше пистолета насочен. Беше се прицелил в тръбата, която захранваше маската с дихателен газ.

— Бъди разумно, животно — каза Търл, но за всеки случай спря.

— Ти си знаел, че те ще пристигнат днес! — проговори Джони.

— Да — отвърна чудовището. — От четири дни ги следя с автоматичния разузнавателен самолет. Под наблюдение са от момента, в който напуснаха селото. Разкарай този пистолет, животно!

Конете обикаляха в кръг зад гърба на Джони. Ех, защо не тръгнеха да бягат!

Търл бъркаше с лапа във вътрешния си джоб.

— Стой мирно или ще стрелям! — извика Джони.

— Добре де, животно, ако искаш, натисни спусъка. Но имай предвид, че в електронната му система една от жичките е прекъсната.

Джони погледна пистолета. Пое дълбоко дъх и се прицели. Дръпна спусъка.

Не последва нищо.

Търл вече беше бръкнал в джоба си. Измъкна отвътре златната монета, подхвърли я във въздуха и я улови.

— Аз ти продадох пистолета, а не Кър, животно.

Джони свали боздугана от колана си. Приготви се да атакува.

Търл направи мълниеносно движение. В лапата си държеше пистолет. Чу се нещо като къс лай.

Зад гърба на Джони прозвуча нечовешки писък. Обърна се. Единият от товарните коне се търкаляше на земята.

— Компания ще му направят и твойте приятелчета — ухили се чудовището.

Джони отпусна боздугана.

— Така вече е по-добре — промърмори Търл. — Сега ми помогни да хванем тези животни и да ги качим на камиона.

8

Камионът подскачаше на юг, натежал от товара си. В каросерията цареше отчаяние.

Отново с нашийник и прикован за една скоба, Джони следеше пейзажа с невиждащи очи, излъчващи безкрайна мъка.

Пати, цялата изранена от падането, беше привързана с прибрани към тялото ръце за една от страничните подпори на капака. Бе изживяла страшен шок и лицето й изглеждаше сивобяло. Беше само на осем години.

Раненият кон, все още с торбите на гърба си, лежеше на една страна и от време на време подритваше с крака. Дълбоката рана на рамото му продължаваше да кърви. Търл просто го беше сграбчил и хвърлил в каросерията. Джони се опасяваше, че с конвулсивните си движения може да счупи крака на коня, който се намираше най-близо до него. Раненото животно се казваше Блоджет и бе една от най-здравите му кобили.

Останалите кри коня бяха вързани за страничните подпори и ноздрите им потреперваха от ужас, като гледаха колко бързо се движи земята под тях.

В главата на Джони напираха безброй въпроси, но той се мъчеше да ги отпъди. В момента всичките му планове изглеждаха безсмислени. Самообвиняваше се, задето беше отлагал бягството си толкова дълго време. Трябваше да се досети, че Търл е подготвил някакъв капан. Омразата към чудовището се надигна в гърдите му и започна да го души.

Криси бе прикована за една скоба срещу Джони. Очите й бяха затворени. Дишането й едва се долавяше.

Накрая отвори очи и го погледна. Видя, че той наблюдава Пати.

— Не можех да я оставя сама — каза тя. — Два пъти я връщах обратно, но тя отново тръгваше след мен. Последния път ме проследи толкова надалеч, че реших да я взема.

— Не се притеснявай, просто си почивай, Криси — отговори Джони.

Камионът се друсна от някаква неравност на пътя и Блоджет изцвили.

— Знам, че тръгнах по-рано — обади се Криси. — Но Уиндсплитър се върна у дома. Няколко момчета тръгнали да търсят диви говеда, намерили го заедно с Дансър в равнината точно под прохода и ги довели.

Дансър беше една от товарните кобили на Джони.

Криси замълча. След малко пак заговори:

— Уиндсплитър имаше пресен белег, сякаш направен от ноктите на пума. Реших, че може би е избягал и те е изоставил. Предположих, че имаш нужда от помощ.

Да, помисли си Джони. Уиндсплитър се е скитал дълго и когато е решил да се върне горе в селото, е намерил проходите блокирани от снеговалежите. Сигурно цяла зима е обикалял из равнината с Дансър. Върху задния му крак имаше дълбок белег от вече заздравяла рана.

— Всичко е наред — изрече Джони успокоително.

— Не можех да остана със скръстени ръце, след като разбрах, че може би си ранен и имаш нужда от помощ — каза Криси.

Камионът отново се разтресе.

— Джони, Голямото село съществува — промълви Криси.

— Знам — отвърна той.

— Джони, това е едно от чудовищата, нали? — и тя посочи с глава кабината.

— Да — отговори той. — Няма да ти направи нищо лошо.

Знаеше, че лъже, но трябваше да я успокои по някакъв начин.

— Чух, че говориш неговия език. Наистина ли можеш да се разбираш с него?

— Аз съм негов пленник вече почти цяла година — отговори Джони.

— Какво ще направи с Пати? С нас?

— Не се притеснявай, Криси.

Само боговете можеха да й отговорят. Нямаше никаква причина да й обяснява, че тази история обърка всичките му планове за бягство. Тя не беше виновна, а самият той. Беше отлагал прекалено дълго.

Камионът направи широк завой, мина по един разнебитен мост и продължи нататък.

Джони реши, че се налага да й каже още нещо, за да я успокои.

— То очевидно иска и очаква нещо от мен. Сега вече ще трябва да изпълня желанието му. Всъщност няма да ни направи нищо лошо. Само заплашва. Щом свърша това, което иска, ще ни пусне.

Не обичаше да лъже. Знаеше много добре, че когато изпълни неизвестната засега задача, Търл ще го убие.

Криси успя да се усмихне едва доловимо.

— Кмет и пастор сега е старият мистър Джимсън. Зимата изкарахме добре.

Замълча.

— Изядохме само два от твоите коне.

— Всичко е наред, Криси.

— Уших ти нови дрехи от еленова кожа — продължи тя. — Ето в тази торба са.

— Благодаря ти, Криси.

Очите на Пати се разшириха и тя внезапно се разкрещя:

— Ще ни изяде ли?

— Не, не, Пати — успокои я Джони. — То не яде хора. Няма нищо страшно, Пати.

Тя притихна.

— Джони — обади се колебливо Криси, — ти си жив, а това е най-важното.

От очите й бликнаха сълзи.

— По едно време си мислех, че си мъртъв.

Да, той беше жив. Те бяха живи. Но не знаеше докога. Спомни си как Търл беше изпочупил краката на стадото диви говеда.

Камионът се носеше с трясък над храстите.

— Джони — каза Криси, — нали не ми се сърдиш?

О, Господи! Да й се сърди! За Бога, разбира се, че не. Но не можеше да говори и затова само поклати глава.

В далечината се чуваха шумовете, идващи от мината.

9

Цялата студена нощ прекараха в откритата каросерия на камиона. Търл монтира по една миниатюрна камера в двата й края и изчезна в лагера.

Наближаваше обяд, а се мотаеше из клетките от зазоряване. Джони не можеше да си извърти главата, така че да види какво точно прави. Никога досега не беше връзван толкова здраво.

Търл се приближи до задния капак на камиона и го спусна. Изведе конете и ги върза за едно дърво. След това избута ранения кон и когато падна на земята, грубо го изтика настрани. Той се опитваше да стане, но всеки път Търл го събаряше отново.

Качи се и развърза Пати. В лапата си държеше шина, която уви като нашийник около врата й. Извади оксижен и я завари, така че да не може да се отваря, а сетне я съедини с въже. Сграбчи момичето с една лапа и я отнесе някъде.

Върна се. Криси с ужас се отдръпна от него. Той носеше още един нашийник и без да й обръща внимание, завари и него. Джони наблюдаваше цялата операция съвсем отблизо. Забеляза, че от едната си страна този нашийник имаше някаква червена издутина. Сети се за Пати — нейният беше същият.

Търл се взря в очите на Джони. Те бяха сини, леденостудени и изпълнени с омраза.

— Я се обърни за момент, животно. Няма смисъл да се сърдиш. Предстои ти изцяло нов и непознат живот.

Вдигна Криси подмишница и я свали от камиона.

Джони вече не го виждаше. Чу как отваря и затваря вратата на клетката, сякаш проверяваше нейната надеждност.

Камионът се разлюля от огромната тежест на Търл. Той погледна надолу към Джони.

— Някакви други прекъснати жички? — попита чудовището. — Сигурен ли си, че не седиш върху лъчева пушка, чиято електронна система е извадена от строя чрез прекъсване на някоя жичка? — и се разсмя на собствената си шега. — Знаеш ли какво? Ще му разкажа играта на Кър, задето не е успял да те научи на нищо.

Занимаваше се с въжето на Джони.

— Тъпоумно животно — каза след малко.

В далечината се чу бученето на разузнавателния самолет, той премина над главите им с оглушителен рев. Джони успя да го зърне за миг.

— Чудесно — каза Търл одобрително. — Знаеш как беше забелязана тя и знаеш, ако избягаш, как ще бъдеш открит. Това нещо прави великолепни снимки. Улавя и най-малките детайли. Слизай от камиона!

Търл повлече Джони към клетката — наистина не си беше губил времето. Доста неща бяха променени. Сега масата и машината, на която се обучаваше, се намираха навън. Търл дръпна въжето му, за да спре.

Криси и Пати бяха вързани за един железен кол, забит в средата на басейна. Криси се опитваше да съживи крайниците на Пати, като ги масажираше. Малкото момиченце крещеше от болка, докато кръвта нахлуваше отново в посинелите му ръце и крака.

— А сега, животно — каза Търл, — ще се поразходим. Аз ще ти обясня някои неща, а ти ще трябва да слушаш много внимателно.

Чудовището посочи една кутия на стената — нещо като електрическо табло. Показа с нокътя си дебелия кабел, който излизаше от нея, отиваше нагоре по решетката и се увиваше около всеки от стърчащите колове. По този начин опасваше цялата клетка и отново се връщаше в кутията. Всички колове бяха изолирани в основите си.

Търл дръпна Джони настрани към храстите. Сред тях се търкаляше един койот. Главата му не се виждаше, беше увита в нещо, изпод което се чуваше ръмжене. Търл надяна предпазна ръкавица и го вдигна от земята.

— Сега кажи на другите две животни да наблюдават много внимателно.

Джони мълчеше.

— Е, добре, всъщност няма значение — промърмори чудовището. — Виждам, че те и без това гледат.

С мълниеносно движение запрати мятащия се койот в решетките.

Изведнаж блесна ослепителна светлина.

Койотът изквича.

Секунда по-късно вече беше овъглен и представляваше разпадаща се по решетките черна безформена маса.

Търл изхихика.

— Животно, кажи им, че дори само да се докоснат до решетката, същото ще се случи и с тях.

Джони им каза в никакъв случай да не се приближават до оградата.

— А сега — рече Търл, като свали ръкавицата и я мушна под колана си — имам и нещо специално за теб.

Бръкна в джоба си и извади една малка кутия с превключвател.

— Вече знаеш всичко за дистанционните управления, животно. Спомняш си булдозера, нали?

Посочи двете момичета.

— Ако се вгледаш внимателно, ще забележиш, че техните нашийници са малко по-различни. Виждаш ли онази червена издутина от едната им страна?

Джони я виждаше много ясно. Призля му.

— Това — каза Търл — е една малка, но достатъчно мощна бомба, за да им откъсне главите. Разбра ли сега, животно?

Джони го гледаше свирепо.

— Ето това ключе — продължи да обяснява Търл и посочи кутията на дистанционното управление — е за малкото животно. А това — и посочи другото — ще взриви нашийника на по-голямото. Тази кутия…

— А за какво е третият ключ? — прекъсна го Джони.

— Благодаря ти, че ме попита. Мислех си, че нищо от това, което ти говоря, не достига до животинския ти мозък. С третото ключе бих могъл да взривя един по-голям заряд, скрит в клетката, с който да вдигна във въздуха всичко. Но ти, разбира се, не знаеш къде е.

Търл се усмихваше зад стъклото на маската си. Кехлибарените му очи бяха присвити, проблясваха и внимателно наблюдаваха Джони.

След малко продължи:

— Тази кутия винаги ще бъде у мен. Има още две дистанционни управления, но ти не знаеш къде са скрити. Сега вече картината ти е ясна, нали?

— Ясно ми е — отговори Джони, като се опитваше да потисне гнева си, — че всеки един от конете би могъл да се приближи и да бъде изпепелен от тока. Ясно ми е също така, че е възможно да завъртиш някое от тези ключета погрешка.

— Животно, ние стоим тук и си бъбрим, но изпускаме един много важен факт. Аз се привързах към теб.

Джони веднага застана нащрек.

Търл извади един металорежещ инструмент и свали нашийника му. След това подигравателно му подаде парчетата от него и въжето.

— Хайде, тръгвай. Чувствувай се свободен. Тичкай!

Наведе се и започна да събира разхвърляните инструменти, които беше използвал. Във въздуха се носеше вонята на изгорелия койот.

— А аз как да ти се отплатя за всичко това? — попита Джони.

Търл се върна.

— Животно, въпреки отчайващо малкото си мозък вече би трябвало да си разбрало, че се налага да ми сътрудничиш и да ми помагаш.

— Как?

— Така вече е по-добре, животно. Обичам да усещам благодарност.

— Как? — повтори Джони.

— Компанията е разработила едни проекти, които трябва да бъдат осъществени на всяка цена. Те, разбира се, са строго секретни. А ти се заклеваш, че ще сътрудничиш. Нали правилно те разбирам?

Джони го погледна.

— Щом всичко свърши — каза Търл, — ще те отрупам с подаръци и ти ще можеш да се завърнеш в планините.

— С тях — отвърна Джони и посочи Криси и Пати.

— Разбира се, дори и с четириногите си приятели.

Джони винаги познаваше, когато Търл лъже.

— Естествено — продължи чудовището — ако се опиташ да избягаш — а вече знаеш, че това е невъзможно, или да объркаш плановете ми, или пък не успееш да се справиш със задачата си, главата на малкото животно ще хвръкне. Ако си достатъчно глупав да повториш грешката си, голямото също ще се раздели с живота си. Ако откажеш да се подчиняваш или забъркаш прекалено голяма каша, всички ще хвръкнете във въздуха. И така, мога ли вече да смятам, че съм получил обещание за пълно сътрудничество?

— Имам право да обикалям наоколо съвсем свободно, нали?

— Разбира се, животно. Писна ми да ти търся плъхове. Можеш да бъдеш сигурен, че няма да го правя и за онези двете вътре!

Търл се разсмя. Цялото му държане изразяваше любезност.

— Мога ли да влизам в клетката?

— Да, когато стоя отвън и те наблюдавам с дистанционното управление в ръка. Тогава да.

— Мога ли да яздя из равнината?

— Да, винаги, когато носиш това нещо — отвърна Търл.

Извади от джоба си една миниатюрна камера и нахлузи ремъка й през врата му като гердан.

— Ако окото й бъде затворено или се отдалечиш от мене на повече от седем-осем километра, просто ще завъртя първото ключе.

— Ти не си чудовище, ти си дявол.

Търл вече беше сигурен, че е победил.

— Значи обещаваш?

Джони мрачно погледна дистанционното управление, което издуваше джоба на Търл. След това премести поглед върху двете момичета. Те го гледаха с доверие.

— Обещавам да направя каквото трябва — каза Джони.

Дотолкова можеше да отстъпи.

Но и това беше достатъчно за Търл. Той доволно хвърли инструментите си в каросерията и потегли.

Джони се приближи към клетката, като внимаваше да не докосне решетките, и започна предпазливо, с тих глас да обяснява на момичетата какво става. През цялото време се чувствуваше като лъжец. Погледна Търл в очите. Никога не бе виждал толкова много коварство.

ШЕСТА ГЛАВА

1

Да го притисне, на всяка цена да го притисне — това си мислеше Търл, докато преглеждаше официалните документи на компанията в кабинета си.

Той трябваше непременно да разгадае тайната на Нъмф. Ако Директорът на планетата паднеше в лапите му, ще може истински да се захване с плана си. Властта и богатството на родната планета му помахваха примамливо от бъдещето. Само Нъмф можеше да го спре. Търл беше решен да не прекара следващите десет години от живота си в това проклето място, веднаж само да осъществи плана си. Ако хванеше Нъмф натясно, работата му щеше да бъде от лесна по-лесна. След това ще трябва само да унищожи всички улики (включително да изпари животните), да се отърве от договора си и ето го, потънал в разкош у дома. Но Нъмф беше започнал да се опъва. По време на последния им разговор преди няколко дни се беше оплакал от шума на ежедневните разузнавателни полети и като се престори, че прави комплимент, подметна, че опасенията от „бунт“ не се оправдават. Нъмф криеше нещо, беше повече от сигурен в това.

Търл прелистваше брошурата на компанията „Галактическите пазари на метал“, която се издаваше няколко пъти в годината. Тя беше предназначена за отдел „Продажби“, но на тази планета такъв не съществуваше, тъй като цялото количество руда се изпращаше направо на Психло. Все пак брошурата достигаше редовно до всички мини в галактиките и Търл беше взел последното издание от кутията за кореспонденция.

Този метал струва толкова кредита, а онзи — толкова. За необработена руда с определено съдържание на метал цената е друга. Беше много скучно. Но Търл я изучаваше упорито с надеждата да се натъкне на нещо.

От време на време хвърляше поглед към екраните, за да следи какво прави животното. Миниатюрната камера на врата му работеше чудесно и картината от клетката и от по-отдалеченото плато бяха еднакво ясни. Търл само проверяваше дали животното се държи както трябва. Пултът за управление на камерите се търкаляше сред бъркотията на бюрото му.

Засега животното не му създаваше никакви трудности. Беше поразен от способността му да оценява нещата според тяхната важност.

Беше успяло да обърне ранения кон по някакъв начин и да свали от гърба му торбите. Събра смола от ствола на едно дърво и покри с нея раната. Това лечение изглеждаше ефикасно, защото конят стоеше изправен на треперещите си крака, малко замаян, но вече пасеше във високата трева.

Животното беше оградило място за трите коня с помощта на плетено въже, което извади от торбата си. Единият постоянно ходеше след него и го буташе с муцуна. Търл беше поразен, че човешкото същество говори на него и на ранения кон. Много странно! Търл не разбираше езика, но се опитваше да установи дали те отговарят. Може би да. Вероятно на честота, която той не можеше да долови? Сигурно казваха нещо, защото понякога човешкото същество им отговаряше. Дали езикът е същият, който използваше при общуването си с двете женски в клетката? Търл предполагаше, че има няколко такива езика.

Всъщност това не беше толкова важно. Да не би да е някакъв си чинко, помисли си с презрение за древната раса.

Изведнаж се напрегна, защото видя на екрана, как животното се качи на единия от конете и тръгна към работната площадка. Миниатюрната камера на врата му показа, че работниците му хвърлят по един поглед и повече не му обръщат внимание. Машините продължиха да работят, както обикновено.

Животното приближи до Кър. Търл беше силно заинтригуван и усили звука. Кър се опита да се отдръпне. Животното каза нещо много странно:

— Ти не си виновен.

Кър спря да отстъпва. Изглеждаше объркан.

— Прощавам ти — каза животното.

Кър стоеше и гледаше. Носеше огромен шлем и Търл не можеше да види добре изражението на лицето му, но сякаш изпита облекчение. Търл реши да прибави този номер към арсенала си от трикове — такова поведение беше непознато за него.

В следващия момент се случи нещо, което го потресе. Животното поиска от Кър един булдозер. Чар дойде и започна да протестира. Но Кър го изгони. Животното върза коня зад булдозера и потегли обратно към платото. Кър направо бе заплашил Чар. Дали животното не беше успяло да скара двамата психлоси? Как ли бе постигнало това?

„Е, помисли си Търл, може би просто си въобразявам разни невъзможни неща.“ Образът на екрана подскачаше през цялото време, а шумът на машините заглушаваше звука. И той отново съсредоточи вниманието си върху загадката, която не можеше да разреши — Нъмф.

При следващата проверка видя, че с помощта на булдозера животното е отсякло шест дървета и ги е струпало до клетката. Използваше острието на лопатата, за да ги среже по дължина. Търл изпита истинско удоволствие от това, как работеше с машината. Тези негови умения щяха да му потрябват в най-скоро време.

Зачете се в сведенията за продажбите на боксит из галактиките и не му обърна внимание до вечерта.

Животното беше върнало булдозера и вече почти довършваше оградата. Тя опасваше цялата клетка! Търл беше много учуден от неговите действия, но след това реши, че то се страхува конете да не се допрат до решетките. Разбира се! Опитваше се да защити женските от експлозия, ако конете предизвикат късо съединение.

Разучава цените още час, след което си сложи маската и тръгна към клетката.

Видя, че животното си е направило малка колиба от клони. Беше вкарало в нея машината за обучение и масата. Опитваше се да запали огън. Търл не знаеше, че човешките същества могат да строят жилища и без обработен дървен материал и камъни.

Животното взе един горящ клон и с още няколко неща в ръце тръгна към клетката. Пред вратата беше направило лабиринт от колове, така че то да минава, а конете не.

Търл натисна един ключ и изключи електрическото напрежение по решетките, за да може животното да влезе в клетката. То подаде горящия клон на женската, остави другите неща на пода, излезе навън и се върна с още дърва.

Всичко това беше много интересно за Търл. Той отбеляза между другото, че жените са изпрали старите дрехи, разглобили са скелето за сушене на месо и са почистили и подредили цялата клетка. Провери нашийниците им и здравината на кола, за който бяха вързани. Те се дърпаха от него, сякаш беше чумав. Това го развесели.

След като изтика животното навън и заключи вратата, най-неочаквано му хрумна нещо. Отново включи тока и се втурна към кабинета си.

Свали бързо маската, извади един огромен калкулатор и го постави в средата на бюрото си. Ноктите му започнаха да тракат по бутоните. Вкарваше данните за количествата руда, които се изпращаха на родната планета.

Нетърпеливо прелистваше страниците и на екрана на калкулатора се появяваха една след друга данните за стойностите на пратките руда от Земята. Търл работеше като бесен.

Погледна готовия сбор и се облегна назад като зашеметен.

Сравнението между производствените разходи на Междугалактическата на тази планета и стойността на изпращаната руда разкриваше един невероятен факт. Разработването на находищата на Земята не само не беше губещо, но печалбите от продаваната руда бяха петдесет пъти по-големи от разноските. Земята беше направо златна мина.

Икономии ли? Проклети мъглявини, та тук можеха да се плащат пет, десет, дори петнадесет пъти по-високи заплати и премии.

А защо, по дяволите, Нъмф ги беше съкратил?

Нормално е компанията да иска да печели, но съвсем друго е Нъмф да лъже и да прикрива този факт.

Беше късна нощ, но Търл продължаваше да работи. Прегледа всички доклади, които Нъмф беше изпратил до Центъра през последните месеци. Изглеждаха съвсем нормални. Имаше обаче нещо в колонките със заплатите. В тях бе отбелязано името на служителя, квалификацията му и след това „Обичайното заплащане за заемания пост“, маркирано със съответния знак, а под премиите — „Както е предвидено“. Доста смешно счетоводство.

Разбира се, можеше да се предположи, че мината не е административен център и персоналът не достига. Докладите би трябвало да бъдат довършвани на родната планета — в крайна сметка отдел „Счетоводство“ в Центъра не само разполагаше с достатъчно специалисти, но и беше напълно автоматизиран. А тук парите се даваха на служителите на ръка, като много от тях дори не можеха да пишат и разписките бяха без подпис. Това беше причината компанията да настоява телата на мъртвите да се изпращат обратно.

Около полунощ Търл се натъкна на нещо доста интересно в докладите за транспортните средства. Използваните коли трябваше да се отчитат чрез серийните им номера на всеки пет работни дни. Първият странен факт бе, че самият Нъмф се занимава с тази работа. Това едва ли влизаше в задълженията на Директора на планетата. Но Търл не можеше да бъде излъган — беше почеркът на Нъмф.

Изведнаж откри превозно средство, за което беше сигурен, че не се използва. Ставаше дума за един от двайсетте бойни самолета, изтеглени от другите мини. Всичките стояха на близката открита площадка, тъй като в гаража нямаше място. И все пак прочете следното: „Боен самолет 3-450-967-Г“. Нъмф докладваше, че през изминалия период е бил в движение.

Доклад след доклад Търл проверяваше графите за използвания транспорт. Забеляза, че във всеки бяха подредени по различен начин.

Надуши шифър.

На зазоряване вече бе успял да го разгадае.

Чрез просто заместване на последните три цифри с букви в серийните номера на многобройните превозни средства на планетата можеше да се напише всичко.

Преливащ от щастие, той прочете първото дешифрирано съобщение: „Никакво недоволство тук. Банковата разлика както обикновено.“

Търл направи ново изчисление.

Беше ентусиазиран и работата му спореше. Тези съобщения бяха предназначени за Найп, племенника на Нъмф, в Счетоводния отдел на родната планета. Общата сума на заплатите и премиите на Земята би трябвало да бъде около 167 милиона галактически кредита. А в действителност не се изплащаха никакви премии и заплатите бяха намалени наполовина!

Това означаваше, че всяка година Найп докладва пълната сума, а вкарва в собствената си банкова сметка и в тази на Нъмф близо сто милиона галактически кредита. Заплатите и на двамата, взети заедно, не биха надвишили седемдесет и пет хиляди. А измамата им носеше почти сто милиона годишно.

Имаше и доказателство: шифърът и незавършените счетоводни книжа.

Търл крачеше напред-назад, поздравяваше се за успеха и стените на кабинета му потреперваха.

Изведнаж спря. Какво би станало, ако принуди Найп и Нъмф да включат и него? Щяха да го направят. Нямаха друг избор.

Но не. Търл беше опитен шеф на службата за сигурност и си даде сметка, че ако той е успял да разкрие играта им, това би могъл да направи и някой друг. Парите бяха много, но и опасността беше голяма. Шансовете на Найп и на Нъмф за провал не бяха никак малки и когато това се случеше, щяха да бъдат изпарени без никакви въпроси. Търл не искаше да има нищо общо с тази история. Засега беше неуязвим. Не можеха да го обвинят, че не ги е разкрил, защото службата му нямаше нищо общо със счетоводството. Не бяха постъпили никакви официални оплаквания. Имаше писмена заповед от Нъмф да следи за избухването на евентуален бунт, но никакви нареждания за намесване в работата на Централата.

Не, Търл ще се задоволи със собствените си сто милиона. Всичко щеше да мине като по вода. Беше помислил и за най-малката подробност. Нямаше да краде от рудата на компанията, нямаше да отклонява нейни служители. Винаги можеше да докаже, че това е експеримент, и да покаже заповедта за неговото провеждане. Нищо нямаше да бъде регистрирано официално. Най-опасна беше последната част от плана му — транспортът до Психло, но би могъл да се изплъзне дори от тази неприятност. Нямаше да го хванат.

Нека Нъмф и Найп да печелят, нека да рискуват. Ще съхранява тези доклади, докато убеди Нъмф да бъде послушен, ако изобщо се наложеше. След това ще ги унищожи.

О, как само очакваше следващата среща с Нъмф!

2

— Виждам, че си хванал няколко животни — каза Нъмф раздразнено на другия ден следобед.

Търл беше в прекрасно настроение, макар че трябваше да настоява за срещата доста дълго време. Сътрудниците от канцеларията на Нъмф не го обичаха много. Не беше и от неговите любимци.

Директорът на планетата седеше зад тапицираното си бюро. Не гледаше Търл, а съзерцаваше с отвращение ужасния пейзаж, който му предлагаха планините в далечината.

— Точно както наредихте — отвърна Търл.

— Хм — обади се Нъмф, — знаеш ли, наистина не виждам никакви признаци за този твой бунт.

Търл постави предупредително лапа върху костните си устни. Нъмф забеляза това и се обърна да погледне.

Шефът на сигурността носеше със себе си много документи и някакъв апарат. Направи му знак да пази тишина, наведе се и взе апарата.

Нъмф наблюдаваше безмълвно, как шефът на сигурността проверява с детектор целия кабинет. Прокарваше уреда по извитите носещи греди на купола, краищата на килима, под бюрото и дори под дръжките на стола. Всеки път, когато Нъмф се опитваше да зададе въпрос, Търл поставяше нокът върху устните си. Очевидно шефът на сигурността искаше да се увери, че в помещението няма никакви записващи или снимащи устройства.

Търл погледна през прозореца и провери отвън. Наоколо нямаше никой. Накрая се усмихна предразполагащо и седна.

— Не ми харесва този разузнавателен самолет, който трещи всяка сутрин — каза Нъмф. — Боли ме главата от него.

— Ще променя курса му веднага, ваше планетно превъзходителство — кимна Търл.

— И тези животни! — обади се пак Директорът. — Да не си решил да правиш цяла зоологическа градина? Тази сутрин Чар ми каза, че си довел още шест!

— Всъщност да — каза Търл. — Но за проекта ще са нужни повече от петдесет. Също и машини за обучението ми, а и някои допълнителни пълномощия…

— Изключено! — изстреля Нъмф.

— Всичко това ще спести на компанията много пари и ще увеличи печалбите…

— Търл, ще издам заповед тези животни да бъдат изпарени. Ако в Центъра научат…

— Това е строго поверително. Ще бъде изненада за тях. Ще са наистина благодарни, когато видят как печалбите се увеличават, а средствата, отделяни за заплати и премии, стават по-малко.

Нъмф се намръщи, чувствуваше се сигурен и силен. Търл добре помнеше гафа, който допусна преди. Ако оставеха Нъмф да следва собствената си мошеническа политика, той щеше да докара от Психло още хиляди работници. Всяка допълнителна бройка работна ръка пълнеше джоба му.

— Намерил съм друг начин за увеличаване на доставките — каза Нъмф. — Смятам да удвоим работната сила с нови попълнения от родната планета. Там сега има голяма безработица.

— Но това ще намали печалбите — изрече невинно Търл. — Вие сам казахте, че в момента се води истинска битка за тях.

— Повече руда, по-големи печалби — каза Нъмф войнствено. — И когато пристигнат, получават половин заплата. Точка.

— А тези допълнителни пълномощия — продължи Търл, все едно че не го е чул — са ми необходими за обучението на местната работна сила…

— Чу ли ме какво казах? — изсъска гневно Нъмф.

— О, да, чух ви — усмихна се Търл. — Загрижен съм за компанията и увеличаването на печалбите й.

— Искаш да кажеш, че аз не съм? — каза предизвикателно Нъмф.

Търл разтвори на бюрото му документите, които носеше. В първия момент Директорът на планетата се опита да ги помете с лапата си. Сетне се вцепени, замръзна на мястото си. Очите му се разшириха. Лапите му започнаха да треперят. Прочете сумата на печалбите. Видя поставените въпросителни на мястото на липсващата информация за заплащането. Разгледа серийните номера на превозните средства и след това прочете съобщението си: „Никакво недоволство тук. Банковата разлика както обикновено.“

Нъмф погледна Търл. Седеше вцепенен, в очите му се четеше вледеняващ страх.

— Според правилника на компанията имам право да те заместя — каза Търл.

Нъмф беше вперил поглед в пистолета на кръста му. Беше като хипнотизиран.

— Но в действителност административната работа не ме интересува. Мога да разбера, когато някой, изпаднал в твоето положение, в напреднала възраст и без бъдеще, се опитва да разреши проблемите си по друг начин. Бъди сигурен, че съм изпълнен с разбиране.

Ужасен, Нъмф впери поглед в гърдите на Търл. Чакаше.

— Престъпленията, които се вършат на родната планета, не ме интересуват, не влизат в задълженията ми — продължи Търл.

В очите на Нъмф се появи пламъче. Не можеше да повярва.

— Винаги сте бил добър администратор — говореше Търл. — Главно защото оставяте служителите да правят точно онова, което те смятат, че най-добре обслужва интересите на компанията.

Той прибра доказателствата.

— От уважение към вас ще ги скрия така, че никой да не може да ги види, освен ако с мен се случи нещо, разбира се. Няма да докладвам нищо на Центъра. Не зная за какво става дума. Дори да твърдите обратното, нямате никакви доказателства и никой не би ви повярвал. Ако ви изпарят, причината ще бъде в грешки, допуснати от самия вас. Те няма да имат нищо общо с мене.

Изправи се, а Нъмф проследи движението му с изплашен поглед.

Върху бюрото му бяха поставени огромна купчина заявки и заповеди.

— Те чакат вашия подпис! — каза Търл.

Листата бяха празни. Върху тях нямаше имена и дати. Бяха формуляри от собствената канцелария на Директора на планетата.

Нъмф се опита да възрази: „Но те са празни! Би могъл да напишеш каквото поискаш върху тях. Да вземеш пари, машини, минна техника, да промениш технологията на производството и дори да бъдеш прехвърлен на друга планета!“ Ала гласът отказа да му служи. Точно сега не беше в състояние да мисли.

Писалката беше набутана между ноктите му и следващите петнадесет минути Нъмф подписваше ли, подписваше. Имаше чувството, че е някакъв кошмарен сън.

Търл събра купчината подписани документи. Щеше да се постарае да бъдат попълнени както трябва.

— Всичко това е за доброто на компанията — каза, като се усмихваше.

Постави документите в куфарче със секретна ключалка, а уликите — в един голям плик, и взе апарата.

— Ако бъдете отстранен, това ще означава да се провали кариерата на един много ценен служител. Като ваш приятел ще се постарая вредата в тази компания да бъде колкото се може по-малка. С радост мога да ви съобщя, че от моя страна не ви заплашва никаква опасност. Трябва да ми вярвате. Аз съм лоялен служител, но и добър приятел.

Той се поклони леко и излезе.

Нъмф седеше като чувал с руда, безжизнен, неспособен дори да помръдне.

В главата му се въртеше една-единствена мисъл: шефът на сигурността беше недосегаем демон, който щеше да го държи в ръцете си до края на живота му. Нъмф дори не допускаше мисълта, че може да му се противопостави. Щеше дотолкова да остане в неговата власт, че дори не се замисли да предупреди Найп. От този момент нататък истинският Директор на планетата щеше да бъде Търл, а той просто ще изпълнява неговите нареждания.

3

Ловът беше успешен и Джони се връщаше доволен в лагера.

Сутринта с болка забеляза колко унили са двете момичета. Бяха направили каквото могат за новото си жилище и клетката беше почистена. Опитваха се да изглеждат весели и безгрижни всеки път, когато разговаряше с тях през двете прегради. Пати се бе посъвзела, но изобщо не се усмихна на старата им шега, че ще се ожени за Царя на планините. Тя изведнаж избухна в сълзи и Криси също се разплака, докато се опитваше да я успокои.

Трябваше да намери някакъв начин да ги ободри или поне да ги откъсне от безрадостните им мисли, да им намери занимание.

Изведе конете, яхна Уиндсплитър и се отдалечи от лагера. Дансър и третият кон, когото наричаше Оулд Порк, защото грухтеше, го последваха. Блоджет вече се чувствуваше по-добре, но й трябваше още време, за да се възстанови напълно и да може да тича с тях.

Джони търсеше елен. Може би момичетата щяха да забравят тревогите си, докато опушват месото и обработват кожата.

Част от чувството му за вина и от горчилката, натрупани в него, се поразсеяха, докато препускаше из равнината. Уиндсплитър галопираше с удоволствие, другите два коня се носеха след тях. Вятърът издуха отчаянието му. Кратковременната свобода го опияняваше. Може би все пак имаше надежда?

Вървеше му и уловът се оказа по-голям от очаквания. Спусна се в едно дере и изведнаж само на няколко крачки от него изскочи антилопа. Не след дълго тя вече беше метната през гърба на Оулд Порк.

Само половин час по-късно попадна на елен. Беше млад самец.

Натовари и него на конете и се отправи да търси една ароматна трева, която придаваше чудесен вкус на месото. Беше още рано и ягодите не бяха узрели, но листата им вече се бяха оформили.

Вниманието му привлече някакво жужене зад гърба му. Ето я там, една малка точица в небето, която постепенно растеше. Насочваше се или към него, или към лагера.

Коне вече бяха свикнали с шума на машините и за тях нямаше особено значение, дали звукът е над главите им или идва от друга посока.

Любопитството на Джони започна да се превръща в безпокойство. Къде ли отиваше този предмет? Летеше ниско над земята и не се движеше много бързо.

Изведнаж разбра, че се насочва към него.

На площадката край лагера имаше двадесет самолета, подредени в редица. Този беше един от тях.

Намираше се на около тридесет метра над равнината и висеше почти неподвижно във въздуха. Боботенето на двигателите му подплаши конете.

Джони пришпори Уиндсплитър и се насочи към лагера.

Самолетът се стрелна, направи завой и се спусна към него с шеметна бързина.

Земята пред конете избухна, във въздуха се издигнаха фонтани пръст и камъни.

Уиндсплитър се изправи на задните си крака и се опита да се обърне назад. Буци пръст заваляха върху конете.

Ушите на Джони пищяха от взривната вълна. Той обърна конете и тръгна надясно.

Пътят му отново бе преграден от експлозия.

Уиндсплитър се замята от ужас. Единият от товарните коне се отвърза и побягна.

Джони направи завой на север.

Земята пред него избухна.

Опита се да накара конете да преминат през завесата от прах и дим, но Уиндсплитър се изви и побягна на юг.

Този път самолетът пикира, кацна и препречи пътя им с тялото си.

Ужасен, Уиндсплитър се изправи на задните си крака. Джони дръпна силно юздите, за да го овладее.

В отворената врата на самолета се показа Търл, смееше се. Направо се заливаше от смях, клатеше се напред-назад и се блъскаше с лапи по гърдите, без да може да си поеме дъх.

Джони много трудно улови двата товарни коня. Слезе от Уиндсплитър и пристегна товарите върху гърбовете им.

— Бяхте толкова смешни! — едва успя да изрече Търл, като оправяше маската на лицето си.

Очите на конете се въртяха неспокойно, те целите трепереха. Но очите на Джони бяха неподвижни — ако бяха дула на бластери, Търл вече щеше да е мъртъв.

— Просто исках да ти покажа колко лесно ще се справя с тебе, ако се опиташ да се измъкнеш — каза чудовището. — Ако едно от тези лъчеви оръдия беше насочено към тебе, а не пред коня ти, вече щеше да си само розово облаче!

Джони завърза поводите на двата коня за врата на Уиндсплитър. Стоеше и галеше верния си кон, за да го успокои.

— Празнувам — похвали се Търл, — изпрати конете в лагера и се качвай вътре!

— Нямам маска — възрази Джони, — а предполагам, че кабината е пълна с дихателен газ.

— Донесъл съм и маската ти — каза Търл, като бръкна в кабината и му я показа. — Хайде, качвай се!

Джони успя да успокои Уиндсплитър. Доближи се до ухото му и прошепна:

— Отивай при Криси!

Уиндсплитър погледна самолета и след това доволен тръгна към лагера. Товарните коне го последваха.

Да, рече си Търл, животното може да разговаря с другите животни.

Джони постави маската си и се качи в самолета.

4

Споменът за неприятното преживяване преди малко му пречеше да усети прелестите на летенето.

Беше потънал в огромната седалка до пилота и предпазният колан не можеше добре да прилепне към тялото му и да го придържа. Но той се вкопчи здраво в страничните облегалки и наблюдаваше как земята се отдалечава.

Изпитваше истинско благоговение. Така ли се чувствува орелът при полет? Така ли изглежда светът, погледнат от небето?

Планините в далечината започнаха да се очертават по-ясно. В този момент Джони осъзна, че се намират много по-високо от Върха. Целият побелял от сняг, той се открояваше в чистия въздух.

Близо петнадесет минути Джони беше едновременно замаян и очарован. Бяха се издигнали на височина седем-осем километра. Никога не си беше представял, че светът е толкова просторен! Или че човек може да бъде толкова развълнуван.

Тогава Търл му каза:

— Вече можеш да работиш с всякакви машини, нали така, животно? Тази тук не е много по-различна, освен че се движи в три измерения, а не в две като останалите. Уредите за управление на машината във всяко едно от тях се намират пред тебе. Хайде, започвай да пилотираш!

Търл вдигна лапите си от таблото.

Самолетът веднага се преобърна. Джони отлетя към вратата. Машината се залюля и започна да пада надолу с такава скорост, че на Джони му прилоша.

Той не беше следил какво прави Търл с приборите за управление. Те бяха безброй много. Хвана се за предпазния колан и нагласи тялото си така, че да може да достига таблото. Започна да натиска копчетата едно след друго.

Самолетът се държеше като полудял — издигаше се нагоре и изведнаж рязко се спускаше надолу. Земята ту се втурваше към тях с шеметна бързина, ту изчезваше от погледа му.

Шумът на двигателите не можеше да заглуши смеха на Търл. Джони се досети, че чудовището е прекалило с кербангото. Май наистина празнуваше.

Джони се съсредоточи върху таблото за управление — цялото беше покрито с надписи и уредите бяха отбелязани както при всички машини на психлосите. Някои от термините срещаше за пръв път. Забеляза, че до познатите му копчета има по едно допълнително. Предположи, че то служи за управление на машината в третото измерение.

Инстинктивно разбра, че най-важното е да не се доближава до земята. Намери копчето, под което пишеше „височина“, и го натисна. Самолетът продължи да се люлее, но започна да се издига.

Търл възприе това като свое постижение.

— Аз ще го поема — каза той. — В училище получавах много високи оценки по пилотиране. Гледай как ще кацна в онзи облак!

Пред тях се виждаше един облак с разкъсани краища. Търл натисна няколко копчета и спря сред мъглата като върху площадка.

— Работата е, че не успя да видиш какво правя, животно. Беше прекалено зает да съзерцаваш пейзажа. Но ако трябваше да летиш, щеше да си птица, а не животно! — той се разсмя на шегата си, бръкна зад седалката и извади нова кутия с кербанго. Пийна малко и я върна обратно. — Правило номер едно — в самолета всичко трябва да е добре закрепено, защото иначе може да хвръкне и да ти счупи главата. Винаги! — добави той, като се смееше. — Макар че няма да е кой знае каква загуба, ако бъде пръсната главата на едно животно!

Той подкара самолета отново, а сетне го накара да повтори спирането и кацането. На третия опит Джони го направи както трябва и машината не потъна до половината в облака.

Насочи се към планините. Търл го плесна през ръцете — уплашено, както си помисли Джони, пое сам управлението и обърна самолета.

— Не и когато аз съм вътре! — изръмжа чудовището и настроението му се промени веднага.

— Защо да не прелетим над тях? — попита Джони.

Търл се намръщи.

— Когато летиш над тях, трябва да бъдеш сигурен, че около тебе няма никакъв дихателен газ. Разбра ли?

Джони разбра всичко. Разбра много повече, отколкото си мислеше чудовището.

— Защо ме учиш да пилотирам? — попита го той, по-скоро за да го откъсне от мислите му, а не защото очакваше да чуе истината. Разбира се, беше глупаво да се надява на нея.

— Всеки миньор трябва да умее да пилотира — каза Търл.

Джони знаеше, че това не е вярно. Беше сигурен, че Кър може да управлява самолет, защото той самият му го беше казал. Но пак от него беше научил, че другите миньори се интересуват повече какво става под земята, а не над нея.

Беше късен следобед, когато се приземиха и спряха самолета в края на редицата. Джони правилно беше решил, че това е двадесетият самолет. Търл го нареди до другите с точност до сантиметър. Постави маската си, отвори вратата и му махна да слезе.

— И не мисли, че можеш да подкараш някой от тях сам — предупреди го той. — Компютърните им системи се задействуват със специален ключ — той разклати един пред очите на Джони. — Ключът за този е винаги до познатото ти дистанционно управление — извади го и го заразглежда. — Тук всички жички са в изправност, нито една не е прекъсната!

Джони отиде да прибере конете. Уиндсплитър беше намерил Криси и трите коня стояха зад дървената бариера.

Пати заскимтя от радост, че го вижда. Той разбра, че са се уплашили, когато конете са се върнали без него.

— Нося ви антилопа и елен! — извика Джони. — Позабавих се малко, докато търсех ароматна трева за месото. Не успях да намеря много, но ще е достатъчно, за да му придаде добър вкус.

Криси беше много радостна и доволна.

— Можем да нарежем месото и да го опушим — извика тя иззад двете прегради. — В огнището има много пепел, с нея ще обработим кожите.

Джони се почувствува по-добре.

— Джони — попита Пати, — тук в клетката има една огромна кожа на гризли. Ти ли я уби?

Да, той я бе убил, само дето не беше сигурен дали не трябваше да убие другия звяр!

Късно вечерта, когато Търл дойде да го пусне в клетката, предаде на момичетата месото и одраните кожи под зоркия му поглед. Докосна ги успокоително и се опита да прикрие чувствата си при вида на силно стегнатите им нашийници.

След като излезе, Търл пусна тока, заключи вратата и му каза:

— Аз съм просто слуга на едно животно. Но не мога да бъда излъган с някаква фалшива или прекъсната жица!

Хвърли му нова купчина книги, преди да си тръгне.

— Напъни глупавия си мозък, животно! И то тази нощ. Утре сутрин ще дойда да те взема, така че недей да ходиш на лов за плъхове.

Джони погледна книгите. Вече започваше да се досеща какво ще иска от него чудовището.

Заглавията бяха: „Ръчно управление на полета“ и „Телепортация при пилотирани и автоматични полети“. Втората книга беше много ясно означена: „Строго секретно! Да не се предоставя на чужди раси!“ Възможно ли беше Търл да действува без знанието на компанията? — чудеше се Джони. Ако беше така, повече от сигурно е, че когато свърши цялата история, той и момичетата щяха да бъдат убити. Търл не би оставил свидетели след себе си.

5

Джони и Кър бяха заети с пренасянето на минна техника в „отбранителната база“. Заповедта беше дадена рано тази сутрин от Търл.

Товарният самолет стоеше до бойните с отворени врати, от които бяха спуснати подвижни рампи.

Зът беше учудващо кротък и със странна плахост проверяваше една пробивна машина, която Кър качваше по рампата. Той задействува подемните устройства и затвори вратите.

Джони седна на седалката до пилота и закопча колана, а Кър се зае с управлението. Товарният самолет се издигна и зави на запад. Кър летеше ниско над земята и се стремеше да се движи плавно и стабилно, за да не размести и да не повреди натоварените машини.

Джони не се интересуваше от гледката през прозореца. Вече няколко пъти прелитаха по този кратък маршрут. Беше уморен. Цяла седмица пилотираше през деня, а през нощта учеше и този режим започна да му се отразява зле.

Главоболието му обаче идваше от книгата „Телепортация при пилотирани и автоматични полети“. Информацията за телепортирането беше много по-интересна от тази за самите полети. Усещаше, че ако успее да разбере тайната й, ще може да промени съдбата си.

Включената в текста математика не беше по силите му. Това беше психлоска математика — много по-развита и по-сложна от всичко, изучавано от него до този момент. Беше като замаян от знаците и символите.

Историческата част на книгата не казваше кой знае колко. Просто се отбелязваше, че преди сто хиляди години един психлоски физик на име Ен разгадал тайната. Преди него се смятало, че при телепортиране материята и енергията се преобразуват в пространството и след това възвръщат първоначалната си форма на друго място, но не било доказано експериментално. Ен очевидно открил, че пространството може да съществува напълно независимо от времето, енергията и материята. Според него всички те са самостоятелни категории, а това, което се нарича Вселена, представлява тяхното единство.

Пространството има три координати. При задаване на нова координатна система се измества самото пространство. Следователно материята и енергията, които се намират в него, също се преместват.

Този принцип беше използван при двигателя на товарния самолет. Той представляваше затворен корпус, в който координатите можеха да бъдат променяни. Задаването на нови координати го принуждаваше да следва измененията и така двигателят получаваше енергия. Това обясняваше как тези самолети се движат без реактивна струя и защо нямат крила и елерони. В опашката и от двете страни на тялото им имаше подобни по-малки затворени корпуси, в които се програмираха нови координати за движение в различни посоки и за спиране. Главният двигател се управляваше чрез серия координати, заемани последователно от затвореното пространство, и самолетът се движеше напред и назад.

Телепортирането на огромни разстояния се извършваше на същия принцип. Материята и енергията бяха неотделими елементи от пространството и когато то се преместваше, те го следваха. По този начин при телепортиране изглеждаше, сякаш материята и енергията внезапно изчезват, а след това се появяват на друго място. Всъщност не се променяха и не се преместваха те, а само пространството, в което се намираха.

Сега вече Джони разбираше как е била атакувана Земята. По някакъв начин психлосите са узнали за нейното съществуване, може би чрез разузнавателна станция в Космоса, и по-късно е трябвало само да изчислят координатите й.

Очевидно са използвали записващо устройство. Изпратили са го, за да регистрира координатите, и след завръщането му са анализирали направените снимки. Ако то изчезне, ще разберат, че е попаднало в масата на планетата. Трябвало е просто да променят координатите и да изпратят ново.

По същия начин са пуснали и смъртоносния газ. Когато той се разсеял, те пристигнали с другите си оръжия, за да завършат започнатото.

Ето как е било унищожено човечеството и е била завладяна Земята. Но тази информация не му помагаше да постигне целта си. Всяка психлоска база във Вселената би могла да изпрати на Земята още газ или дори цяла армия само за секунди. Именно над този проблем си блъскаше главата.

— Не си много разговорлив — подкачи го Кър и зави, за да кацне в отбранителната база. Движеше се с малка скорост заради превозваните машини. Джони се откъсна от мислите си и се върна към действителността. Посочи миниатюрната камера на врата си.

— Не й обръщай внимание — каза за негово най-голямо учудване Кър. — Обхватът им е не повече от три километра — и посочи към капака на джоба на якето си. Една много малка камера с емблемата на компанията му служеше вместо копче.

— А на седем-осем километра? — попита Джони.

— По дяволите, не — отвърна Кър. — Мерките за сигурност на компанията са истинска дивотия. На тази планета няма записващо устройство. Проверил съм. В името на кой ли скапан астероид трябва да мъкнем тази машинария в старата отбранителна база? — погледна надолу. — Дори не прилича на отбранителна база.

Наистина беше така. Само няколко разпръснати постройки, нямаше и летище. Никакви бункери или поне не се виждаха. В единия й край стърчаха някакви странни неща.

— Търл командува — въздъхна Джони примирено.

— Ами, той няма пръст в тая работа. Видях заповедите, подписани са от Директора на планетата. Търл дори беше недоволен. Чудеше се дали бушоните на стария Нъмф не са изгорели.

Джони разбра нещо, за което Кър не се и досещаше. Търл прикриваше следите си умело и старателно. Това беше негов проект. Новото откритие го уплаши.

— Всички тези боклуци — Кър кимна с глава назад — уж са предназначени за обучение, но на кого? Това си е напълно годна минна техника. Дръж се здраво, кацаме! — натисна няколко копчета върху таблото, товарният самолет намали скоростта и кацна меко.

Кър си постави маската.

— Има още нещо много смешно. Към тези машини не е предвиден никакъв дихателен газ. Само това, което е останало в резервоарите им. Доколкото зная, ти си единственият, който би могъл да работи с тях, без да има дихателен газ в кабините. Ти ли ще управляваш всичките? — той се разсмя. — Ще се побъркаш от работа! Хайде да разтоварваме!

През следващия час подреждаха машините под открито небе близо до най-голямата сграда. Имаше пробивни машини, летящи платформи, макари за навиване на кабели, мрежи за събиране на руда, булдозери и един камион. Вече бяха докарали над тридесет машини.

— Хайде да се поразтъпчем наоколо — предложи Кър. — Бързо се оправихме. Какво ли има в тази голяма сграда?

Имаше безброй много стаи. Във всяка бяха подредени легла и шкафчета. Натъкнаха се и на нещо като баня. Кър искаше да отмъкне нещо. Но прозорците бяха счупени, вятърът и снеговете не му бяха оставили голям избор. Всичко беше покрито с дебел слой прах, наоколо се търкаляха вещи с неизвестно предназначение.

— Някой е минал преди мене — беше заключението на Кър. — Да потърсим другаде!

Той разби входната врата на една сграда. Джони видя, че това някога е било библиотека, но тя сега приличаше на бунище, защото чинкосите не бяха се погрижили за нея. Хиляди години червеите бяха унищожавали хартията.

Попаднаха на една странна полуразпаднала се постройка със седемнадесет върха — Джони ги преброи, — която вероятно някога е била храм или паметник. Кър прекрачи падналата пред входа врата. Върху стената все още висеше кръст.

— Какво е това? — попита Кър.

Джони знаеше, че е християнски кръст, и му го каза.

— Доста смешно нещо за отбранителна база — рече Кър. — Знаеш ли какво, не мисля, че наистина е била отбранителна база. Прилича ми по-скоро на училище.

Джони го погледна. Макар че смятаха дребния психло за глупак, този път той беше попаднал право в целта. Джони не му каза, че навсякъде имаше надписи „Военновъздушна академия на Съединените американски щати“.

Върнаха се при самолета.

— Мога да се обзаложа, че ще откриваме училище. Сигурен съм, че точно това правим. Но кой ли ще бъде обучаван тук? Не може да са психлоси, защото няма дихателен газ. Издърпай стълбичката, Джони, и да потегляме!

Джони я вдигна, но не се качи веднага в кабината. Огледа се наоколо и потърси с поглед вода и дърва за огън. Подозираше, че ще му се наложи да поживее тук. Да, от близкия покрит със сняг връх се спускаше поток. А дърва имаше колкото щеш.

Отиде при окопа, от който се е водила последната битка срещу психлосите. Тревата беше висока и се поклащаше под напора на самотно шепнещия вятър.

Той се качи в кабината със свито сърце.

6

Вечерта Търл отключи клетката. Беше много развълнуван.

— Кажи довиждане на конете и на жените си, животно! Утре рано призори потегляме на дълъг път.

Джони се закова на място с наръч съчки в ръце.

— Колко дълъг?

— Пет дни, седмица… Зависи — отвърна Търл. — Защо питаш?

— Трябва да им оставя храна… и много други неща.

— О-о! — проточи Търл с безразличие. — Да не искаш да кажеш, че трябва да стоя тук и да чакам? — той реши нещо. Заключи клетката и пусна тока. — Ще се върна по-късно! — и се отдалечи забързано.

Е, добре, почна се, каза си Джони. Какъв ли пъклен план беше замислил Търл?

За щастие този ден беше убил един млад и тлъст бик. Зае се трескаво за работа. Наряза го на четири, уви две парчета в кожата и ги остави пред вратата.Криси! — извика Джони. — Сложи ми пушено месо за една седмица! Помисли и ми кажи какво ще ви е нужно през това време.

— Заминаваш ли? — в гласа й се прокрадна паника.

— Само замалко.

Двете момичета го гледаха разтревожено. Изглеждаха толкова самотни и нещастни там вътре. Джони изрече едно проклятие наум.

— Бъдете сигурни, че ще се върна! — каза той. — Хайде, заемете се с месото!

Той прегледа раната на Блоджет. Кобилата можеше да се движи, но мускулите бяха разкъсани и вече никога нямаше да тича.

Изхранването на конете беше по-трудна задача. Не искаше да ги остави отвързани, ала не можеше и да натрупа на едно място сено за цяла седмица. Накрая все пак ги освободи, но каза на Пати да ги вика на оградата по два пъти на ден и да им говори. Тя обеща.

Приготви си торбата, сложи в нея ремък, прахан, режещо стъкло и някои други неща. Взе и комплекта съвсем нови дрехи от еленова кожа. Опакова всичко заедно с два боздугана в голям вързоп.

Търл се върна по-късно вечерта, отключи клетката и Джони внесе бързо всичко, от което Криси щеше да има нужда. Остави месото и кожата за обработване. Поне щяха да имат работа, докато той отсъствува. Взе от нея приготвения за него пакет.

— Нали нищо няма да ти се случи, Джони? — попита го тя.

Събра сили да се усмихне, макар никак да не му беше до смях.

— Можеш да бъдеш сигурна, че точно затова отивам — пошегува се той. — Недей да се притесняваш. Сложи малко от тази лой на врата на Пати и той ще заздравее по-бързо.

— Хайде! — каза раздразнено Търл, застанал пред клетката.

— Какво ще кажеш за стъклото, нали реже добре? — попита Джони.

— Да, чудесно, но трябва да внимаваш да не се порежеш.

— Е, внимавай все пак.

— Хей! — извика Търл.

Джони целуна Пати по бузата:

— Грижи се за сестра си, Пати!

Прегърна Криси и я притисна до себе си.

— Моля ти се, недей да се тревожиш!

— Дяволите да те вземат, хайде излизай! — подкани го Търл.

Ръката на Криси се спусна по неговата. Той започна да се отдръпва бавно, докато накрая пръстите им се разделиха.

— Бъди много внимателен, Джони — по бузите й се търкаляха сълзи.

Търл го издърпа навън и затвори с трясък вратата зад себе си. Пусна тока, докато Джони затваряше дървената бариера.

— Искам на зазоряване да ме чакаш на летището. Самолет за превоз на персонал №91. Облечи се както трябва, за да не умиришеш кабината. Вземи си помпата за пълнене на бутилките с въздух и резервна маска. Ясно ли е, животно? — отдалечаваше се бавно, като тътреше крака. Явно тези дни бе много претоварен. Постепенно земята престана да се тресе.

По-късно Джони набра малко диви цветя и ягоди и в тъмното се опита да ги провре през решетките. Но електричеството ги изпепели със съскащ звук и от тях не остана нищо. Това го отчая още повече.

Най-после си легна сломен, сигурен, че нищо добро не го очаква. Можеше и да загине.

7

Вече бяха във въздуха, насочваха се на североизток и бързо се издигнаха на височина петнадесет-шестнадесет километра. Надвесен над пулта за управление, Търл се беше вглъбил в себе си и мълчеше. Джони седеше на мястото на втория пилот. Беше увил два пъти около себе си предпазния колан. Маската му започна да се замъглява. В кабината ставаше все по-студено.

Излетяха по-късно, защото Търл лично провери всяко винтче и кабелче на самолета, сякаш подозираше, че някой може да е извършил саботаж. Всъщност серийният номер се състоеше от осемнадесет цифри, но завършваше на 91. Беше стар, очевидно бракуван след война на някоя друга планета и целият беше покрит с белези. Имаше товарно отделение като всеки подобен самолет, но беше брониран и с лъчеви оръдия „въздух-въздух“ и „въздух-земя“.

Огромното празно туловище не беше предназначено за превоз на руда, а бе преустроено за петдесет десантчици. В правилни редици бяха подредени пейки, шкафове за екипировка и стелажи за лъчевите пушки. Всички илюминатори бяха бронирани. Самолетът не беше превозвал войскови части от векове.

Щом разбра, че в пътническото отделение няма да бъде пуснат дихателен газ, Джони поиска да остане в него, но Търл държеше той да седне на мястото на втория пилот. Сега не съжаляваше за това. На тази височина въздухът беше много разреден и ледените пипала на студа се промъкваха дори в кабината.

Под тях се простираха планини и равнини, които изглеждаха неподвижни, въпреки че самолетът се движеше със свръхзвукова скорост.

Скоро Джони разбра, че се намират над центъра на планетата. Летяха над матовозелено море и огромни, покрити с лед площи, които се простираха чак до хоризонта. Нямаше да преминат над самия Северен полюс, а съвсем близо до него.

От бордовия компютър постоянно излизаше лента, на нея бяха изписани координатите им в момента. Джони я разгледа. Завиваха, за да се насочат още по на изток.

— Къде отиваме? — поинтересува се той.

Търл не отговори веднага. След малко бръкна в страничния джоб на седалката и му подхвърли една карта на планетата, направена от Междугалактическата минна компания.

— Виждаш Земята, животно, тя е кръгла.

— Зная, че е кръгла. Къде отиваме? — Джони разгърна картата.

— Е, не отиваме там — каза Търл, като посочи с нокът на север. — Всичко е вода, въпреки че изглежда като твърда повърхност. Това е лед. Никога недей да кацаш върху него. Ще умреш от измръзване.

Джони гледаше отворената карта. Виждаше червената линия на курса им, начертана от Търл. Започваше от точката на излитане, минаваше през един континент, сетне през някакъв огромен остров… и свършваше на брега на друг, още по-голям. Като всяка карта на рудните залежи и тази беше изпъстрена с цифри, но нямаше никакви названия. Опита се да си припомни наученото от учебниците на чинкосите за географията на планетата. Ако използваше старите имена, излизаше, че щяха да минат над Канада, Гренландия, покрай Исландия и да слязат на северния бряг на Шотландия. Върху миньорската карта тя беше обозначена с 89-72-13.

След като вкара в компютъра цяла серия нови координати, Търл превключи на автопилот и се пресегна зад седалката за кутия кербанго. Сипа малко в капачката и започна да го дъвче.

— Животно — каза му, като се опитваше да надвика шума на двигателя, — отивам да наема на работа петдесет такива като тебе.

— Мислех, че почти сме изчезнали.

— Не, тъпоумно животно. Има останали няколко групи на недостъпни места на планетата.

— Значи след като ги заловим, ще ги откараме в отбранителната база?

Търл го погледна и поклати утвърдително глава.

— А за това ще ми помогнеш ти.

— Ако ще трябва да ти помагам, по-добре да обсъдим нещата предварително.

Търл повдигна рамене.

— Всичко е много просто. Там, в планината — виждаш червеното кръгче, нали?, — има село. Нашият самолет е боен. Пикираме, стреляме със зашеметяващи снаряди, след това слизаме и натоварваме тези, които ни трябват.

— Не! — възкликна Джони.

— Ти обеща… — Търл го погледна враждебно.

— Зная много добре какво съм обещал. Казах „не“, защото планът ти няма да успее.

— Тези оръдия могат и само да зашеметяват. Ще ги настроим така, че да не убиват.

— Може би ще е по-добре да ми кажеш какво ще правят тези хора — упорствуваше Джони.

— Разбира се, ще ги обучаваш да работят с машините. Мислех си, че само ще се досетиш, тъпо животно, нали прекарахте машините. Какво не ти харесва в плана ми?

— Те няма да са съгласни — продължи Джони.

Търл се замисли и се намръщи. Вярно, че нямаше да може да ги притисне, нямаше да ги държи в ръцете си.

— Ще им кажем, че ако не са съгласни, ще вдигнем селото във въздуха.

— Най-вероятно — навъси се Джони с отвращение. После погледна Търл и се разсмя.

Чудовището се засегна. Джони се беше облегнал назад и разглеждаше картата. Видя, че заобикалят една мина, разположена в югоизточната част на Англия. Беше готов да се обзаложи, че крайната им цел е Шотландия.

— Защо мислиш, че планът няма да успее? — попита го Търл.

— Ако ще трябва да ги обучавам, по-добре ме остави да отида сам да ги убедя.

Смехът на Търл прозвуча като лай.

— Слушай, животно, ако ти отидеш в това село, ще те направят на решето… Това е чисто самоубийство! Какво тъпоумно животно!

— Ако искаш да ти помогна — продължи Джони, като му подаваше картата, — ще кацнеш ето тук, в планината, и ще ме оставиш да измина последните седем-осем километра пеш.

— А след това какво ще правиш?

Джони не искаше да му каже истината.

— Ще ти доведа петдесет мъже.

Търл поклати глава отрицателно.

— Много е рисковано. Не съм си губил времето да те обучавам цяла година, за да трябва накрая да започна всичко отначало!

След това осъзна, че може би се е изпуснал и е казал твърде много. Погледна Джони подозрително и си помисли: „Животното не трябва да знае, че е толкова ценно за мен.“

— По дяволите — изруга Търл, — добре, животно. Щом желаеш, можеш да отидеш там и да бъдеш убит. Едно животно повече или по-малко, какво от това? Къде е тази планина?

Точно преди да навлязат в Северна Шотландия, Търл слезе надолу, плъзна самолета над синьозелената вода, профуча покрай планинския склон, обрули клоните на няколко дървета и спря в подножието на планината.

Джони спечели баса със себе си — Търл беше избягнал мината в Англия и бяха спрели в Шотландия.

8

Джони слезе от самолета, огледа се — това беше съвсем различна страна.

Голите планински склонове и редките храсти сякаш плуваха в пухкава мъгла. Всичко изглеждаше бледосиньо и нямаше ясни очертания. Беше много красиво място, с мрачни пропасти и недостъпни върхове. Във въздуха се усещаше някаква тайнственост, като че ли привидната мекота на пейзажа криеше незнайна заплаха. Не можеше да си представи, че съществува страна, толкова различна от неговата, в която въздухът да е така кристално чист.

Преоблече се в дрехите от еленова кожа. На колана си закачи боздуган.

— Намира се някъде долу, на около осем километра оттук — каза Търл, като посочи на юг. — Пътят дотам е трудно проходим. И да не си помислиш, че можеш да изчезнеш! Оттук до твоята страна има цял континент и един океан. Никога няма да стигнеш.

Извади кутията с дистанционното управление и я остави до себе си. Посочи я, без да каже нещо.

— Може би до утре сутринта ще се върна и ще те извикам — рече Джони, — така че недей да мърдаш никъде.

— Утре по обяд — натърти Търл — ще сляза и ще събера хората, така както аз си знам. Ако си все още жив, скрий се под нещо, за да не бъдеш зашеметен. Нещастен глупак!

— Ще се видим утре сутринта! — повтори Джони и заслиза.

— Довиждане, глупаво животно! — извика Търл.

Джони откри нещо като пътечка, която водеше на юг, и като ту тичаше, ту вървеше, бързо напредваше през шубраците и полянките.

Изглежда по тези земи храната не беше в изобилие. Не срещна нито един елен, макар че се виждаха следи. Тук нямаше какво да се пасе. Стори му се, че далеч в планината съзира няколко овце, но от това разстояние приличаха на малко облаче, а не на стадо животни.

През храстите пред него проблясна вода и той тръгна по дерето, за да види накъде води. Навътре в сушата имаше езеро. Изтича обратно по пътеката.

Изведнаж пред него изскочиха трима души с насочени копия. Той спря. Много, много бавно вдигна ръцете си с обърнати навън длани, за да покаже, че не носи оръжие.

Съскащ гърлен глас изрече:

— Вземете му боздугана. Побързайте!

Върхът на едното копие се наведе към земята и едър младеж с черна брада пристъпи напред. Той малко боязливо дръпна боздугана от Джони, след това мина зад него и го бутна. Двамата въоръжени мъже му направиха път.

— Изглежда дързък — каза съскащият глас. — Внимавайте да не избяга.

Стигнаха до малка полянка и Джони заразглежда нападателите си. Бяха четирима. Двама с черни коси и тъмни очи, третият беше рус със сини очи, по-висок от останалите, и един възрастен мъж, който изглежда ги ръководеше.

Дрехите им бяха от кожи и тъкано платно. Носеха поли на квадратчета от някакъв груб плат, които стигаха до коленете им. На главите си имаха барети.

— Май е крадец от рода Оркни — предположи единият.

— Не, добре ги познавам — възрази другият.

— Може би е швед — обади се русият. — Но шведите не носят такива дрехи.

— Я млъквайте! — сряза ги старият. — Ако прегледате торбата му, може би ще разберем какъв е.

Джони се засмя:

— Мога да ви отговоря веднага.

Те настръхнаха, готови да се отбраняват.

След това единият от чернокосите се приближи до него и погледна отблизо лицето му.

— Той е Сасенах! Чуйте как приказва!

Старият мъж отмести нетърпеливо говорещия.

— Не, Сасенах са мъртви от много векове. С изключение на тези, които са при нас.

— Нека да отидем в селото — каза Джони. — Аз съм пратеник.

— А! — възкликна чернобрадият. — Родът Аргайл! Те искат да преговаряме за мир.

— Не, не е! — възрази възрастният мъж. — Не носи дрехи като техните — той се изпъчи пред Джони. — Чий пратеник си и откъде идваш?

— Безкрайно ще се учудите, когато узнаете — разсмя се Джони, — така че да тръгваме за селото. Ще предам съобщението си на кмета или на пастора.

— На пастора ли? Вероятно имаш предвид вожда на рода Фъргюс! Подкарайте го, момчета!

9

Селото беше разположено на брега на езеро, което наричаха Лох Шин. Вероятно беше пригодено за временно пребиваване, защото жителите му можеха лесно да съберат имуществото си и да избягат в планината. Имаше наредени много дървени скари, върху които се сушеше риба. Няколко деца надничаха страхливо иззад полусрутените стени. Жителите не се струпаха, за да видят новодошлите, но Джони усещаше, че ги наблюдават стотици очи.

И тук мъглата смекчаваше очертанията на всичко. Водите на езерото бяха спокойни и неподвижни в пълното безветрие, докъдето стигаше човешкият поглед.

Накараха Джони да влезе в предната стая на единствената каменна постройка. Имаше и още едно вътрешно помещение. Възрастният мъж влезе в него. Джони чака дълго, до него долитаха множество шепнещи гласове. Едно болезнено слабо дете го следеше с неспокойни сини очи иззад оръфаната завеса. Джони протегна ръка и го повика да се приближи, но то изчезна в миг и само завесата остана да се поклаща. Очевидно имаше и задна врата — чу я да се отваря и затваря няколко пъти. Шепотът в съседната стая ставаше все по-силен. Пристигнаха още хора. Най-после възрастният мъж дойде при Джони.

— Той ще се срещне с тебе — каза и посочи към вътрешната стая.

Джони влезе. Бяха се събрали осем мъже, всички насядали покрай стените. В ръцете си държаха копия и боздугани. На огромен стол, подпрян до задната стена, седеше едър мъж с черна брада и коса. Носеше къса пола, под която се показваха острите колене на мускулестите му крака. На гърдите му бяха кръстосани два бели колана и там, където се пресичаха, висеше огромна сребърна значка. Върху главата му имаше барета, а на коленете си държеше огромен древен меч. Джони беше сигурен, че пред него е вождът на рода Фъргюс.

Той огледа съветниците си. Всички бяха по местата си и наблюдаваха внимателно. След това обърна тежкия си поглед към непознатия.

— Кой те изпраща?

— Имали ли сте неприятности с чудовищата? — отговори на въпроса с въпрос Джони.

Събранието потръпна от ужас.

— Ако правилно те разбирам, искаш да кажеш с демоните — отвърна Фъргюс.

— Бъдете така добри и ми разкажете за срещите си с тях! — помоли Джони.

Тази молба предизвика невъобразим шум. Фъргюс вдигна величествено ръка. Веднага настъпи тишина.

— Млади момко — рече Фъргюс, — не ни казваш името си, твърдиш, че си пратеник, ала неизвестно чий. Но предполагам, че скоро ще разберем това, така че ще ти направя честта и ще ти отговоря.

Джони беше започнал да свиква с говора им и странният диалект не го затрудняваше. Вождът говореше гърлено и не довършваше думите.

— Още от древни времена, когато са се създавали митовете — продължи Фъргюс, — чудовищата са причинявали нещастия. Легендата твърди, че са пуснали един облак над Земята и почти всички хора са измрели. На юг от нас няма нито един жив човек, само крепостта на демоните на около осемстотин километра югозападно оттук. Понякога те я напускат и тръгват на лов за хора. Убиват безмилостно и без всякаква причина. Ти ни намери в рибарското село, защото сега е сезонът за лов на риба. Но докато сме тук, сме изложени на голям риск. Веднага щом съберем малко храна, ще се оттеглим горе във високите планини. Ние сме горди, ние от рода Фъргюс, но никой не може да победи демоните. Сега, след като ти отговорих, бъди така добър да ми отвърнеш със същото.

— Аз съм тук — започна Джони, — за да събера петдесет млади и храбри мъже. Те ще бъдат обучени на много неща и ще могат да изпълняват най-различни задачи. Ще бъде безкрайно опасно. Мнозина от тях ще загинат. Но накрая, с божията помощ, ако останем верни на дълга си, може би ще успеем да победим демоните и да ги изгоним от нашия свят.

Този отговор предизвика истинска експлозия. След разказа на вожда членовете на съвета се бяха вглъбили мрачно в себе си. Самата мисъл някой да има смелостта да се изправи срещу демоните беше толкова нечувано дръзка, че те наскачаха на крака.

Джони мълчеше. Вождът удари с дръжката на меча по облегалката на стола и погледна един от членовете на съвета.

— Искаш ли да кажеш нещо, Ангъс?

— Да. Има и друга легенда и в нея се разказва, че някога, много отдавна, шотландците били многоброен народ и тръгнали в поход на юг. Били разгромени.

— Това е станало още преди да се появят демоните! — изкрещя друг съветник.

— Никой никога не се е бил демоните! — обади се трети.

Напред пристъпи мъжът с прошарената коса, когото вождът представи като Робърт Лисицата.

— Не отричам — каза той, — че това е една достойна и благородна кауза. Докато се крием из високите планини, ще гладуваме. Там няма достатъчно трева за овцете. Не смеем да орем и да сеем като прадедите ни, защото според легендите демоните могат да летят и имат очи, които виждат всичко. Някои дори предполагат, че металният цилиндър — всички сте го виждали да прелита над главите ни — също е демон. Но искам да ви кажа — продължи Робърт Лисицата, — че според мен този странник, облечен в еленови кожи като ловец и говорещ с такъв чудноват акцент, е учтив и любезен. Той казва на всеослушание неща, които никой не се е осмелявал да изрече гласно, откакто се помня. Думите му съживяват у нас една стара мечта. Това, че той живее с нея, доказват неговата дързост и смелост. Значи, в жилите му тече шотландска кръв! Предлагам да бъде изслушан! — и седна.

Фъргюс размишляваше.

— Не можем да допуснем всичките ни млади мъже да заминат. Част от доброволците трябва да бъдат от рода Камбъл, а другите от Гленканън. Но това не е толкова важно. Страннико, ти все още не си ни казал името си, нито кой те изпраща.

Джони се изправи гордо.

— Казвам се Джони Гудбой Тайлър. Идвам от Америка.

Съветът отново се разшумя. Тогава Робърт Лисицата каза:

— В легендите се разказва за една древна страна, за която са заминали много шотландци.

— Значи той е шотландец — натърти един съветник.

Вождът вдигна ръка, за да ги успокои:

— Не си ни казал кой те изпраща.

Външно Джони изглеждаше спокоен, но в гърдите му се надигна вълнение.

— Аз съм пратеник на човечеството. То все още не е загинало.

Видя, че думите му събудиха учудване у едни и страхопочитание у други.

Вождът се наведе напред:

— Но как пристигна тук?

— Долетях.

Вождът и останалите се опитваха да проумеят думите му. Фъргюс се намръщи:

— Само демоните могат да летят. Как дойде чак от Америка?

— Аз притежавам един демон — отвърна Джони.

10

Трябваше да стигне, преди чудовището да се вдигне във въздуха и да подложи на обстрел селото. Слънцето застрашително и неумолимо се издигаше в небето. Наближаваше крайният срок — пладне.

Джони тичаше по пътеката, по която бе дошъл, сърцето му щеше да се пръсне. Клоните на редките храсти го шибаха през лицето. Под нозете му надолу се търкаляха камъни.

Не беше спал цяла нощ. Работиха до изнемога и продължиха до късно сутринта.

Вождът на рода изпрати вестоносци — пеша и на коне, в планините, за да призоват другите вождове. Те пристигнаха от далечни долини и тайни пещери. Всички носеха бради и карирани поли, бяха подозрителни и предпазливи. Много от тях воюваха помежду си.

Дойдоха вождовете на родовете Макдъглас, Гленканън, Камбъл и много други. Тук беше и вождът на Аргайл, както и владетелят на едно от покорените английски племена. В последния момент, макар и със закъснение, се появи и кралят на малка норвежка колония от източния бряг.

Събраха се едва след полунощ и чак тогава Джони можеше да започне разговора.

Той говореше с тях като с равни. Обясни им, че Търл има собствени планове, за които компанията не знае нищо, и чрез властта си иска да осъществи амбициите си. Каза им също, че възнамерява да използва Джони, а чрез него и другите мъже, в тайните си планове. Че е възможно, когато всичко свърши, да бъдат избити.

Докато говореше и в светлината на мъждукащия огън наблюдаваше наредените около него напрегнати лица, Джони схвана, че е изправен пред типичното шотландско лукавство. Чак когато им каза, че възнамерява да преобърне играта на Търл и да го използва, вождовете започнаха да се усмихват и да кимат с глави.

А когато им съобщи, че Криси е задържана като залог за неговото послушание и че той трябва да я освободи, вече наистина ги спечели за своята кауза. В тях се надигна вълна от романтика, устояла на пораженията и униженията цели векове. Те възприемаха с умовете си далечната цел, към която ги призоваваше, но в сърцата си решиха, че са длъжни да се притекат на помощ на Криси. Как изглежда тя? Със сламено руса коса и черни очи. Хубава ли е? Красива и нежна. Как се чувствува? Сломена и отчаяна, загубила всяка надежда за спасение. Побесняха от гняв, когато чуха за нашийника, отвратиха се при мисълта, че е вързана с въже в клетката. Те размахваха гордо оръжията си около огъня, държаха речи и разказваха стари легенди.

По хълмовете се разгоряха сигнални огньове, вождовете призоваваха родовете. Изпращаха бойните си призиви чак до сутринта. Срещата трябваше да се състои на една поляна, всички бяха задължени да се съберат до пладне.

Церемонията, многобройните въпроси и запознанства забавиха Джони докъм единадесет сутринта и той с ужас разбра, че почти не му е останало време да стигне до Търл и да му попречи да извърши лудостта, с която щеше да провали бъдещето им.

Джони изпитваше остра болка в дясната част на гърдите си от преумора, но продължаваше да бърза по стръмния склон. Лъкатушещата пътека сякаш нямаше край. Не смееше да спре дори за да погледне къде е слънцето. Не беше сигурен дали Търл ще се ръководи от него или от часовника си. Всеки момент очакваше да чуе над главата си рева на самолета, спуснал се в смъртоносен набег към селото.

Трябваше да измине повече от осем километра, и то нагоре! Теренът беше изключително тежък.

Джони чу включването на двигателите някъде пред себе си. Почти беше стигнал. Втурна се през храстите, които опасваха платото. Самолетът започваше да се издига.

Той се разкрещя, махайки с ръце, и се затича с всички сили към него. Ако не успееше, всичко щеше да бъде пропиляно.

Самолетът увисна във въздуха и насочи муцуната си към селото.

Джони се намираше на десетина метра от него. Хвърли боздугана си, за да привлече вниманието на Търл.

Самолетът отново стъпи на земята. Джони се строполи, едва си поемаше въздух с хриптене. Търл изключи двигателите, отвори вратата и слезе.

— Гонят ли те? — попита през маската си. — Хайде, животно, влизай! Отиваме да се позабавляваме с чудесния ми план.

— Не — задъхано изломоти Джони и пропълзя на седалката. Огледа изранените си от камъните крака. — Всичко е уговорено.

Търл каза подигравателно:

— Цяла нощ наблюдавах огньовете по хълмовете. Мислех, че те пекат за закуска!

— Ами! С тези огньове призоваваха всички доброволци за работа да се съберат на едно място.

Чудовището не можеше да повярва.

— Трябва да бъдем много внимателни — продължи Джони.

Търл беше напълно съгласен.

— Всички ще се съберат на една поляна на пет километра оттук.

— Аха, значи си ги убедил да се струпат на едно място, за да можем по-лесно да ги гръмнем.

— Виж какво, Търл, ще успеем само ако направим всичко както трябва.

— Ти май ме будалкаш. Я ми кажи истината! Гонеха ли те?

Джони хвърли мокасината си на пода на кабината и тя изплющя.

— По дяволите! Всичко е уговорено! Трябва само да довършим нещата. На тази поляна ще се съберат стотици мъже. Искам да кацнеш в горния й край. Ще ти покажа точно къде. След това само ще стоиш на вратата и няма да правиш нищо друго. Ще стоиш и ще гледаш. Аз ще избера кандидатите. Ще ги натоварим на борда и до утре сутринта ще тръгнем.

— Ти какво, заповядваш ли ми? — изкрещя Търл.

— Казвам ти какво съм уговорил с тях — обуваше мокасината си Джони. — Просто трябва да стоиш на вратата и да следиш дали всичко върви по план.

— Аха, сега разбирам! — усмихна се изведнаж чудовището. — Имаш нужда от мен да ги сплаша, та по-лесно да ги принудиш да се подчинят.

— Точно така — отвърна Джони. — Можем ли вече да тръгваме?

11

Робърт Лисицата каза, че през целия си живот не е виждал толкова хора, събрани на едно място.

Широката поляна беше изпълнена със стотици шотландци, няколко англичани и норвежци. Бяха си донесли храна и вода, за всеки случай носеха и оръжия. Чуваха се и няколко гайди. Навсякъде се виждаха карирани поли, понита, групи разговарящи хора, дим от огньове и над всичко се носеше писъкът на гайдите.

Когато самолетът кацна, тълпата се отдръпна в другия край на поляната. Но след наставленията на Джони вождовете бяха инструктирали много добре хората си. Затова когато огромният Търл застана на вратата, не възникна паника. Все пак всички се държаха на разстояние от самолета. Очевидният страх, изписан по лицата на някои, убеди Търл, че животното има право — той трябваше да е там, за да всява ужас.

Джони го държеше под око. Не можеше да бъде сигурен, че вроденият му садизъм няма да доведе до неприятности.

В тълпата имаше над петстотин млади мъже. Вождовете вече бяха разговаряли с тях и сега те се събираха на групи пред Джони.

Той беше яхнал един кон, предоставен му от вожда Гленканън, така че всички да го виждат. Успокои животното лесно. Юздата и седлото бяха неща, непознати за Джони и лично той ги смяташе за ненужни, ако човек е израсъл на кон.

Вождовете и водачите на групи стояха пред хората си. Малко по-встрани бяха застанали гайдарите. На тревата в другия край на поляната бяха седнали няколко жени, млади и стари, и по-възрастните мъже. Наоколо тичаха деца и се блъскаха в краката на големите.

Джони започна. Знаеше, че вече са получили напътствия. Тези хора бяха умни и образовани и това много облекчаваше задачата му. Не бяха забравили да четат и пишат и познаваха историята преди всичко от своите митове и легенди.

— Всички знаете защо съм тук. Искам петдесет млади мъже, способни, смели и здрави, да тръгнат с мен. Заедно ще освободим нашия свят от демоните. Там горе виждате един от тях. Той не говори и не разбира нашия език. Когато ви кажа да го погледнете и да се отдръпнете назад с ужас, моля ви да го направите!

— Не ме е страх от нищо! — извика един младеж.

— Просто направете това, което ви казвам. Нито аз, нито твоите приятели ще повярваме, че се страхуваш. Разбра ли?

Той кимна утвърдително.

— Трябва да ви кажа нещо за нрава на този демон. Той е подъл, кръвожаден, жесток садист и лъжец. Избягва истината дори да е в негова полза. Когато посоча към него, отдръпнете се и се престорете на ужасени.

Той вдигна ръка и те изпълниха съвета му.

Търл се усмихна. Това вече му харесваше.

— Минната компания, завладяла тази планета преди много векове, разполага със съоръжения и технологии, по-съвършени от познатите на човека. Във въздуха летят самолети, машини копаят земята, тези същества притежават газове и оръжия, които могат да унищожат цели градове. Те са заграбили планетата от човека. Избраните доброволци ще дойдат с мен и ще се научат да боравят с тези машини и оръжия, да управляват самолетите! Шансовете не са на наша страна. Много от нас може би ще загинат, преди да изпълним задачата. Човечеството намалява с всеки изминат ден. В следващите няколко години можем да изчезнем завинаги. Но въпреки че съдбата е срещу нас, трябва да имаме достойнството и смелостта да използваме дори тази минимална възможност и да опитаме.

Тълпата изпадна в екстаз и закрещя ентусиазирано. Извиси се писъкът на гайдите. Задумкаха барабаните.

Джони успя да надвика врявата:

— Искам петдесет доброволци!

Всички веднага предложиха услугите си — не само петстотинте млади мъже, но и цялото множество, събрано на поляната.

Когато писъкът на гайдите и виковете позатихнаха, Джони обяви поредицата от изпити, които ще проведе същия следобед. Вождовете се обърнаха към хората си, за да ги организират. Джони слезе от коня.

— Мактайлър, човече — изкрещя прошареният възрастен мъж, присъствувал при залавянето на Джони, — ти си истински шотландец!

И наистина, докато Джони помагаше за организирането на изпитите, установи, че името му вече е станало Мактайлър. Дори възникнаха спорове, от кой род произхождат той и прадедите му. След дълги разправии се стигна до извода, че са били във всички родове, преди да заминат за Америка.

При изпитите трудности възникваха единствено когато някой трябваше да бъде дисквалифициран. Джони караше младите мъже един след друг да ходят по права линия със завързани очи, за да се убеди, че чувството им за ориентация е добро; да пробягат известно разстояние, за да провери издръжливостта им; да разпознават букви от разстояние, за да е сигурен, че имат отлично зрение. Само някои от норвежците бяха високи колкото него. Русокосите бяха почти колкото чернокосите. Джони установи, че макар кръвта на бегълци от Скандинавия, от равнините и дори от далечна Ирландия да се е смесвала с тази на местните жители в продължение на векове, нищо не е успяло да промени твърдия характер и духа на планинците, устояли и оцелели пред хилядолетните несгоди и превратности, поднесени им от жестоката съдба.

Мъжете се измориха от продължителните изпити. Избухнаха спорове между неизбраните. Вождовете трябваше да организират нови състезания, за да ги разрешат.

Изборът на кандидатите продължи до късно вечерта и на практика завърши на светлината на огньовете.

Все пак Джони не можа да се ограничи само с петдесет души. Трябваше да потегли обратно с осемдесет и трима. От тактичност помоли вождовете да изберат един по-възрастен мъж за ръководител и техен представител, някой, на когото имаха пълно доверие. Те се спряха на Робърт Лисицата, шотландец, участвувал в безброй бойни походи, човек с огромен опит. Ето как станаха петдесет и един.

Очевидно беше немислимо да тръгнат без гайдари и към групата се присъединиха още двама, а те твърдяха, че не могат без барабанчик, и взеха още един. Бройката нарасна на петдесет и четири.

След това сред тълпата си проправиха път с лакти няколко възрастни жени. Поискаха да разберат кой ще кърпи скъсаните поли и дрехи на техните мъже, кой ще чисти кожите, кой ще суши риба, кой ще се грижи за ранените и ще готви. Джони беше безпомощен пред тези аргументи и му се наложи да вземе пет вдовици на неопределена възраст, които можеха всичко. Станаха петдесет и девет.

На вождовете беше казано, че ще има много учене, и на Джони му се наложи да се срещне с един дребен, но упорит учител. Той твърдеше, че младите мъже трябва да бъдат контролирани с желязна ръка, защото не мислят за нищо друго, освен за лов и жени. Вождовете решиха да тръгне и той — станаха шестдесет.

Тъй като много се говореше за смърт, между трима пастори избухна спор — кой ще се погрижи за душите на младежите? Кой ще ги научи да уважават Бога? Кавгата продължи дълго. Теглиха жребий и щастливецът издърпа дългата сламка. Станаха шестдесет и един.

Джони трябваше да помисли и за собствените си планове. Всички кандидати бяха способни, но той имаше нужда от трима, които не само да превъзхождат другите, а и да са високи колкото него, да имат същата физика, да могат бързо да научат езика на психлосите и при лоша радиовръзка или на голямо разстояние гласовете им да приличат на неговия. Подходящите бяха около дузина и той помоли вождовете, учителя и пастора да му кажат кои от тях запомнят най-бързо. Посочиха му трима. Така станаха шестдесет и четири.

Един възрастен мъж с вид на учен се появи и започна да се тюхка, че няма кой да опише тяхната история, а тя щеше да се превърне в легенда. Оказа се, че е преподавател по литература в някакъв нелегален университет, съществуващ от векове. Твърдеше, че имал двама достойни заместници и щял да бъде заменен от тях поради напредналата си възраст и лошото си здраве, ако остане. Мактайлър нямал право да го остави. Робърт Лисицата реши, че той действително ще свърши полезна работа, и станаха шестдесет и пет.

Още осемнадесет младежи бяха показали такива умения по време на изпитите, че просто нямаше как да им се откаже. Когато се разбра, че е възможно дори да се пролее кръв, вождовете разговаряха с Джони и накрая той се предаде. Така станаха осемдесет и трима.

Събуди Търл, който се наливаше с кербанго от залез слънце и в момента беше проснал огромното си тяло върху седалките.

— Има осемдесет и трима желаещи — каза му Джони. — Самолетът е пригоден да превозва петдесет психлоси, така че осемдесет и трима човеци няма да натежат много повече. Искам да съм сигурен, че нямаш нищо против тази бройка.

Търл беше сънлив и замаян.

— Процентът на жертвите при един такъв проект е доста висок. Трябва да изглежда така, сякаш се обучават през цялата зима, а чак след това ще започнат работа. Така че допълнителните бройки изобщо няма да са излишни. Защо ме будиш с такива глупави въпроси, животно? — и заспа отново.

Джони разбра още нещо за плановете на Търл. Всъщност до този момент той не знаеше нищо конкретно за тях. Да живее кербангото! — помисли си Джони, като се отдалечаваше. Извика историка и му каза да направи списък на всички от родовете Ангъс и Дънкан с многобройните им имена и да ги изпрати през нощта по домовете им, за да се прекрати бъркотията и да си вземат необходимите дрехи, одеяла, лични вещи и храна за няколко дни. Тези неща щяха да са им необходими, докато успее да докара диви говеда от равнината. Всички трябваше да се върнат до изгрев слънце и затова живеещите в по-отдалечени места щяха да използват взети назаем коне.

Джони се срещна за последен път с вождовете.

— Вдигнахме доста голяма шумотевица тук горе в планината. Въпреки че мината е на осемстотин километра оттук, по-добре ще е през следващата година да се спотайвате и да бъдете много предпазливи.

Английският вожд намери идеята за приемлива и много разумна. Останалите също се съгласиха.

— Има голяма вероятност да не успеем — каза Джони. — Това ще означава да не се видим никога вече и хората ви да не се върнат.

Никой не обърна особено внимание на думите му. Смелите мъже винаги рискуват живота си, нали? Те не могат да обвиняват Мактайлър. По-лошо ще е, ако стоят със скръстени ръце. Това вече никой нямаше да им прости.

През мразовитата нощ Джони разговаря с онези, които не бяха избрани, защото не желаеше да оставя след себе си разочарование. Разбра, че вождовете им бяха обещали след завършване на мисията те за участвуват в отрядите за възстановяване, реорганизиране и контрол на Англия, Скандинавия, Русия, Африка и Китай. Вече дори си бяха направили график до края на годината за обучение и тренировки. Неизбраните бяха изпълнени с ентусиазъм.

Фъргюс заяви на Джони със спокоен тон, че е говорител на вождовете. Естествено цялата система на организация се основаваше на кланове.

Господи, помисли си Джони, тези шотландци гледат напред и не се занимават с дреболии!

— Не се тревожи, Мактайлър, ние сме с теб!

Изтощеният Джони се излегна под самолета, зави се с вълненото шарено одеяло на клана Фъргюс и заспа, изпълнен с надежда. За пръв път след смъртта на баща си не се чувствуваше самотен.

СЕДМА ГЛАВА

1

Първата неприятност дойде от Търл. Беше махмурлия след тежкото си самотно напиване. Влизането, излизането, както и цялото забавяне го дразнеха и на моменти направо го вбесяваха.

Джони започна да товари и да настанява доброволците още на зазоряване. Те пристигаха от домовете си, където бяха отишли да се сбогуват преди заминаването, поединично или на групи. Другите останаха на поляната и прекараха нощта на земята около огньовете. Никой не искаше да изпусне момента на раздялата. Към тях се присъединиха още шотландци, които поради отдалечеността на селищата им не бяха разбрали навреме какво става. Така броят на изпращачите се беше удвоил.

Джони показваше на заминаващите как да си подреждат нещата в шкафчетата за военна екипировка на борда на товарния самолет и как да затегнат предпазните колани на седалките. Бяха огромни и затова в едно кресло сядаха по двама шотландци. Едва бе настанил шестима, когато двама от тях скочиха от местата си и започнаха да му помагат да се оправя с новодошлите.

Някои се извиняваха, че носели много малко, но времената били трудни, казваха те. Вече хич не било безопасно да се слиза в равнините. Други пък смятаха, че са донесли много, но човек никога не знаел какво ще му потрябва, обясняваха те.

Имаше и закъснели, които пристигаха, останали без дъх от бързане, а историкът загрижено отмяташе имената им по списък.

Възрастните жени се появиха, дрънчейки с домакинските съдове. Пасторът дотъркаля едно буренце, което щяло да влезе в работа, в случай че някой се разболеел. Джони го привърза здраво. Беше много любопитен, защото никога преди това не бе виждал уиски.

Слънцето се издигаше все по-нависоко. Търл изръмжа от кабината:

— Хайде, качвай по-бързо тези мръсни животни!

Хората изведнаж замлъкнаха. Джони им намигна, те се отпуснаха и товаренето продължи.

Накрая се качиха всичките осемдесет и трима доброволци.

Джони каза:

— Полетът ще продължи няколко часа. Ще се издигнем много нависоко. Ще бъде страшно студено и трудно ще се диша. Трябва по някакъв начин да се справите с тези несгоди. Ако ви се завие свят, знайте, че няма нищо страшно. Причината е разреденият въздух. Дишайте дълбоко. Не разхлабвайте коланите. Самолетът може да се върти във всички посоки. Възможно е дори да се обърнете с главите надолу. Сега аз отивам в предната кабина, за да помагам при пилотирането. Имайте предвид, че един ден, много скоро, мнозина от вас също ще могат да управляват самолет. Затова следете всичко внимателно. За отговорник тук оставям Робърт Лисицата. Има ли въпроси?

Никой не се обади. Той ги бе успокоил и им беше вдъхнал увереност в необичайната за тях обстановка. Не се страхуваха, по-скоро изглеждаха развеселени.

— Давай, Мактайлър! — насърчи го Робърт Лисицата.

Застанал на страничната врата, Джони помаха с ръка към тълпата и тя го приветствува с рев. Той затвори с трясък и заключи.

Настани се на креслото на втория пилот, омота предпазния колан два пъти около себе си, постави маската и извади картата. Търл гледаше тълпата кисело.

С внезапни, енергични и гневни движения Търл херметизира кабината, пусна дихателен газ и си свали маската. Джони забеляза, че кехлибарените му очи бяха кръвясали в зелено. Предишния ден беше пийнал здравата. Костните му устни се извиха злобно.

Мърмореше нещо като „закъснение“, „не ги държа достатъчно здраво тези мръсни животни“ и „ще им дам добър урок“.

Джони застана нащрек.

Самолетът се изстреля нагоре в небето със скорост, която можеше да му пречупи гръбнака. За по-малко от секунда се издигна на повече от деветстотин метра над земята. Бързото ускорение беше притиснало болезнено ръцете на Джони върху пулта за управление. Продължаваше да стиска картата. Ноктите на Търл натискаха различни копчета. Самолетът се наклони рязко на една страна.

— Какво правиш? — изкрещя Джони.

— Давам им урок! — изръмжа Търл. — Трябва да им покажем какво ще се случи, ако не се подчиняват.

Огромната тълпа на поляната изглеждаше като малка точица под тях. Насочиха се надолу. Изведнаж Джони разбра, че Търл ще започне да стреля.

Земята приближаваше с шеметна скорост. Тълпата бързо растеше.

— Не! — крещеше Джони.

Ноктите на Търл се насочиха към бутоните за стрелба.

Джони хвърли картата.

Тя се залепи за лицето на Търл, така че той не виждаше нищо.

Летяха надолу.

Джони пое управлението с вдървени ръце.

На седемдесет метра от земята овладя машината и полетяха хоризонтално, но инерцията беше голяма и преминаха само на няколко метра над главите на множеството.

Самолетът се стрелна напред.

Насочи се към планинския склон, дърветата по него изведнаж изскочиха пред очите на Джони.

Пръстите му трескаво натискаха копчетата.

Коремът на самолета обрули най-високите клони. Устремиха се към върха на планината. Най-после го достигнаха и излетяха като куршум в открито небе. Джони пое курс към далечните брегове. Пренави лентата, която ги беше довела дотук, и я въведе в автопилота. Носеха се съвсем ниско над морето с шеметна скорост. Бяха се насочили към дома. В открито небе не можеха да бъдат засечени от нито един наблюдателен пост на компанията.

Джони се отпусна назад, целият плувнал в пот.

Погледна към Търл. Чудовището беше успяло да свали картата от лицето си. В зеленясалите му очи горяха зли пламъчета.

— Замалко да ни убиеш — ръмжеше той.

— Щеше да развалиш всичко — отговори Джони.

— Нямам никаква власт над тези животни — отсече Търл.

Погледна през рамо назад към товарното отделение.

— Как смяташ да ги държим в подчинение? — добави той със злобна ирония. — С бебешки играчки може би?

— Но досега се държат добре, нали? — попита Джони.

— Ти ми провали цялото пътуване! — отговори Търл и изпадна в мрачно настроение.

Потърка главата си, която щеше да се пръсне от болка, и започна да рови наоколо за още кербанго. Извади една празна консерва и я захвърли ядосано. Джони я прибра в шкафчето, за да не хвърчи свободно из кабината. Търл намери под седалката друга. Отвори я и мрачно седна на мястото си.

— Защо — попита го накрая — вчера бяха толкова весели и ентусиазирани?

— Казах им, че когато си свършат работата, ще бъдат много добре заплатени — отговори Джони.

Търл се замисли. След малко се обади:

— Значи са били в такова настроение заради парите?

— В известен смисъл да.

Търл го погледна с подозрение:

— Да не си им обещал злато, а?

— Не, те не разбират от злато. Ценни за тях са конете и други подобни неща.

— Значи високи заплати? — попита пак Търл.

Изведнаж настроението му се оправи. Кербангото започваше да му действува. Току-що му бе хрумнала една чудесна мисъл. Високо заплащане. Много добре знаеше как ще се разплати с тях. Точно така. Ще им плати с дулото на пистолета. Почувствува се бодър и животът отново стана хубав.

— Доста добре се справяш с управлението на тази машина, когато не искаш да ни избиеш всички, тъпоумно животно.

Неизвестно защо, това се видя на Търл много, много смешно и през целия обратен път се хилеше. Но не тази беше истинската причина. Колко тъпи бяха всички тези животни! Високо заплащане ли? Нищо чудно, че са загубили планетата си! Но вече ги държеше в ръцете си. Никога не беше срещал такъв ентусиазъм!

2

Бяха изминали четиридесет и осем часа от пристигането им в отбранителната база. Джони беше много доволен, че до него е Робърт Лисицата, защото беше възникнала опасност от война.

Посред цялата бъркотия при настаняването двама младежи бяха намерили свободно време и успяха да открият останки от оръжие. Очевидно в последните дни на човешката цивилизация един камион изскочил от пътя и се забил в страничния насип, а след това пръстта го покрила целия. Бяха изминали повече от хиляда години, когато шотландците го откриха.

Джони току-що беше докарал в базата стадо диви говеда. Имаше много работа покрай настаняването на групата. Всички му помагаха. Опитваха се да действуват, без да чакат непременно заповед от него. Изчистиха и подредиха едно от спалните помещения. Изкопаха тоалетни. Пасторът възстанови параклиса. Старите жени откриха място, което можеше да бъде предпазено от набезите на елените и дивите говеда, а съвсем наблизо имаше и вода. Щеше да стане чудесна зеленчукова градина. Джони използва булдозер, за да го изоре. Жените се надпреварваха да го убеждават, че няма никаква опасност някой да се разболее от скорбут. Бяха донесли със себе си достатъчно семена от репички, марули, лук. Съвсем скоро те щяха да попаднат в плодородната почва и да усетят върху себе си слънчевите лъчи. Учителят подготви старата учебна сграда и една от класните стаи вече функционираше.

Шотландците показаха невероятни познания при работа с различна техника. Изглежда от прочетеното в книгите знаеха за какво служат някои тръби и кабели.

Затова Джони не се изненада много, когато един младеж на име Ангъс Мактавиш му показа древно парче метал и поиска разрешение да го ремонтира. Имало и други такива, с които също можел да се справи. На Джони не му се вярваше, че сред цялата тази бъркотия някой ще намери време да изкопае някакъв ръждясал камион заедно с товара му.

— Какво е това? — попита той.

Младежът му показа издълбаните върху метала букви. Предметът беше покрит с нещо, което трябва да е било много гъста смазка. През вековете се беше втвърдила и станала като камък, но все пак го бе запазила. Джони прочете „Томпсън, автомат“. Виждаше се името на компанията, както и серийният номер.

— Има колкото искаш сандъци, пълни с тези неща — каза Ангъс. — Целият камион е бил натоварен с тях. Намерихме и херметично затворени кутии с патрони. Ако се изстърже смазката, сигурно ще може да се стреля с тях. Изглежда камионът е изскочил от пътя и се е забил в малката пещера, след което е бил затрупан. Може ли да го почистя и да изпробвам дали работи, Мактайлър?

Джони му кимна разсеяно и продължи да се занимава с дивите говеда. Смяташе да отиде до базата, за да вземе кон. Наоколо имаше много диви коне, но те не бяха обяздени, а да откара стадото пеша не бе най-безопасното нещо, което можеше да се измисли. Чудеше се дали за целта да не използва едно от малките психлоски камиончета. Шотландците винаги бяха водили полугладно съществуване и сега, когато имаше толкова много дивеч, не виждаше причина защо да не се хранят пълноценно. Така щеше да се повдигне духът им и да ги направи по-твърди за изпитанията, които ги очакваха.

Не беше подготвен за делегацията, която дойде при него след вечеря. Една от залите беше почистена и въпреки че жените готвеха навън, всички се хранеха вътре. Използваха изпочупените маси и потъмнелите от времето прибори за хранене. До Джони седеше Робърт Лисицата.

Ангъс Мактавиш му подаде оръжието.

— Годно е. Почистихме го и разбрахме как се зарежда и как се борави с него. Амунициите също са използваеми.

Джони усети, че цялата зала се е смълчала и внимателно следи разговора.

— Такива оръжия и патрони има колкото щеш — каза Ангъс Мактавиш. — Ако се качиш на хълма и погледнеш на изток, ще видиш в далечината психлоския лагер — продължи той, усмихвайки се. — Една група би могла да се промъкне през нощта и да го вдигне във въздуха.

Останалите моментално демонстрираха своето съгласие.

От другите маси започнаха да стават млади мъже и да се трупат около тях.

Изведнаж пред очите на Джони изникна ужасна картина: шотландците се търкалят мъртви по земята и всичките му планове са разбити на пух и прах.

Робърт Лисицата улови погледа му. Изглежда чакаше знак и щом Джони му кимна, той се изправи.

Старият ветеран бе един от малцината шотландци, виждали жив психло преди пристигането на Джони. Веднаж, когато слязъл в равнината за диви говеда, Робърт Лисицата се сблъскал с група психлоси, тръгнали от мината в Корнуол на лов. Избили всичките му другари. Робърт се скрил под корема на един кон и така избягнал касапницата. Той много добре си даваше сметка за мощта на психлоското оръжие, както и за присъщата им жажда да убиват.

— Този млад мъж — каза Робърт Лисицата, като посочи Ангъс Мактавиш — е постъпил много правилно. Няма нищо по-достойно от това, да бъдеш смел и находчив — младият мъж засия. — Но — продължи Робърт — една от най-старите мъдрости гласи, че всичко завършва добре, когато се подготви добре. Ако унищожим мината, няма да изгоним психлосите от Земята. Ние се борим срещу цялата психлоска империя и за тази цел трябва да работим още много и да се подготвим добре.

Тонът му стана конспиративен.

— Нямаме право да унищожим една база и по този начин да ги предупредим за намеренията си.

Този аргумент свърши работа. Младите мъже решиха, че това е много мъдро, и щастливи се върнаха към вечерята си от печено месо.

— Благодаря ти — каза му Джони.

Преждевременната война засега беше предотвратена.

Малко по-късно, когато съвсем се здрачи, Джони заведе по-възрастните мъже да им покаже окопа.

Разбираше, че около него се оформя нещо като съвет. Състоеше се от Робърт Лисицата, пастора, учителя и историка.

Джони ровеше в тревата и търсеше железни парчета. Извади почти изцяло прояден от времето скелет на оръжие, което приличаше на „Томпсън“. Беше трудно да се определи какъв модел е, но със сигурност беше автомат.

Джони разказа на съвета историята на това място, така както беше записана от психлосите.

Мъжете разбраха веднага. Тези оръжия не биха могли да спрат омразните им врагове.

Историкът доктор Макдърмот се огледа с любопитство.

— Но къде са останките от танка?

— Той е бил победителят — отговори Джони.

— Много странно — продължи историкът. — Нямам предвид победата на психлосите, а това, че не намираме никакви останки от тяхно бойно оръжие.

— Победата им е била пълна — промълви Джони. — Не знаем дали психлосите са претърпели някакви загуби или не са. Така или иначе, биха си прибрали повредената техника от бойното поле.

— Не, не, не — възрази историкът.

Тогава им разказа за един ръкопис в университетската библиотека, който описвал подобна битка. Тя се състояла на разделителната линия между две древни села, известни като Дамбъртън и Фолкърк, където някога е била границата между Англия и Шотландия, точно в подножието на планините.

— На това място и досега могат да се видят останките от психлоските танкове — продължи той.

— Вярно е — потвърди Робърт Лисицата. — И аз съм ги виждал.

Историкът отново заговори:

— Нито един психло не беше идвал толкова на север, докато ти не долетя там със своя демон, Мактайлър. Това е единствената причина, поради която сме оцелели и все още живеем в Хайландс.

— Я ми разкажете още нещо за тази история — помоли Джони.

— О, тя е написана много лошо — отговори историкът. — Любопитна е като исторически факт, но няма никаква литературна стойност. Била е записана набързо от един редник, служил в планинските войски на Нейно величество, който след битката избягал на север. Мисля, че е бил сапьор. Те се занимавали с мини.

— С мини ли? — попита пасторът. — Мини, в които се копае руда?

— Не, не — отговори историкът. — Използвали са думата „мина“ и за експлозив, заравян в земята. Щом врагът стъпел върху нея, тя избухвала и той хвръквал във въздуха. Въпросният редник говори за „тактически ядрени оръжия“. Разказва как части от един полк случайно попаднали в някакъв бункер и така се спасили от обгазяването. След това се изтеглили на север. Ако не се лъжа, капитанът им имал любима в Хайландс. Направили минна преграда, простираща се от Дамбъртън до Фолкърк. Психлоските танкове тръгнали да ги преследват, натъкнали се на нея и мините започнали да избухват. Психлосите имали достатъчно танкове и войници, но тази преграда станала причина да се оттеглят на юг и никога да не се върнат да приберат труповете и техниката. Според ръкописа се бил намесил и духът на Дрейк, тъй като се чували барабани…

— Чакай малко — прекъсна го Джони. — Нали става дума за ядрени оръжия?

— Да, макар че не знам какво представляват — отговори пасторът.

— Уранът — промълви Джони. — Между тези два града по всяка вероятност все още има уранов прах — и той им обясни всичко за дихателния газ на психлосите.

— Така всичко си идва на мястото — каза Робърт Лисицата.

Историкът изглеждаше въодушевен от чутото. Уви наметалото около хлътналите си рамене.

— Прилича ми на вълшебния огнен пръстен или на геометричните знаци, които съществата от долния свят не смеят да престъпят.

Джони погледна ръждясалите останки от оръжие в ръцете си, сетне окопа.

— Горките хора, нито са имали уран, нито са знаели кой стои срещу тях. Разполагали са само с това.

— Загинали са като смелчаци — изрече пасторът и свали шапката си.

Останалите сториха същото.

— Трябва да направим всичко възможно — каза Джони, — за да не свършим като тях.

— Точно така — съгласи се Робърт Лисицата.

Джони остави на земята скелета на автомата и всички замислени потеглиха обратно към огньовете. Мекият стон на една гайда отекваше в нощта.

3

Търл работеше с няколко карти на планините. Беше анализирал последните данни, постъпили от автоматичния разузнавателен полет, и се опитваше да открие следи от пътища, минаващи покрай дълбоката пукнатина. Щеше да бъде чудовищно трудна операция. Като си помислеше, че животните ще трябва да направят нещо, което би накарало козината и на най-опитния психлоски миньор да настръхне, пред очите му заиграваха кръгове. Въпросното място просто можеше да бъде достигнато само по въздуха.

Влезе новата му секретарка — Чърк. Тя беше достатъчно глупава, не му създаваше главоболия, а беше и хубавичка. Радваше окото, напиваше се бързо и имаше много други достойнства. Беше много полезна, защото умееше да отпраща посетителите и прехвърляше документацията и административната работа на други. На практика в момента той държеше в ръцете си цялата власт и въобще не се занимаваше с досадни подробности. Мотото му беше: „Товари с колкото се може повече работа смачкания Нъмф!“

— Животното е дошло да те види — изчурулика тя.

Щом я чу да докосва вратата, Търл бързо скри картите, като ги натика в най-горното чекмедже, така че да не се виждат.

— Нека влезе.

Джони пристъпи вътре. Беше с маска и носеше дрехите, ушити от старата чинкоска униформа. В ръцете си държеше дълъг списък.

Търл го погледна. Нещата се нареждаха доста добре. Животното се държеше послушно, макар и на врата му вече да не висеше миниатюрната камера. Бяха сключили споразумение, според което Джони можеше да идва тук на всеки няколко дни, за да носи храна на момичетата и да разговаря с тях.

Джони беше предложил да установят радиовръзка, но Търл се разгневи и остана непреклонен. Никакво радио. Това решение не подлежеше на обсъждане. Ако животното иска да се види с него, ще трябва да си размърда краката и да дойде пеша. Търл знаеше, че в лагера има много приематели и радиовръзката щеше да му върже лапите и да застраши сигурността на плановете му.

— Нося един списък — каза Джони.

— Виждам — отвърна Търл.

— Искам тръби, стари чинкоски платове, инструменти, с които да бъдат разкроени и ушити, няколко помпи, лопати…

— Дай го на Чърк. Май се гласиш да построиш отново цялата отбранителна база. Нещо типично за едно животно. Защо не се захванеш с машината, на която се обучаваше?

— Работя с нея — отговори Джони и това бе истина.

Прекарваше с младежите и учителя по десет часа на ден край машината.

— Ще изпратя Кър — каза Търл.

Джони повдигна рамене. След това отново посочи списъка:

— Има някои неща, които трябва да изясним с тебе. Първо, става дума за чинкоските машини за обучение. В лагера има пет-шест. Пултовете за управление и инструкциите за работа с тях са с надписи на психлоски. Искам да ги взема заедно с всичките дискове и книги, останали от чинкосите.

— Има ли още нещо? — попита Търл.

Джони кимна с глава.

— Второ, искам летящи камиони.

— Нали имаш летящи платформи?

— Мисля, че трябва да разполагаме и с няколко летящи камиона за превоз на персонала. Бях при Зът и видях цял етаж от гаража, пълен с тях.

Подозрителният Търл внезапно бе обзет от усещането, че погледът на животното прониква през плота на бюрото му и вижда картите, прибрани в чекмеджето. Наистина до онова място нямаше никакви пътища. Разбираше, че всичко ще трябва да се пренесе дотам по въздуха, а това нямаше да бъде никак лесно. Летящите товарни камиони, както и тези за превоз на персонал се управляваха по същия начин, както и бойните самолети. Съществуваше твърдо правило чужди раси да не се обучават с тази техника. Но Търл си помисли и за огромния товар за транспортиране дотам. Е, в крайна сметка миньорският камион в никакъв случай не е боен самолет. Още повече че той управляваше тази планета и той определяше правилата.

— Колко искаш? — попита и се пресегна за списъка. — Хей! Тук пише двадесет! И триколесни земеходи… три…

— Заповедта гласи, че трябва да ги обуча да работят с техниката. А как бих могъл да го направя, ако не разполагам с нея?

— Но това са цели двадесет броя!

Джони повдигна рамене.

— Те са много ентусиазирани и никой не иска да изостава в обучението.

Смехът на Търл приличаше на джавкане. Той си спомни как животното замалко щеше да скочи с булдозера в пропастта. Това наистина го развесели.

Извади една от подписаните от Нъмф празни бланки и прикачи списъка на животното над подписа.

— С колко време разполагам? — попита Джони.

Намеренията на Търл бяха толкова потайни, че не желаеше да се ангажира с никакви срокове. Краят всъщност съвпадаше с датата за телепортиране на персонала и телата на мъртвите психлоси. Той бързо пресметна. Всичко на всичко девет месеца. Може би три ще са необходими за обучението на тези животни. Телепортирането ставаше на всеки шест месеца. Значи три за обучение и още шест, за да изкопаят златото до началото на идната пролет. По-добре да го пришпори.

— Имаш два месеца, за да ги обучиш — каза Търл.

— Това е ужасно малко.

Търл извади кутията с дистанционното управление от джоба си, потупа я и отново я прибра. След това се разсмя.

Джони се намръщи. Маската скри опасните пламъчета, които заиграха в очите му.

Направи върховно усилие да овладее тялото и гласа си.

— Бих могъл да използвам Кър, за да превозим всичко.

— Кажи на Чърк.

— Също така — продължи Джони — имам нужда да набера малко опит за работа в тези планини. Въздушните течения са много коварни, а през зимата ще станат още по-опасни. Затова не искам да си мислиш, че има нещо нередно, ако отида там предварително.

Търл постави лапите си върху бюрото, сякаш за да скрие от погледа му прибраните вътре карти. Внезапно осъзна, че се държи глупаво. И все пак колкото по-скрити са нещата, толкова по-малка е вероятността животното да надуши нещо. Напрегна въображението си, за да измисли как да обясни на другите, защо животното лети само из планините.

— Изглежда знаеш повече, отколкото трябва — каза той намръщено.

— Всичко съм научил от теб — отговори Джони.

— Кога?

— Чувал съм го много пъти. Например когато бяхме в Шотландия.

Търл замръзна. Това беше вярно. Ето докъде води дори минималната непредпазливост. Тъпоумното животно беше запомнило всичко…

— Ако разбера от Кър или от друг, че някой е научил за проекта — той потупа пулта за управление в джоба си, — главата на по-малката женска ще хвръкне във въздуха.

— Зная — отвърна Джони.

— А сега изчезвай — нареди Търл. — Имам прекалено много работа, за да си губя времето с теб.

Джони накара Чърк да направи копие на списъка с подписа и я помоли да каже на Кър, че ще трябва да му помогне при транспортирането на техниката.

— Готово, животно — изчурулика тя, когато свърши и му подаде копието.

— Казвам се Джони.

— А аз Чърк — обади се тя и примигна с гримираните си костни клепачи. — Вие, животните, сте малко смешни, но много сладки. Не виждам какво удоволствие им доставя на някои служители да ви преследват и убиват. Вие определено не изглеждате опасни. Дори не ставате за ядене. Ненормална планета! Нищо чудно, че Търл я мрази толкова. Догодина, когато се приберем у дома, ще си имаме огромна къща.

— Огромна къща ли? — попита Джони, като гледаше с недоумение тази бръщолевеща глупачка.

— О, да! Ще бъдем много богати! Така казва Търл. Тра-ла-ла, Джони. Следващия път, когато искаш да ти направя услуга, ще трябва да ми донесеш подаръче.

— Благодаря за всичко и няма да забравя — каза Джони.

Излезе с огромния списък в ръце и веднага се захвана за работа. Осъзнаваше, че е разгадал още едно от неизвестните в мозайката, която Търл редеше. Той нямаше намерение да остане на планетата повече от една година. Искаше да се прибере у дома, и то „богат“.

4

— Господа, много съжалявам — каза Джони пред съвета.

Бяха насядали на изкорубените столове. Намираха се в помещението, което Джони използваше едновременно за щаб и за канцелария. Представляваше просторна стая, откъдето се виждаше по-голямата част от лагера. Джони я бе избрал заради огромните й прозорци.

Той посочи купчините книги.

— Прерових всичко, което намерих, но не успях да открия нищо.

Робърт Лисицата, доктор Макдърмот, пасторът и учителят седяха унило и го гледаха. Той винаги им казваше истината. Вярваха му, защото Мактайлър никога не лъжеше.

Нещата вървяха добре. Дори прекалено добре. Младите мъже се справяха чудесно с новата техника. Досега имаше само един нещастен случай при пилотирането на летящите камиони. Двама курсанти симулираха въздушен бой и се нападаха взаимно. Единият от тях натисна погрешно копче и падна на земята. Сега лежеше в лазарета. Кракът му бе наместен от пастора и за него се грижеше една от старите вдовици. Кър дойде да поправи камиона, но каза, че от него вече нищо не става.

Тримата млади мъже, които приличаха на Джони, бяха с изранени ръце. Учителят беше въвел много строг режим. Наказваше ги, като ги удряше с линията по дланите. Те прекарваха пред машината за обучение от ранни зори до обяд. След това отиваха да се занимават с оперативната техника. Изучаваха езика на психлосите под строг контрол и се справяха твърде добре.

Няколко млади мъже бяха хванали диви коне и ги бяха опитомили, така че вече ставаха за езда. С тях докарваха цели стада диви говеда, ловуваха елени и в лагера не се усещаше недостиг от храна. Старите жени бяха много горди с първата реколта от репички и марули. С тях разнообразяваха приятно трапезата на всички.

Целият лагер се трудеше неуморно и през деня мястото приличаше на мравуняк.

— Може би — предположи доктор Макдърмот — ще успеем да ти помогнем, ако ни обясниш какво точно трябва да търсим — и той посочи книгите.

— Уран — отговори Джони. — Той е ключът към нашата победа.

— А, да — сети се докторът. — Не вреди на хората, но е смъртоносен за психлосите.

— Опасен е и за хората — намеси се Джони, като посочи една книга по токсикология. — Ако човек бъде изложен на въздействието му продължително време, ще умре в страшни мъки. Знаем със сигурност, че възпламенява дихателния газ на психлосите и предизвиква експлозия. За тях досегът с него е фатален.

— Предполагам — продължи той, като посочи с ръка към очертания от залязващото слънце силует на планините в далечината, — че тези планини са пълни с уран. Психлосите го знаят много добре. Дори със сила не можеш да закараш някого от тях там. Демонът Търл ще ни изпрати в тези планини, по всяка вероятност за да търсим злато. Той има неоспорими доказателства за наличието му. Ние можем да го изкопаем, може и да не го направим. Но ще трябва да започнем работа, за да не събудим подозрение. Едновременно ще копаем и уран.

— А ти не знаеш къде се намира — досети се доктор Макдърмот.

Джони поклати глава.

— Има цял списък с уранови мини, но всички те са отбелязани като „изчерпани“, „затворени“ или нещо подобно.

— Сигурно на времето е бил много ценен — обади се Робърт Лисицата.

— Използвали са го за много неща — отговори Джони. — Но главно за военни цели.

Пасторът замислено си потърка носа.

— Хората от твоето село знаят ли нещо по този въпрос?

— Не — отговори Джони, — но те са едно от доказателствата, че там има уран. Това е причината, господа, да не ви заведа на това място, въпреки че много би ми се искало. Убеден съм, че лошото им здраве и невъзможността да имат деца се дължат на урана.

— Но изглежда на теб не ти се е отразил, Мактайлър — усмихна се пасторът.

— Аз скитах много и повечето време не си бях у дома. А може би на едни въздействува по-силно, на други по-слабо…

— Според мен става дума за наследственост — каза доктор Макдърмот. — През вековете някои от вас сигурно са развили нещо като имунитет. Другите не биха могли да знаят за грозящата ги опасност, нали?

Джони поклати глава.

— Не съм се качвал при тях, защото не искам да ги тревожа. И без това автоматичният разузнавателен самолет минава през няколко дни над главите им. Но един ден — и това трябва да бъде много скоро — искам да намеря начин да ги преместя оттам. За тази цел трябва да открия място, където да ги настаня. Те дори не подозират за урана, защото иначе отдавна биха напуснали долината.

— Наложително е да намерим някакво разрешение — продължи Джони. — В противен случай всичките ми планове няма да струват и пукната пара.

Доктор Макдърмот протегна ръка.

— Разпредели тези книги. Ще спим по-малко, но ще ти помогнем.

Джони започна да им ги раздава.

— Мисля — каза Робърт Лисицата, — че трябва да изпратим няколко разузнавачи. При подготовката на една успешна акция първо се пускат разузнавачи. Как се открива уран?

— Начините са много и са описани в книгите по минно дело — отговори Джони. — Но ние не разполагаме с основния инструмент за тази цел. Наричали са го „гайгер-мюлеров брояч“. Чел съм много за него и имам представа как би могъл да се направи, но никога не съм го виждал.

— Може би — предположи учителят — ще успеем да открием такива инструменти в древните села. В заводите имало ли е каталози и справочници?

— Съмнявам се, че един такъв инструмент ще бъде използваем след толкова стотици години — каза доктор Макдърмот. — Но тук виждам… Господи, почти се е разпаднал… Телефон ли е това?… Телефонен указател… на Ден… Денв… Денвър. Някога тук, в тези градове — обърна се той към останалите, — е имало телефони. Ето… прибори… „Международен изследователски център по приборостроене“… По дяволите! Адресът не може да се разчете.

— Всички сгради са надписани — обади се Джони.

Робърт Лисицата се наведе напред.

— Нали ви казах, трябват разузнавачи. Разузнаване преди битката — това е ключът към успеха. Трябва да бъдем много внимателни демоните да не заподозрат нещо, докато обикаляме наоколо.

— Те имат детектори за улавяне на човешката топлина — поясни Джони. — Това е причината да се спасиш, като си увиснал под корема на коня. Те знаят, че конете се движат навсякъде. Автоматичният разузнавателен самолет заснема всичко. Затова щом някой чуе двигателите му, трябва да се скрие, докато отмине. Истинската опасност обаче са земеходите, защото те разполагат с въртящи се цилиндри, които се изстрелват ниско над земята и с тях се открива човешката топлина. Аз имам няколко наметала и ако се покрием с тях, ще екранираме топлината и няма да ни открият. Но трябва да бъдем много, много предпазливи. Най-добре ще е да отида аз.

— Не, не! — намеси се Робърт Лисицата и акцентът му толкова се засили от обхваналата го тревога, че думите му станаха почти неразбираеми. — Не можем да те пуснем, момче!

Останалите членове на съвета също поклатиха глави.

Пасторът се обади:

— Пази се, Мактайлър. Нали затова сме тук, за да ти помагаме.

— Малкият демон… — започна Джони.

— Онзи, който дойде да поправи катастрофиралата машина ли?

— Същият — отговори Джони. — Казва се Кър. Той ми каза, че е издадена заповед от Директора на планетата. С нея се забраняват всички ловни излети в цялата зона около мините и лагера. Според него преди заповедта имало някакви слухове за организирането на колективен лов тук при нас. Така че в момента няма никаква опасност от бродещи наоколо демони и спокойно може да се отиде на разузнаване в Голямото село. Но не бива да допуснем да бъдем забелязани от разузнавателния самолет.

— Разузнаванията — каза твърдо Робърт Лисицата — не се извършват от вождовете. Вождовете водят битки, но не ходят на разузнаване! Ще изпратим младия Ангъс Мактавиш. Кой е за?

След гласуването Джони разбра, че няма да го пуснат.

И така, през нощта младият Ангъс Мактавиш отиде на разузнаване в Денвър с един малък земеход. Той беше известен с това, че твърде умело боравеше с машините. Беше прекарал водопровод и сега имаха вода, разбра как работи канализацията и дори пусна в действие няколко от тоалетните вътре в сградите, с което предизвика възхищението на своите приятели.

Отсъствува от лагера цели четиридесет и осем часа, но когато се върна, разказва дълго за видените чудеса. Идеята да се използва Международният изследователски център по приборостроене не беше дала резултат, защото там намерил само развалини. Не се беше натъкнал на нищо, което поне малко да прилича на описанието на гайгер-мюлеровия брояч. Беше открил бюро „Минно дело“, но там имало само изгнила документация. От магазина за оборудване на изследователски експедиции беше донесъл няколко предмета от неръждаема стомана. Ножовете, изработени от нея, предизвикаха истински възторг у старите жени. От гайгеров брояч обаче нямаше и следа.

Съветът се събра отново и без предишното въодушевление взе решение работата по подготовката да продължи. Пасторът прочете молитва, с която призоваваше Всевишния да се смили над тях и да им посочи пътя към гайгеровия брояч и урана.

Решиха отново да изпратят разузнавачи, но не се надяваха на успех.

5

През нощта Джони внезапно се събуди с мисълта, че знае къде има уред за откриване на уран. В системата за обезпрашаване на рудата! Той дори бе работил на нея като помощник-оператор.

Независимо от забраната на Робърт Лисицата да ходи на разузнаване Джони пренебрегна рисковете и реши да направи опит.

Виждаше Криси през няколко дни. Всеки път, когато отиваше при нея, обикаляше бавно из лагера, за да могат психлосите да свикнат с присъствието му там. Седнал върху гърба на Уиндсплитър, безцелно се мотаеше където си пожелае.

Днес Криси и Пати изглеждаха много унили и самотни. Джони им беше донесъл прясно месо и още кожи, които те трябваше да обработят. Насече им и достатъчно дърва за огъня. Един от шотландците изрови от развалините в селото брадва от неръждаема стомана. С нея Джони цепеше дървата много по-бързо отпреди. Струпа всичките неща отвън, пред оградата, за да ги внесе, когато Търл се освободи от „задълженията“ си и дойде да отключи вратата.

Беше безкрайно унизително да разговарят през дървената ограда и решетките на клетката. Криси и Пати му показаха някои дрехи, ушити от еленова кожа, за да ги оцени. След това отново ги опаковаха. Щеше да ги вземе със себе си, когато си тръгне. Той се провикна, че много му харесват. Пати му показа как е подредила мизерния заслон. Под него щяха да се крият от дъжда. Не можеха да връзват нищо за решетките на клетката, но той каза, че така изглежда по-добре.

Искаха да разберат какво прави. Каза им, че работи. Добре ли се чувствува? Да, много добре. Всичко наред ли е? Съвсем. Беше трудно да се води разговор на разстояние петнадесет метра един от друг, при това през две огради и под наблюдението на две миниатюрни камери. Трудно е да си спокоен и да окуражаваш двама души, когато всъщност ти се иска да вдигнеш цялото това място във въздуха и да ги освободиш.

На врата си носеше камера. С два ремъка от еленова кожа я беше прикрепил към гърдите си така, че с минимално движение на ръцете да я включва и изключва, без да я вдига към очите си. Беше тренирал това действие дълго време и сега можеше да прави снимки, без да гледа през визьора. След официална заявка получи от склада дванадесет камери и достатъчен брой миниатюрни дискове. Докато разговаряха, успя да заснеме момичетата и клетката от различни ъгли. Не пропусна кабела, който я опасваше, и електрическото табло. Съзнаваше, че действията му са рисковани.

Каза на Криси и Пати, че ще се върне по-късно, и уж случайно се насочи с коня си нагоре по хълма, към старите жилища на чинкосите. Изглеждаше, сякаш безцелно се мотае, но в същото време правеше панорамни снимки на околността и мината от различни ъгли и в различни планове. Засне подредените в редица двадесет бойни самолета, склада за енергийни капсули и този за дихателен газ. Направи снимка на моргата, която се намираше на около деветдесет метра зад зоната за телепортиране. Не пропусна площадката, където се разтоварваше рудата, както и рампите, конвейера и контролната кула.

В този момент късметът му проработи! Видя как пристигна товарен кораб, пълен с руда. Започна бавно да се спуска по хълма. Инстинктивно усети някаква опасност, когато минаваше покрай клетката, и стана много предпазлив. Слезе от гърба на коня и пусна дисковете с направените снимки в торбата, като се престори, че току-що е дошъл, за да бере цветя.

След малко яхна коня и потегли надолу към зоната за обезпрашаване на рудата. Нарочно оставяше Уиндсплитър да поспира на местата, обрасли със свежа трева. Така постепенно стигна до покритата с прах площадка за междупланетарно транспортиране.

Корабът все още не беше разтоварил. От помещенията заизлизаха служители и се насочваха към машините. Той се приближи към съоръженията за обезпрашаване на рудата. Операторът не беше там. От един кран висеше кука. Престори се, че се навежда, за да мине под нея, а всъщност се пресегна и дръпна един кабел в задната част на пулта за управление. Не беше запознат с електронната схема, но ако имаше късмет, скоро и това щеше да стане.

Операторът го познаваше още от времето, когато Джони работеше тук като помощник, но го изгледа с характерните за психлосите досада и презрение.

— По-добре разкарай коня си оттук! Ще се разтоварва руда.

Джони махна с ръка на Уиндсплитър, за да се отдалечи.

Корабът изсипа с шум и облаци прах товара си. Булдозерите се устремиха натам, за да съберат рудата на купчина. Първата пратка вече бе готова да се товари в кофите на конвейера.

Изведнаж светна червена светлина.

Вой на сирена раздра въздуха.

Операторът на машината за обезпрашаване започна да псува и да блъска по пулта за управление.

Работата спря напълно.

Въздухът под купола на кабината, в която работеше операторът, позеленя от клетви и ругатни.

От командния пункт в сградата близо до зоната за телепортиране изскочи Чар. Ръмжеше застрашително като мечка.

В далечината се чуваха двигателите на още един товарен кораб, пристигащ от мините зад океана.

Днес не беше ден за телепортиране, но ако работата спреше, щяха да изостанат с разтоварването на корабите.

Чар крещеше, че трябва веднага да дойдат електронните техници, а по високоговорителя някой питаше къде е дежурният.

Джони можеше да им отговори съвсем точно. Преди петнадесет минути го видя да отива пеша към лагера.

Чар се нахвърли върху оператора на машината за обезпрашаване и ако можеше, би го разкъсал, а нещастникът блъскаше неистово по копчетата върху пулта за управление.

Джони слезе от гърба на коня и се приближи към тях.

— Аз мога да отстраня повредата.

Чар така му изкрещя да се разкара, че чак въздухът потрепера.

— Аз мога да отстраня повредата — повтори Джони.

Един глас каза:

— Оставете го да я оправи. Аз съм го обучавал.

Беше Кър.

Тази намеса отвлече вниманието на Чар. Той се обърна, за да излее гнева си върху джуджето психло.

Джони се спусна към предния капак на контролното табло, без да изключва камерата си. Отвори го. Разглеждаше вътрешността от всички страни, като се преструваше, че изучава системата. След това се наведе и докосна няколко връзки, без да променя нещо. Когато прояви снимките, ще може да построи същата машина!

Затвори капака.

Бързо свърза кабела, който беше извадил. След като Чар се навика на Кър, насочи вниманието си към него.

— Готово — каза Джони. — Всичко е наред. Просто един кабел се беше поразхлабил.

Кър изкрещя на оператора:

— Опитай сега!

Машината за обезпрашаване започна да мърка послушно.

— Виждаш ли? — обади се Кър. — Аз съм го обучавал.

Джони се метна отново върху гърба на Уиндсплитър, като използва случая да изключи камерата.

— Вече работи — каза операторът.

Чар злобно гледаше Джони.

— Дръж тоя кон далеч от зоната. Ако по график в същия момент трябваше да се извърши и телепортиране, той вече щеше да е на Психло!

Отдалечи се, като мърмореше нещо за проклетите животни.

Конвейерът, кофите и машините отново забръмчаха и вдигнаха предишния шум. Всички бързаха да обработят товара, преди да е пристигнала новата партида. Празният товарен самолет излетя.

Уиндсплитър тръгна безцелно надолу към моргата. Тази сграда, забележителна със спираловидните си охладителни системи, бе по-отдалечена. Джони се доближи до нея и се обърна, за да види как изглежда лагерът оттук. Той се намираше точно срещу него, непосредствено зад зоната за междупланетарно транспортиране.

— И какво — попита нечий глас — правиш тук с тази камера?

Беше Търл. Точно бе излязъл от моргата и стоеше пред нея с някакъв списък в лапите. В дъното на сградата бяха подредени ковчези. Търл проверяваше труповете на мъртвите психлоси, които трябваше да бъдат изпратени по график обратно у дома.

— Упражнявам се — отговори Джони.

— В какво? — изръмжа Търл.

— Рано или късно ще поискаш да ти направя снимки, там горе, в пла…

— Не говори за това тук!

Търл хвърли списъка в помещението зад себе си и пристъпи към Джони. Дръпна камерата от гърдите му, като скъса ремъците, с които беше завързана. Те се впиха болезнено във врата на Джони.

Търл завъртя камерата в ръцете си, извади от нея диска, хвърли го в прахта и започна да го тъпче с пети.

Бръкна с острите си нокти в колана на Джони и измъкна още четири диска.

— Празни са — каза Джони.

Но Търл хвърли и тях в прахта и ги стъпка.

Бутна обратно камерата в ръцете на Джони.

— Едно от правилата на компанията е да не се правят снимки в зоната за междупланетарно транспортиране.

— Надявам се, че когато ми кажеш да направя някоя и друга снимка, ще бъде достатъчно добра, за да успееш да отгатнеш какво съм снимал.

— И за тебе ще е по-добре да успея — изръмжа Търл и се затътри обратно в моргата.

По-късно, когато го пуснаха да даде нещата на Криси, Джони без никакви проблеми прехвърли дисковете от едната торба в другата.

Ала върху тях не беше заснета електронната схема на машината за обезпрашаване.

Същата вечер, злорадствувайки над Търл, той събра хората си и им показа направените снимки. Запозна ги с всички съоръжения в зоната за междупланетарно телепортиране. Щеше да им ги покаже отново, когато дойдеше време да се действува. А сега най-вече искаше да разберат как изглеждат Криси и Пати.

На снимките ясно се виждаха двете момичета, нашийниците и електрическото табло, закачено на оградата.Най-силно впечатление правеха лицата — едното на малко момиченце, другото на красива жена.

Шотландците разглеждаха снимките, като се опитваха да запомнят и най-малката подробност: бойните самолети, склада за дихателен газ, склада за гориво, моргата и платформата. Когато видяха снимките на Криси и Пати, изразиха искреното си съжаление, а след това чувствата им прераснаха в гняв.

Отново се наложи да говори Робърт Лисицата, за да ги възпре да не хукнат веднага и да вдигнат цялото място във въздуха. Гайдарите засвириха тъжни песни.

Ако преди шотландците бяха само ентусиазирани, то сега демонстрираха гневната си решителност да се борят на живот и смърт.

Джони лежа до зори, без да може да заспи. Беше заснел цялата схема на урановия детектор, затова изобщо не се бе опитал да я запамети. Разчиташе, че ще разполага със снимки. Сега се укоряваше, че се довери единствено на техниката. Тя беше нещо чудесно, но не можеше да замени живия човек.

Ще дойде ден, когато ще си разчисти сметките с Търл. Закле се в себе си и стисна зъби до болка.

6

В ясния студен следобед те се отправиха към находището. Джони, Робърт Лисицата, тримата младежи, които приличаха на Джони, и двамата шотландци — началници на смени, се носеха високо над величествените Скалисти планини с бясна скорост. Тази сутрин Търл бе дошъл рано. Говореше загадъчно и заплашваше. Земеходът му беше забелязан от стражата в равнината и Джони бе предупреден навреме за пристигането му.

Джони посрещна земехода в мразовитата утрин, увит в кожа от пума. Всички бяха предупредени да не излизат от огромната зала, където бе сервирана закуската. Околността изглеждаше пуста и нямаше какво да привлече вниманието на Търл.

Той слезе от колата, пристегна дихателната си маска и започна закачливо да подхвърля във въздуха кутията с дистанционното управление.

— Защо толкова те интересува урановият детектор? — попита чудовището.

Джони смръщи вежди и се опита да направи учудена физиономия.

— Чух, че онзи ден си „поправил“ машината за обезпрашаване на руда. През цялото време на врата ти е висяла камерата! Нали?

Джони реши да проведе внезапна словесна атака.

— Ти да не би да очакваш да се кача горе в планините, без да знам от какво трябва да се пазя? Предполагаш, че ще се втурна да ти върша работата и да загина…

— Да загинеш ли?

— Да, да умра от облъчване…

— Слушай, животно, не можеш да ми говориш по този начин!

— …защото много добре знаеш, че ще се разболея смъртоносно, ако не се предпазя от урановия прах! Ти ми каза, че там горе има уран! И очакваш аз да…

— Чакай малко — прекъсна го Търл. — За какво говориш?

— За минна токсикология! — отсече Джони.

Облеченият в шотландска пола постови стоеше край вратата и ако погледът му можеше да пронизва, Търл отдавна щеше да е мъртъв.

— Часови! — извика Джони. — Вземи една книга на английски, каквато и да е, и я донеси! Бързо!

Джони отново се обърна към Търл. От сградата се чуваха стъпките на тичащият часови. Търл върна кутията с дистанционното управление в джоба си, така че лапата, с която стреля, да бъде свободна. За всеки случай.

Часовият изхвърча навън с един древен том със заглавие „Поемите на Робърт Бърнс“. Беше го издърпал от ръцете на пастора, който четеше на закуска. Сигурно щеше да свърши работа.

Джони отвори книгата решително. Постави пръста си върху една строфа: „С една мечта живея оттогава…“

— Виж какво пише тук! — гневно каза той. — При наличието на уран косата на човек окапва, зъбите му падат, кожата му се покрива с червени мехури, а костите му се разпадат! И всичко това става само за няколко седмици, ако е постоянно изложен на неговото въздействие.

— Но вие не експлодирате, нали? — намеси се Търл.

— Тук не пише нищо за експлодиране, но се твърди, че продължителното излагане на ураново въздействие може да бъде фатално! Прочети го сам!

Търл погледна един ред, който гласеше: „О, как се надига вълнението в гърдите ти…“, и каза:

— Значи тъй, не го знаех.

— Но вече сам се убеди как стоят нещата — настоя Джони.

Затвори книгата и удари с юмрук по нея.

— Попаднах на тази информация съвсем случайно. А ти нищо не ми беше казал. Сега вече ще ми дадеш ли един детектор или не?

Търл се замисли.

— Значи костите ви се превръщат на прах, така ли? И това става за няколко месеца?

— За няколко седмици — поправи го Джони.

Търл се разсмя. Лапата му пусна кобура и той се хвана за гърдите, защото му беше трудно да диша.

— Е, добре — изрече накрая, — мисля, че ще трябва да си поемете риска, съгласен ли си?

Планът му не бе успял. Но поне засега вниманието на Търл бе отклонено. Дори започна да се чувствува по-уверен в себе си.

— Така или иначе, не съм дошъл за това — каза Търл. — Можем ли да отидем някъде, където ще поговорим на четири очи?

Джони върна книгата на часовия и му намигна, за да го успокои. Шотландецът успя да се овладее и не се усмихна. Търл търсеше нещо в земехода.

Махна на Джони да го последва и го отведе в задната част на параклиса, където нямаше никакви прозорци. Носеше цяло руло карти и снимки. Седна на земята и направи знак на Джони да се наведе.

— Всичките ти животни ли са обучени? — попита той.

— Да, доколкото е възможно за толкова кратко време.

— Е, нали получи допълнително още няколко седмици?

— Мисля, че ще се справят.

— Добре тогава. Най-после дойде моментът да станете истински миньори!

Той разгърна картата. Тя представляваше монтаж от отделни снимки, правени от разузнавателния самолет и обхващащи площ от около три хиляди и двеста квадратни километра от Скалистите планини на запад от Денвър.

— Нали можеш да се оправиш с нея?

— Да — отговори Джони.

Търл посочи с нокът началото на един каньон.

— Ето, там е!

Джони усети алчността, която се разгаряше у Търл. Той шепнеше конспиративно:

— Тук има жила от бял кварц с примеси от чисто злато. Тя е уникална. Показала се е на повърхността след свличане на огромни пластове земна маса преди много години.

Извади от купчината една огромна снимка. В червената стена на каньона се виждаше диагонален бял процеп. Търл измъкна друга снимка, направена по-отблизо, и също му я показа. Съвсем ясно си личеше гъстата паяжина златни нишки в снежнобелия кварц.

Джони се опита да каже нещо, но Търл го спря с лапа.

— Ще отидеш там, за да видиш как стоят нещата в действителност. Когато разгледаш добре мястото и се ориентираш в проблемите, които могат да възникнат при изкопаването, ще се върнеш, за да ми докладваш. Аз ще се заема с разрешаването на възникналите въпроси и затруднения.

Почука с нокът по една по-голяма карта:

— Запомни това място!

Джони забеляза, че върху нея няма никакви означения. Хитрият Търл! Ако попаднеше в чужди ръце, тя нямаше да може да послужи като улика срещу него.

Той се облегна назад и даде време на Джони да се запознае с картата на спокойствие.

Джони познаваше тези планини, но никога не ги беше виждал в такива подробности и снимани под такъв ъгъл.

Търл прибра всичко с изключение на тази карта.

— Ще се ориентираш по нея.

Надигна се и стана.

— С колко време разполагаме, за да го изкопаем? — попита Джони.

— Това трябва да стане до деветдесет и първия ден на следващата година. Значи разполагате с шест месеца и половина.

— Но означава също така, че трябва да работим и през зимата — забеляза Джони.

Търл повдигна рамене.

— Там винаги е зима. Десет месеца зима и два месеца есен.

Той се разсмя весело.

— Качвай се в самолета и заминавай да го разгледаш. За целта имаш на разположение едва-две седмици. След това се връщаш и се срещаме пак. Само ние двамата. Това е строго секретно, чуваш ли? Освен на твоите животни, на никого няма да казваш!

Търл си тръгна, като си подхвърляше във въздуха кутията с дистанционното управление. Земеходът му се понесе обратно към лагера.

Няколко часа по-късно Джони летеше високо над Скалистите планини с екипаж, подбран лично от него.

— За пръв път чувам — каза един от шотландците зад него, — че Робърт Бърнс се е занимавал с токсикология.

Джони се обърна. Помисли, че часовият също се е качил на борда.

— Толкова добре ли си научил езика на психлосите?

— Разбира се — отговори шотландецът и показа изранените си от линията на учителя длани.

Беше един от младежите, избрани заради удивителната им прилика с Джони.

— Бях на втория етаж и прилепих ухо до прозореца. Той не разбира английски, нали?

— Това е едно от малкото ни предимства — каза Джони. — Не успяхме да се сдобием с детектор за откриване на уран.

— Е, в крайна сметка ако човек смята, че може да спечели всички битки, той е прекалено голям оптимист — намеси се и Робърт Лисицата. — Какви са тези села там долу?

И наистина по планинските склонове под тях се виждаха разпръснати стари градове.

— Те са пусти — отговори Джони. — Бил съм в някои от тях. Няма никакви хора, само плъхове. Призрачни миньорски села.

— Тъжна история — въздъхна Робърт Лисицата. — Толкова много земя, толкова много храна, а няма никакви хора. При нас, в Шотландия, плодородните земи, от които може да се роди нещо, са много малко и храната постоянно не достига. Изживяваме една изключително мрачна страница от човешката история.

— Ние ще я отгърнем — каза младият шотландец зад него.

— Да — съгласи се Робърт Лисицата, — ако имаме поне малко късмет. Тази пустош някога ще се изпълни с хора! Как се казват огромните върхове под нас?

— Не знам — отговори Джони. — Ако погледнеш миньорската карта, ще видиш, че имат само номера. Мисля, че някога са имали имена, но хората са ги забравили. Онзи там го наричаме просто Върха.

— Хей! — извика едно от момчетата. — По онзи склон има овце!

Той гледаше през бинокъла.

— Това са диви овце — каза Джони. — Цял подвиг е да убиеш някоя от тях. Могат да стоят върху издатина, голяма колкото длан, след това да скочат и да се приземят върху друга, не по-голяма от два пръста.

— А ето и една мечка! — провикна се шотландецът. — Колко е голяма!

— Мечките скоро ще заспят зимния си сън — обади се Джони. — Учуден съм, че по това време тази се е качила толкова високо.

— Мечокът май е преследван от вълци — забеляза шотландецът.

— Момчета — намеси се Робърт Лисицата, — тръгнали сме на лов за много по-едър дивеч! Отваряйте си очите за каньона.

Джони го забеляза по обед.

7

Гледката беше удивителна. Величието на каньона в разредения студен въздух те караше да се чувствуваш нищожен.

От лъкатушещата в дъното му тънка като сребърна нишка река отвесно нагоре се издигаше огромна червеникава скала. От другата страна се извисяваше подобна стена, а разстоянието между тях бе съвсем малко. През различните геоложки епохи реката си беше проправила път през по-меките пластове на скалата. Водната стихия бе отхапвала парче по парче от нея, за да оформи накрая този гигантски разрез в твърдия камък. Беше дълбок повече от триста метра, широк около тридесет и приличаше на зейнала в снагата на планината рана.

Около него се издигаха величествени върхове и го скриваха от погледа на света.

Искрящата бяла кварцова лента, широка няколко метра, прекосяваше по диагонал стената. Скритото в този кварц злато искреше примамливо.

Гледката на живо беше много по-внушителна от каквато и да било снимка. Приличаше на диамантена огърлица върху набраздената от старост кожа на вещица.

В пропастта под жилата се виждаше откъртилата се скална маса. Отгоре начупените парчета приличаха на малки камъчета. Реката беше подкопала стената и при едно земетресение част от нея се бе отронила надолу в бездната.

Все още не беше навалял сняг, тъй като годината бе суха. Всичко се виждаше като на длан. Джони спусна самолета надолу.

В този момент вятърът ги блъсна. Заклещен в дълбокия процеп, притиснат от две страни, той виеше и се опитваше да се освободи, като се блъскаше в скалите.

Пръстите на Джони препускаха по копчетата на пулта за управление, като се мъчеха да овладеят самолета.

В този момент кварцовата жила изобщо не изглеждаше величествена. Стената, заплашителна и грозна, ги предупреждаваше, че ще ги унищожи дори само да се докоснат до нея.

За да стабилизира самолета, Джони го издигна на около триста метра над земята и остави под себе си коварните въздушни течения. Обърна се към един от шотландците — този, който приличаше на него и беше говорил за Бърнс. Казваше се Данълдийн Максуонсън.

— Можеш ли да се справиш с управлението на самолета?

Робърт Лисицата стана и отиде назад, а Данълдийн седна на мястото на втория пилот и закопча колана.

Тези телепортационни двигатели имаха няколко променливи параметъра, които постоянно трябваше да бъдат следени. Някои от тях се вкарваха в паметта на компютрите, други бяха предварително програмирани за всички полети. Самото пространство беше безкрайно и неподвижно, тъй като не притежаваше собствено време, енергия и маса. За да запазиш определено положение спрямо някакво тяло с относителна маса, клоняща към единица, трябва твоята да се съгласува с нея. Земята прави пълно завъртане за едно денонощие и това изискваше корекция на скоростта от близо 1600 километра в час. Освен това се налагаше и втора корекция — тя трябваше да компенсира движението на Земята около Слънцето. Слънчевата система се разширява постоянно. Колкото и незначително да е отклонението при този процес, то влияеше на координатите и непрекъснато се отчиташе. Цялата Слънчева система се движи в определена посока с шеметна бързина. Самата Вселена променя положението си спрямо другите вселени. Всички тези фактори наред с много други, оказващи влияние, правеха управлението на самолета рисковано дори при нормални условия. А в самия каньон беше истински кошмар.

Внезапните пориви на вятъра нарушаваха инерцията на двигателите и непрекъснато се налагаше координатите да бъдат променяни.

Данълдийн можеше да управлява такъв самолет. Но докато наблюдаваше движението на пръстите на Джони, разбра, че това не е обикновен полет. А и копчетата за управление бяха пригодени за огромните нокти на психлосите и се изискваха доста силни и резки движения, за да може човек да постигне необходимия ефект.

Данълдийн погледна надолу към каньона.

— Няма да е като разходка на влюбени по здрач — каза той. — Но мога да опитам! — и се спусна към пропастта.

Джони разкопча колана си и ги накара да му подадат един малък уред, наречен сондажен харпун. С него се изстрелваше къса сонда с въртящ се свредел, който се забиваше в скалата. Дължината на взетата проба с диаметър два и половина сантиметра зависеше от това, колко дълго сондата седи забита в скалата. С нейна помощ можеше да се вземе за изследване всякакъв вид твърд материал.

— Започвайте да снимате! — изкрещя той на останалите.

На борда разполагаха с три камери, един уред за измерване на дълбочината под повърхността и друг за определяне на плътността и структурата на пласта. Всички тези проучвателни съоръжения бяха леки за психлосите, но обикновеният човек трябваше доста да си напрегне мускулите.

Шотландците взеха инструментите и през специалните отвори на корпуса всеки се зае със своята изследователска работа. Джони отвори люка и насочи сондажния харпун.

— Приближи се колкото можеш повече до жилата, но без да рискуваш!

— Добре — отговори Данълдийн, — но май това е най-трудното нещо на света. Готови ли сте? Потегляме!

Те отново се спуснаха в бездната. Джони чуваше как пръстите на Данълдийн шарят по копчетата със скоростта на автоматен откос. След това този шум внезапно изчезна, заглушен от воя на вятъра в каньона.

Те се залюляха. Скалата ту се доближаваше на сантиметри до тях, ту се отдръпваше на няколко метра, като непрекъснато танцуваше нагоре-надолу. Ревът на моторите надвиваше воя на вятъра, когато се напрягаха, за да променят положението на самолета.

Джони се опита да се концентрира. Искаше да успее още с първия изстрел, тъй като щеше да му бъде нужно време да изтегли сондата. Жилата искреше, подскачаше насам-натам и само за секунда попадна в мерника. Джони натисна спусъка. Чу се изстрел, последван от съскането на развиващото се въже. Сондата се заби в жилата.

Попадение право в целта!

Натисна копчето на макарата. Въжето изплющя и се опъна.

Изведнаж самолетът се наклони на една страна и полетя надолу, като замалко не се удари в отсрещната стена. Сондата се откърти от скалата и се залюля под него. Джони започна да навива въжето.

— Набери височина! — изкрещя той.

Данълдийн изстреля самолета около седемстотин метра нагоре, където въздушните маси бяха по-спокойни. Той седеше изтощен, вдървен, ръцете и китките го боляха, по челото му бяха избили едри капки пот.

— О, Господи! Това беше като танц с жената на дявола! — каза задъхано, без да обръща внимание на диалекта си.

— Успяхте ли да направите необходимите измервания и снимки? — извика Джони през рамо.

Да, мъжете вече разполагаха с данни за дълбочината и плътността на слоя. Но онези, които снимаха, бяха толкова възхитени и потресени от гледката, че поискаха допълнителна възможност, за да направят още снимки.

— Този път ще пилотирам аз — каза Джони.

— И ти ли искаш да потанцуваш с жената на дявола? — попита го Данълдийн. — Не, Мактайлър. Имам чувството, че ще се наложи да правя това още много пъти в бъдеще. Искам да запазя този танц за себе си. Благодаря за предложението — и той извика назад: — Какво точно ви трябва?

Трябваха им допълнителни снимки на свлечената скална маса в дъното на каньона.

— Надявам се, че всички сте разговаряли с пастора, преди да тръгнем — пошегува се Данълдийн. — Потегляме!

Пикираха към дъното на бездната между двете стени. Реката се пенеше и гневно хапеше отломките, изпречили се на пътя й. Всички камъни бяха под водата.

За да успеят операторите да направят снимки и от двете страни, самолетът се бореше с въздушната стихия и се издигаше нагоре съвсем бавно. Бързите движения на ръцете на Данълдийн по пулта почти не можеха да се проследят. Двигателите на люшкащия се самолет виеха от претоварване.

— Нещо започна да загрява — извика Робърт Лисицата.

Независимо от височината в кабината стана по-топло. Причината беше в претоварените от непрестанните промени на координатите двигатели.

Издигнаха се точно над върха. Докато операторите правеха снимки, Джони го наблюдаваше внимателно.

Не се виждаше никаква, па макар и съвсем малка площадка, на която самолетът да може да кацне. Нямаше и подходящо място, откъдето да се спусне летяща сондажна платформа. Върхът беше покрит само със зъбери и пукнатини.

Джони забеляза нещо и даде нареждане да се направят снимки на повърхността на склона. Той не беше отвесен, а имаше наклон навътре. Ако надолу се спуснеше въже, то щеше да виси на около шест-седем метра от стената. Но в такъв случай как щяха да се монтират под платформата мрежите за събиране на руда?

Отново преминаха точно над върха и Джони забеляза още нещо.

— Направете няколко снимки! — изкрещя той.

Да, този път се виждаше много ясно. На около десет метра под ръба на пропастта в стената имаше успоредна на него пукнатина. Преди време друга такава цепнатина беше станала причина за свличането на скалната маса. Тук имаше втора. Тя сякаш чакаше ново земетресение. Тогава цялата жила щеше да отиде на дъното на каньона.

Издигнаха се на повече от триста метра и операторите трябваше да се задоволят с общата панорама, ширнала се под тях. Тя бе не по-малко величествена и красива с огромните пространства, които обхващаше.

— Ако не възразяваш, Мактайлър — помоли Данълдийн, — щом вече се връщаме у дома, бих се сменил с Тор.

Джони кимна одобрително и единият от младежите, които поразително приличаха на него и всички наричаха Тор заради шведския му произход, се прехвърли над облегалката, застана до Данълдийн и постепенно пое управлението на самолета. Данълдийн се затътри уморено назад.

— Малко по-трудно е от свиренето на гайда — каза той. — На това дяволско място ли ще трябва да работим?

Джони държеше в ръце взетата проба. Тя представляваше бял кварц, примесен с чисто злато. Изглеждаше много красива. Това нещо бе подмамило Търл, а на тях бе дало една възможност за спасение. Чудеше се колко ли човешки живота ще коства тази операция.

— Връщаме се у дома — каза той на Тор.

През целия обратен път всички мълчаха.

8

Докато уж случайно обикаляше из лагера на гърба на Уиндсплитър, Джони се чувствуваше много неспокоен и нервен. Това, което вършеше, бе много опасно, но ако някой го наблюдаваше отстрани, никога не би могъл да се досети, че има нещо нередно. Днес бе една от датите, когато се извършваше телепортиране. Всичките служители в мината бяха забързани, раздразнителни и претоварени с работа.

Джони беше скрил камера в едно дърво, откъдето се виждаше площадката, а в торбата си беше мушнал дистанционно управление. В камерата имаше диск, на който можеше да се запише повече материал от обикновено, но все пак и неговите възможности бяха ограничени. А трябваше да се документира всичката полезна информация. Робърт Лисицата в никакъв случай не би одобрил неговите действия, защото операцията не беше сложна и представляваше най-обикновено разузнаване. Ако Търл забележеше камерата или дистанционното управление в торбата му, това нямаше да остане без последствия.

Джони отложи доклада си при Търл, като се възползва от заповедта да се яви „след една-две седмици“. Разбра точната дата на телепортирането случайно от бъбривеца Кър.

Той беше дошъл по негова молба да провери двигателя на един самолет. Джони искаше да разбере дали е повреден или просто не е достатъчно мощен за работа в планината.

Кър дойде в базата мърморейки — все пак не беше обикновен механик, а началник. Но не можеше да откаже, тъй като го бе пратил самият Търл.

Настроението на дребния психло обаче бързо се оправи, след като Джони му подаде малък златен пръстен. Един от разузнавачите го беше намерил на пръста на труп, отдавна превърнал се в прах.

— Защо ми даваш това нещо? — попита Кър, изпълнен с подозрения.

— Приеми го като сувенир — отговори му Джони. — Няма никаква стойност.

В действителност беше много ценен. Равняваше се на месечната заплата на един психло.

Кър го стисна със зъби. Беше чисто злато.

— Сигурно ще искаш нещо от мен — реши той.

— Не — отговори Джони. — Имам два такива и затова ти давам единия. Доста отдавна бутаме вагонетката заедно и се разбираме добре.

Миньорите психлоси използваха този израз, когато искаха да покажат приятелското си отношение към някого, който им е помогнал в беда.

— Точно така — съгласи се Кър.

— Току-виж съм те помолил и да очистиш някого — добави Джони.

Това накара Кър да прихне. Той можеше да оцени добрата шега. Пусна пръстена в джоба си и се зае с мотора.

Половин час по-късно отиде при Джони, който седеше на сянка.

— Нищо му няма на мотора. Ако е загрял, било е от претоварването. Трябва да внимаваш с него. Продължиш ли да го товариш по същия начин, може да избухне в пламъци.

Джони му благодари. Кър също застана в сянката на сградата. Започнаха да си приказват, но през повечето време бъбреше Кър. Разправяше нещо за това, как графикът го притиска, а Джони от време на време му подхвърляше въпроси, чиито отговори живо го интересуваха.

— Какво ще се случи на деветдесет и първия ден от следващата година?

— Откъде си чул за това?

— Видях го написано в мината.

Кър почеса мазната козина на врата си.

— Сигурно си прочел погрешно. Трябва да е било написано деветдесет и втория ден. По график това е датата за телепортиране. Само след седем дни ще имаш възможност да разбереш за какво става дума. Истинска лудница.

— Е, какво чак толкова особено има?

— Сигурно си присъствувал поне на две телепортирания, докато беше затворен в клетката. Нали знаеш, че се извършват само два пъти в годината?

Той беше прав, но тогава Джони още не беше чувал нищо за процеса на телепортиране. Придаде глупаво изражение на лицето си.

— Става дума за бавно телепортиране — обясни Кър, — а не на руда. Пристигат нови служители и старите си заминават. Включително и мъртвите.

— Мъртвите ли?

— Да, изпращаме телата на загиналите психлоси у дома. Отчитат ги прецизно заради заплатите, а и не искат да попаднат в лапите на чужда раса, предполагам. Тъпите правила на компанията създават много главоболия. Поставят ги в ковчези, държат ги в моргата… Глупости, Джони. Виждал си моргата. Защо ли ти разправям всичко това?

— Е, по-приятно е, отколкото да работиш — каза Джони.

Кър се разсмя бурно.

— Да, прав си. Както и да е, бавното телепортиране представлява триминутно натрупване и след това „Гудбай!“. В този ден на всеки шест месеца от родната планета тук пристигат нови служители и между двете планети се установява линия на напрежение. Два часа след задействуване на системата ние изстрелваме обратно онези, които трябва да се върнат, и телата на мъртъвците.

— Знаеш ли — продължи той, — по-добре не се мотай около това място, когато се извършва обикновено междупланетарно телепортиране. Понякога те виждам да обикаляш там с коня си. За обикновените пратки и рудата няма опасност, но ако живо същество попадне в зоната, при прехода ще бъде разкъсано на парчета. Ще се разпадне на части. При бавното телепортиране телата остават цели, независимо дали са мъртви или живи. Ако искаш да отидеш на Психло, Джони, не се опитвай да пътуваш с рудата!

Той отново се разсмя, защото си мислеше, че шегата му е много забавна. Едно човешко същество, което диша въздух и е свикнало със слабата гравитация на Земята, не би издържало на Психло повече от две минути.

Джони също се смееше. Той нямаше никакво намерение да ходи на Психло.

— Наистина ли заравят телата на мъртъвците на вашата планета?

— О, да! С имена, надгробни знаци и всичко останало, както си му е редът. Така е записано и в работния договор. Е, гробището е извън града, в едно старо бунище, и никой не ходи там. Но все пак в договора е включено и погребение. Глупаво е, нали?

И Джони мислеше така.

Кър си тръгна в много добро настроение.

— И не забравяй да ми кажеш кого искаш да убия!

Когато стартираше със стария си камион, се давеше от смях. Джони погледна нагоре към прозореца, зад който Робърт Лисицата записваше разговора, и подвикна:

— Спри го!

— Готово — каза Робърт, като се наведе от перваза и погледна надолу. Джони продължи:

— Мисля, че вече знам как Търл ще изпрати златото на Психло. В ковчезите!

Робърт Лисицата кимна с глава в знак на съгласие.

— Да, всичко си идва на мястото. Тук ще ги напълни със златото и по всяка вероятност когато се прибере у дома, през някоя тъмна психлоска нощ просто ще ги изкопае, без никакви свидетели наоколо. Мръсен вампир!

И сега Джони, яхнал Уиндсплитър, обикаляше около площадката, за да се сдобие с необходимите му данни за процеса на телепортиране. Сигурно щеше да дойде ден, когато ще му потрябват.

Новите служители от Психло още не бяха пристигнали. Търл сновеше наоколо, за да организира нещата. Беше подготвил за посрещането медицински персонал и необходимите административни звена. Знаеше, че броят им ще е доста голям, тъй като Нъмф печелеше от всеки новопристигнал работник и беше успял да осигури доста „допълнителна помощ“.

Техниците проверяваха мрежата от кабели, опасваща площадката. Над контролния купол се появи бяла сигнална светлина. Джони подкара Уиндсплитър нагоре по хълма и натисна дистанционното управление, за да задействува камерата.

Запримигва червена светлина. Зави сирена. Високоговорителят излая: „Отдръпнете се!“

Кабелите започнаха да жужат. Джони погледна психлоския часовник, който беше прекалено голям за него, и си отбеляза времето.

Шумът постепенно се засилваше. Земята и дърветата трепереха от вибрациите. Пулсирането на електрическото напрежение се чувствуваше и във въздуха.

Всички служители се бяха отдалечили от платформата. Машините и двигателите бяха изключени. Чуваше се само нарастващ рев.

Над купола блесна пурпурна светлина.

Зоната на платформата се огъваше вълнообразно. Изведнаж върху нея се материализираха триста психлоси.

Стояха скупчени един до друг, всеки със своя багаж. На лицата си имаха дихателни маски. Започнаха да се раздвижват, като оглеждаха обстановката наоколо. Един падна на колене.

Бялата светлина запримигва на равни интервали.

— Задръж координатите! — прозвуча от високоговорителя.

Медицинският персонал от лагера изпрати двама души с носилка за припадналия. Към платформата се приближиха носачите. Те трябваше да помогнат за багажа. Административният отговорник за операцията по посрещането строи новодошлите на поляната до площадката, след това ги поведе в редица по един.

Търл взе списъка от отговорника на групата и заопипва униформите им за скрити оръжия или друга контрабандна стока. Работеше бързо. В ръката си държеше детектор и с него проверяваше багажа. От време на време вадеше по някой предмет и го хвърляше върху растящата купчина от забранени вещи. Действуваше, без да губи време. Отстрани изглеждаше като огромен танк, който се нахвърля върху противника и когато успее да откъсне нещо от него, се отдръпва.

Част от персонала подреждаше новодошлите в групи, след това ги насочваше към товарни самолети или към спалните помещения. Току-що пристигналите психлоси приличаха на полузаспали великани, свикнали с подобни неща. Нищо не можеше да наруши безразличието им и дори не протестираха, когато Търл вземаше нещо от багажа им. Не спореха с посрещащия ги персонал, не се противяха, но и не му помагаха.

Докато стоеше горе на хълмчето, Джони си мислеше, че тази маса от апатични същества не може да има нищо общо с живите и интересуващи се от всичко шотландци.

Изведнаж вниманието му бе привлечено от нещо. Търл беше проверил около две трети от редицата, когато внезапно спря. Разглеждаше един от новодошлите. Отстъпи назад и махна с ръка на останалите да минават, без да ги проверява. Пусна всички.

Няколко минути по-късно новопристигналите вече се намираха в спалните помещения на лагера или в самолетите, които щяха да ги извозят до другите мини на планетата.

Високоговорителят пак избоботи: „Координатите са фиксирани и готови за преминаване във втора фаза!“ Бялата светлина върху контролния купол отново замига. Самолетите включиха двигателите и излетяха.

Джони разбра, че не бива да се допуснат смущения в честотата на координатите. Колкото и малко да знаеше за процеса на телепортиране, съобрази, че когато настъпи моментът, не бива да работят никакви двигатели или машини. Това беше много важно. Координатните системи на двигателите на самолетите можеха да повлияят на координатната система на устройството за телепортиране.

Малкият двигател, работещ на този принцип, е нещо съвсем различно от съоръжението, с което рудата се прехвърля от планета на планета. Ето защо психлосите превозваха рудата на Земята със самолети.

Очевидно ако близо до площадката работи двигател, докато всички тези кабели жужат и се натрупва необходимото напрежение, той ще обърка изстрелването на пратката, защото ще наруши координатната система на локалното пространство.

Джони разбра, че в момента присъствува на съгласуване и задържане в едно положение на пространствените системи на Земята и на Психло. Координатите трябваше да бъдат фиксирани и контролирани поотделно. Представяше си как в контролния купол лапите на операторите натискат копчетата с отсечени движения, за да задържат Земята и Психло в една линия за второто изстрелване.

Точно то го интересуваше, но очевидно нямаше да стане веднага. Изключи камерата с дистанционното управление.

След известно време — той го засече по часовника и разбра, че е точно час и тринадесет минути, бялата светлина върху купола отново започна да мига. Високоговорителят пак изръмжа: „Готови за повторно изстрелване! Посока към Психло!“

За тази телепортация май беше нужно много по-голямо количество електроенергия, отколкото си мислеше. Електротехниците бяха подсилили електрическите стълбове с допълнителни събирателни шини. Във въздуха продължаваше да се носи слабото жужене.

Машини за почистване се движеха по площадката и събираха останките и боклуците след пристигането на новите работници.

Джони забеляза, че край детекторите на конвейера и останалата техника няма никой. Съоръженията изглеждаха изоставени и пусти. Беше се надявал да получи възможност да мине покрай машината за обезпрашаване с пробата от кварцовата жила, която държеше в джоба си, за да провери дали в нея наред със златото има и уран. Но нямаше късмет. В момента тя просто не работеше.

Търл се приближи тромаво към моргата. Джони включи камерата. Около площадката психлосите отново се раздвижиха. По високоговорителя прозвуча: „Координатите са фиксирани и готови за втората фаза!“ Все още координатните системи на планетите бяха подредени в една линия.

Джони си представи далечната планета, намираща се на няколко вселени разстояние оттук, пурпурна и натежала като огромен мехур, който трови и потиска толкова светове. Разбираше, че в момента точки от нейното пространство са свързани с това на Земята. Психло, един паразит, по-голям от организма, в който се е впил. Алчен, лаком, безмилостен свят, където дори не съществуваше думата „жестокост“.

Търл отключваше моргата. Малки товароподемни кранове минаха покрай него и влязоха вътре. Държеше в ръцете си списък и ги наблюдаваше отстрани.

Излезе първият. Търл погледна затворения ковчег и сравни номера му със списъка. Кранът с огромния ковчег в челюстите си бързо се насочи към площадката, където хвърли товара си. Той се стовари върху нея с тъп звук, заклати се насам-натам и застана неподвижно.

От моргата излезе втори кран с друг ковчег. Търл отново сравни номерата и този също замина към площадката. Последваха трети и четвърти, които повториха същата операция. Първият кран се беше върнал и вече изнасяше нов ковчег.

Джони проследи цялата операция, докато накрая върху платформата бяха струпани безразборно всичките шестнадесет ковчега.

Край моргата от обикновен товарен земеход при Търл слязоха неколцина служители и се подредиха веднага в редица. Той провери дрехите и личните им вещи. Бяха дванадесет. Щом проверката свърши, камионите ги откараха заедно с багажа им към платформата.

Бялата светлина спря да мига.

— Координати за първа фаза! — изрева високоговорителят. — Всички двигатели да се изключат!

Дванадесетте заминаващи си психлоси стояха изправени или седяха върху купищата багаж. Край тях се търкаляха нахвърляните ковчези.

Изведнаж Джони осъзна, че никой не се сбогува, нито маха за довиждане. Това, че тези същества си заминаваха у дома, не означаваше нищо за никого. Може би не съм прав, помисли си той, като се вгледа по-внимателно. Операторите на машините дърпаха ръчките и натискаха копчетата по-нервно от друг път. Лицата им бяха скрити зад маските, а и работеха доста далеч от него, но Джони усещаше, че завиждат на заминаващите.

Зад купола започна да мига червена светлина. Прозвуча вой на сирена. Високоговорителят излая: „Отдръпнете се!“

Жиците и кабелите зажужаха. Джони погледна часовника си.

Листата на дърветата трепереха. Земята под него вибрираше. Жуженето постепенно прерастваше в рев.

Изминаха две минути.

Появи се пурпурна светлина.

Пространството около площадката се замъгли и затрептя, сякаш през него преминаваха топлинни вълни.

Работниците и ковчезите бяха изчезнали. Джони усети вълнообразното движение и трептенето на кабелите. Сякаш всичко се връщаше в предишното си състояние.

Чу се друга сирена. Проблясна бяла светлина. Високоговорителят изръмжа: „Телепортирането завърши. Можете да включите моторите и да се завърнете към нормалната си работа.“

Търл заключваше моргата. Пое бавно нагоре по хълма. Джони изключи камерата с дистанционното управление и потегли. Търл го зърна, въпреки че изглежда мисълта му беше заета с нещо друго.

— Недей да се мотаеш наоколо! — отсече той.

Джони насочи коня си към него. Бавно, с дрезгав гърлен глас Търл каза:

— Не трябва да те виждат наблизо втори път. А сега изчезвай!

— Ами момичетата?

— Аз ще се погрижа за тях. Аз ще се погрижа.

— Исках да ти докладвам…

— Затваряй си устата!

Търл се огледа. Страхуваше ли се от нещо? Приближи се към коня, подпря се с една лапа на гърба му и погледна Джони право в очите:

— Утре ще дойда да те видя. Отсега нататък не се приближавай насам.

— Аз…

— Връщай се отново в базата с колата си. Веднага!

Търл изчака, за да се убеди, че ще тръгне.

Тази нощ тайната операция за прибиране на камерата от дървото беше много рискована. Но завит с топлозащитното наметало, за да не бъде уловен от детекторите, Джони се справи успешно.

Какво ли замисляше Търл?

ОСМА ГЛАВА

1

— Изглежда почти невъзможно да се работи — каза Джони. — Ще имаме нужда от много умения и знания.

Беше обезпокоен от състоянието на Търл. Той закъсняваше повече от два дена.

Срещнаха се в една минна шахта на около петнадесет метра под земята, на километър и половина от „отбранителната база“. Беше пълна с прах, дървените подпори бяха проядени от червеи. Мястото беше много опасно, имаше реална заплаха от срутване. Търл пристигна в базата тихомълком, скри земехода си в едно дефиле под храстите и измина останалото разстояние пеша в тъмната нощ. Той също носеше топлозащитно наметало. Накара с жест часовия да извика Джони. Изникна в тъмнината толкова внезапно, че замалко щяха да го застрелят. След това заведе Джони в изоставената шахта, като провери стените със собствения си детектор.

Но изглежда чудовището не обръщаше внимание на думите му. Джони показваше снимките на жилата върху малък екран и обясняваше за силния вятър и прегрелия мотор. Търл промърмори няколко пъти и това беше единствената му реакция.

Беше много притеснен и загрижен. Трябваше да провери новодошлите от Психло един по един. Две трети от тях бяха преминали, когато той застана лице в лице с него.

Новопристигналият стоеше с наведена глава и стъклото на маската му беше замъглено, но грешка не можеше да има.

Това беше Джейд!

Търл го беше виждал веднаж още като ученик в полицейското училище. Имаше някакво тайнствено престъпление и изглежда Джейд се беше заел с него.

Той не беше агент или служител на компанията. Работеше в самото Имперско бюро за разследване — ИБР, от което всички се страхуваха.

Не можеше да го сбърка. Кръгло лице с масивна челюст, предният ляв зъб счупен, безцветни устни и клепачи, между ноктите му следи от краста. Със сигурност беше Джейд.

Защо беше пристигнал? Какво щеше да прави на тази планета?

В списъка на пристигналите беше отбелязан като Снит, в графата „Общи работници“. Това означаваше, че задачата му изисква да действува под прикритие.

Но защо? Имаше ли някаква връзка със злоупотребите на Нъмф? Или — при тази мисъл Търл потрепера — причината бяха животните и златото?

Първото, което му хрумна, беше да вземе лъчевата пушка и веднага да отиде да избие животните, да върне машините в лагера и да каже, че всичко това е било идея на Нъмф, че той няма нищо общо с цялата история, но все пак е трябвало да вземе нещата в свои ръце.

Търл обаче изчака два дни, за да види дали Джейд ще се промъкне тайно при него и ще го осведоми за какво става дума. Даде му няколко възможности. Но той отиде направо при общите работници в мината.

Търл не смееше да монтира миниатюрна камера и да го следи. Джейд беше достатъчно опитен и веднага щеше да усети. Не смееше и да разпитва работниците, какво иска да узнае. Щеше да разбере.

Около Търл нямаше миниатюрни камери. Детекторите не показваха наличието на никакви следящи уреди.

Беше много напрегнат, но реши да изчака първата пощенска пратка, вероятно докладът на Джейд щеше да бъде в нея.

Седеше и гледаше кварцовата жила върху екрана, опитваше се да се съсредоточи върху това, което вижда и чува. Да, операцията наистина беше много трудна. Той го знаеше от самото начало.

— Вятър ли казваш? — попита разсеяно.

— Да, и от него двигателите прегряват. Толкова е силен, че никоя летяща платформа не би могла да се задържи достатъчно дълго на едно място и да работи ефикасно.

В Търл проговори миньорът.

— В стената могат да се забият железни стълбове, върху които да стъпи платформата. Несигурно е, но понякога са много здрави.

— На върха няма място за кацане.

— Взриви част от него и направи площадка.

Джони му показа огромната цепнатина и обясни опасността от срутване на цялата жила в дъното на каньона.

— Там не бива да се взривява нищо.

— С булдозери — каза Търл, — може да се направи площадка само с булдозери. Ще стане по-бавно, но е възможно. Мини зад ръба на скалата и копай към пропастта.

Но говореше машинално, мислите му бяха на друго място.

Джони разбра, че Търл е много изплашен от нещо. Проумя също, че ако проектът бъде изоставен, той ще ги избие веднага, независимо дали за да прикрие следите, или от садизъм. Джони реши, че само от него зависи да поддържа интереса му.

— Така вече ще стане — съгласи се той.

— Какво? — попита Търл.

— Да се копае от задната част на скалата към пропастта, като самолетът ще е откъм подветрената страна.

— О, да.

Джони усещаше, че го изпуска. Търл не виждаше екрана, а лицето на Джейд.

— Не съм ти показал пробата, която взех — побърза да каже Джони.

Той наклони миньорската лампа и извади от джоба си парчето кварц. Беше дълго около петнадесет сантиметра, с диаметър два сантиметра и половина. Чисто бял кварц с искрящо злато. Джони го завъртя на светлината и то проблясна.

Изведнаж Търл се заинтересува.

— Колко е красиво!

Взе го в лапите си. С нокът драсна нежно по него. Чисто злато!

Започна да го милва.

Внезапно се видя у дома, богат и с много власт, живее в огромна къща и всички врати са отворени за него. Когато минава, по улиците го сочат и шепнат: „Това е Търл!“

— Прекрасно! — възкликна той. — Прекрасно!

След доста дълга пауза Джони наруши тишината:

— Ще се опитаме да изкопаем всичко.

Търл стоеше изправен в тясната шахта. В светлината на лампата танцуваха облаци прах. Той продължаваше да стиска нежно парчето и да го гали.

— Задръж го — предложи Джони.

Изведнаж то сякаш се нажежи.

— Не, в никакъв случай! — извика Търл. — Трябва да го скриеш! Зарови го в някоя дупка.

— Добре. Просто ще се опитаме да изкопаем цялата жила.

— Почвайте!

Джони въздъхна с облекчение.

Но на изхода на шахтата, преди да се разделят, Търл каза:

— Никаква връзка по радиото. Никаква! Недейте да летите над лагера. Приближавайте се към планините от изток, летете ниско, когато излитате и кацате в базата. Направете втори временен лагер горе в планината и се сменяйте там. В нашия лагер нямаш работа! За жените ще се грижа аз.

— Ще отида да им кажа, че няма да се виждаме.

— Защо?

— Ще се притесняват. — Джони разбра, че Търл не може да схване, и веднага поясни: — Ще вдигнат шум и ще предизвикат неприятности.

— Прав си. Можеш да отидеш още веднаж. По тъмно. Ето ти едно топлозащитно наметало. Знаеш къде са моите помещения. Светни три пъти с фенера.

— Защо не ми позволиш да взема момичетата в базата?

— А, не. Това няма да направиш. — Търл потупа кутията с дистанционното управление. — Все още си под мой контрол.

Джони чу как той бавно се отдалечава и изчезва в тъмната нощ. Търл беше обхванат от някакъв страх. В такова състояние от него можеше да се очаква всичко.

Върна се в базата много угрижен.

2

Джони, тримата му двойници, Робърт Лисицата и началниците на смени летяха високо над жилата. Въздухът беше кристално чист и под тях се бяха разпрострели величествените планини. Търсеха удобно място за кацане зад каньона.

— Дяволска работа — каза Робърт Лисицата.

— Теренът е ужасен — обади се Джони.

— Нямам предвид това — отвърна Робърт. — Говоря за демона Търл. От една страна, трябва да копаем, и то резултатно, а от друга, последното нещо, което искаме, е той да успее. Много добре знам, че ще ни избие на място, ако загуби надежда. Но по-скоро бих умрял, отколкото да го видя победител.

— Времето е на наша страна — успокои го Джони, като направи широк завой в небето, за да преминат още веднаж над ръба.

— Да, времето — въздъхна Робърт Лисицата, — то има отвратителното свойство да изтича като въздуха от меха на гайда. Ако не успеем да свършим до деветдесет и първия ден на следващата година, с всички нас е свършено.

— Мактайлър! — изкрещя Данълдийн отзад. — Я виж онова място на около седемдесет метра от ръба! Погледни на запад. Изглежда равно.

Всички се разсмяха: там долу нищо не можеше да бъде равно. Навътре от ръба повърхността беше толкова нагъната, че приличаше на миниатюрно копие на Алпите, цялата изпъстрена със стърчащи скали и камънаци, нямаше и най-малкото равно място за приземяване на самолета.

— Ела да поемеш управлението, Данълдийн — повика го Джони.

Той се измъкна настрани и пусна шотландеца да седне на мястото му. Изчака, за да се убеди, че се справя добре, и тогава отиде в задната част на самолета.

Започна да развива взривен шнур от една макара и върза около тялото си здраво въже. Останалите му помагаха.

— Искам да се приближиш на три-четири метра над мястото. Ще сляза и ще опитам с взрив да разчистя една площадка.

— Не — възпротиви се Робърт Лисицата.

Той махна на Дейвид Маклийн, един от началниците на смени.

— Вземи му тези неща, Дейви! Знаем, че си смел, но не трябва да рискуваш, Мактайлър!

— Съжалявам — отвърна Джони, — аз познавам тези планини.

Отговорът беше толкова безсмислен, че Робърт Лисицата млъкна. После се разсмя.

— Ти си славен момък, Мактайлър. Но си безразсъден.

Данълдийн свали надолу самолета и Джони се опитваше да отвори вратата.

— Точно това доказва, че съм шотландец — каза той.

Никой не се разсмя. Бяха прекалено напрегнати и загрижени. Самолетът подскачаше нагоре-надолу и неравната повърхност ту се приближаваше, ту отскачаше. Дори тук, на седемдесет метра от ръба, вятърът беше много силен.

Спуснаха Джони на земята и въжето, с което беше вързан, се отхлаби. Той внимаваше да не постави много експлозив, защото цялата скала щеше да се откърти и да се срути надолу. Опаса я с взривния шнур, като гледаше да е колкото може по-близо до основата. Постави детонатора.

Махна с ръка, въжето се опъна и той се отлепи от земята. Висеше във въздуха и вятърът го люлееше.

Взривният шнур се възпламени и ехото от взрива се понесе из планините.

След като вятърът отвя облаците дим и прах, го спуснаха отново. С пистолет заби един клин в разцепената скала. Спуснаха му въже, той го прокара през ухото на клина и го върза. Ако беше изчислил всичко точно, цялата скала щеше да бъде поместена много лесно.

Започнаха да го изтеглят нагоре. Двигателите на самолета ревяха. Скалата се отдели.

Данълдийн я спусна така, че Джони да може да отреже с клещи завързаното за нея въже.

Огромната скала полетя надолу и мястото, на което беше лежала преди малко, сега представляваше равна площадка.

Джони работи цял час, като ту го спускаха, ту го вдигаха. Някои парчета буташе в пропастта под себе си. Накрая се получи равна площ около двадесет метра в диаметър, на седемдесет метра от ръба.

Самолетът кацна.

Дейвид, началникът на смяната, пропълзя по неравната повърхност до цепнатината, на десетина метра от ръба. Вятърът се опитваше да отнесе баретата му. Той постави в цепнатината едно устройство, което щеше да сигнализира, ако тя започне да се разширява.

Джони отиде до ръба и накара Тор да го държи за глезените, докато той висеше надолу и се опитваше да разбере дали оттам се вижда жилата. Не успя дори да я зърне. Скалата не беше отвесна, а с наклон навътре.

Около него се събраха и останалите. Чудеха се как биха могли да помогнат.

Джони отиде обратно до самолета, ръцете му бяха изранени.

— Тук ще трябва да се работи с ръкавици.

Когато се върнат, щеше да помоли възрастните жени да изплетат достатъчно за всички.

— Е, добре — каза Робърт Лисицата, — все пак кацнахме.

В далечината се чуваше боботенето на редовния ежедневен полет на разузнавателния самолет. Те бяха инструктирани предварително. Тримата двойници на Джони моментално се втурнаха към самолета и изчезнаха от погледа. На открито остана само Джони.

Имаха достатъчно време. Острият гръм от прелитането на свръхзвуковия самолет им подействува като удар с боздуган. Земята трепереше, докато шумът бавно заглъхна в далечината.

— Надявам се вибрациите, които причинява това нещо — каза Данълдийн, като се измъкваше от самолета, — да не разцепят скалата.

Джони ги събра около себе си.

— Сега трябва да помислим за оборудването. Първото нещо, което ще направим, е да поставим ограда, така че да няма опасност от падане в пропастта. Ще се наложи да издигнем и нещо като подслон за смените, нали така?

Всички кимнаха в знак на съгласие.

— Утре — продължи Джони — ще докараме два самолета. Единият с машини, а другият съоръжен с необходимото устройство за забиване на железни пръти. Ще се опитаме да монтираме върху тях работната платформа, от която ще копаем точно над жилата. А сега проучете и пресметнете каква техника ще ни е нужна за поставянето на парапет, миньорски кофи и така нататък.

Започнаха да се подготвят за изваждане на златото от недрата на Земята. Не го искаха за себе си, но трябваше да го добият на всяка цена. То щеше да бъде примамката в капана.

3

Джони лежеше в изсъхналата трева върху хълма и наблюдаваше лагера с бинокъл за нощно виждане. Безпокоеше се за Криси.

Бяха изминали два месеца и той усещаше, че шансовете им за успех намаляват. Имаха късмет единствено че тази година снегът закъсня, но за сметка на това студът и зимният вятър хапеха по-силно отвсякога.

Огромният бинокъл беше леденостуден. Беше направен за психлоси и двата окуляра бяха толкова раздалечени един от друг, че можеше да ги използва само поотделно.

Слабата светлина на зимната луна се отразяваше от покрития със сняг връх зад него и хвърляше бледи отблясъци върху равнината.

Опитваше се да зърне огъня, запален от момичетата. От опит знаеше, че от тази наблюдателна позиция би трябвало да се забелязва много ясно. Но вече доста време не откриваше и следа от него.

Когато преди два месеца видя Криси за последен път, напълни клетката с дърва за огрев. Остави й пшеница за варене, дори няколко марули и репички от последната реколта в градината на възрастните жени. Имаше достатъчно запаси от пушено месо, но все пак те не можеха да стигнат за цяла вечност.

Беше се опитал — всъщност доста неуспешно, да я окуражи, да й вдъхне увереност, каквато той самият нямаше.

Даде й един остър нож от неръждаема стомана, който шотландският разузнавач беше намерил. Тя се престори на учудена и възхитена, защото с него можеше много по-лесно да се остъргва кожа и да се режат тънки ивици месо.

През тези два месеца не беше виждал Търл изобщо. Беше му забранено да ходи в лагера и тъй като не можеше да установи връзка по радиото, му оставаше да чака той сам да го потърси в базата.

Може би Търл си мислеше, че са се преместили. В действителност те наистина бяха изградили резервен лагер близо до мината, по-надолу в долината. Там допълнително докараха машини, запаси, достатъчно хора за трисменна работа на жилата, както и една от възрастните жени, която да готви и да пере. До мястото имаше изоставено миньорско селище. От него полетът до жилата беше съвсем кратък.

Опитите тя да бъде изкопана не бяха много успешни. Забиха стоманените пръти в скалата и монтираха върху тях платформата. Вятърът срещна това ново препятствие и се напъваше да огъне прътите в основата им, там, където бяха забити в скалата. В тези точки стоманата се нагорещяваше до червено. Беше дяволски трудна работа. Два пръта вече се счупиха и само въжетата за обезопасяване, с които бяха вързани, спасиха шотландците да не полетят надолу в дълбоката пропаст и да намерят смъртта си. Два месеца работа под напора на силния и зъл вятър и за това време бяха изкопали само около два килограма злато, които да могат да покажат — добито с цената на неимоверни усилия.

Вече пета нощ поред лежеше тук и напразно се опитваше да зърне огъня.

Първия път, когато не успяха да открият светлината му, изпратиха разузнавач.

Щом разбраха, че той самият иска да се промъкне в лагера, между него и съвета избухна кавга. Направо залостиха вратата под носа му. Робърт Лисицата се разсърди, побесня и закрещя в лицето му, че вождовете никога не ходят на разузнаване. Водят битки, но не и разузнавателни акции. Прекалено опасно е и ако нещо се случи с него, просто няма кой да го замести. Беше се опитал да спори с тях, но всички застанаха на страната на Робърт. Когато врявата достигна до останалите шотландци, те също дойдоха и наобиколиха съвета — така, както имаха право да направят, и прибавиха своите аргументи: той не бива да се излага на безразсъдни рискове.

Стана голяма разправия.

Бяха прави.

Накрая се стигна до компромис и изпратиха младия Фъргюс. Той изчезна под студената светлина на луната. Чакаха го часове наред.

Все пак успя да се добере до базата. Беше тежко ранен — кожата на рамото му беше ожулена и под нея се виждаше живо месо. Стигнал почти до малкото плато пред клетката. Тогава луната вече се била скрила. В клетката не бил запален огън, но в лагера имало часови! Въоръжени психлоси патрулирали в района наоколо, а двама-трима кръстосвали целия лагер.

Часовият край клетката стрелял по някаква сянка. Фъргюс завил като ранен вълк, психлото се заблудил, защото вълците често се срещат в планината, и така шотландецът успял да се измъкне.

Сега лежеше в болницата, раната на рамото му беше наложена с мечешка мас и билки. За него се грижеше една от възрастните жени и той скоро щеше да бъде отново на крака. Чувствуваше се по-скоро победител, отколкото победен, защото беше доказал, че мнозинството е било право в преценката си.

Останалите шотландци, поединично или на групи, идваха при Мактайлър и му доказваха, че правотата им не може да бъде оспорена. Вождовете не бива да ходят на разузнаване. Да участвуват в битки — да, но не и в разузнаване.

Пасторът се опита да успокои Джони. Издебна го веднаж, когато беше сам в стаята си, дойде при него и кротко му обясни:

— Никой от тях не си и помисля, че не си способен да го направиш или че не могат да продължат борбата без тебе. Те просто те обичат. Ти си човекът, който ни върна надеждата.

Но сега, когато лежеше във високата трева и гледаше през бинокъла, пригоден за лицата на пришълците, Джони не хранеше голяма надежда.

Какво всъщност ставаше? Малобройна група от представители на изчезваща раса на една малка отдалечена планета се беше изправила срещу най-силните и най-добре въоръжените същества във Вселената. Психлосите властвуваха над всички галактики и всички системи, над всички светове. Бяха смазали съпротивата на всички разумни раси, които някога са дръзвали да им се противопоставят. Бяха подчинили дори готовите да им сътрудничат. Безмилостни, въоръжени с най-съвременна техника — никоя раса не бе успяла да се пребори с тях през вековете.

Джони си мислеше за окопа, в който шейсет и седемте курсанти с трогателна смелост, въоръжени с жалките си пушки, се опитали да спрат психлоския танк. Те загинали и с тях била погребана последната надежда на човечеството.

Не, помисли си Джони, не и последната надежда! Ето, след хиляди години той и шотландците са тук. Но все пак колко слаба беше тази надежда! Достатъчна беше само една атака и един стар психлоски танк и тя щеше да изчезне.

Да, Джони и шотландците можеха да нападнат лагера. Биха могли да унищожат няколкото мини и отново да станат господари на Земята. Но психлоската компания щеше да си отмъсти и тогава всичко щеше да свърши завинаги.

Да, на теория той имаше оръжие, с което да победи. За съжаление нямаше нито уран, нито детектор, с който да го открие, дори да знаеше къде и с какво да го търси. Надеждата им едва мъждукаше.

Нагласи бинокъла на най-силно увеличение. Нека огледа целия лагер още веднаж. Нощните му светлини зеленееха под прозрачните куполи, но от жълтооранжев огън никъде нямаше и следа.

Той беше на път да се откаже, когато погледът му попадна върху склада за гориво. Капсулите, с които се захранваха машините, бяха подредени една върху друга. Малко по-нататък, на безопасно разстояние, беше складът за експлозиви. Те бяха достатъчно за работа под земята, но дори и да се опиташе да ги вдигне във въздуха, лагерът щеше да остане невредим. Ето ги и бойните самолети. Бяха двадесет, подредени в редица. Зад зоната за телепортиране и най-отдалечен от лагера, но най-близо до клетката беше складът за дихателен газ. Компанията изобщо не правеше сметка за необходимите количества. В момента имаше натрупан толкова много — в огромни варели и малки бутилки за дихателните маски, че би стигнал за петдесет години. Те бяха нахвърляни безразборно. Никога не контролираха раздаването им — шофьорите просто идваха и вземаха колкото им е нужно. Дихателен газ имаше в изобилие и никой не следеше консумацията му.

Джони премести бинокъла. Сега търсеше часовите. Попадна на един от тях. Психлосът се влачеше мързеливо по тъмната пътека между склада за дихателен газ и площадката за телепортиране. Да, имаше още един — той стоеше на платото пред клетката.

Изведнаж Джони насочи бинокъла обратно към склада за дихателен газ. С изключение на водещите към него утъпкани пътечки мястото изцяло беше обградено с висока трева и бурени, които стигаха чак до хоризонта.

Отново съсредоточи вниманието си върху самия склад.

В него се разгоря надежда — разбра, че това е необходимият му детектор за откриване на уран.

Дихателният газ!

Малката бутилка изпуска съвсем тънка струйка през клапата, която води към маската. Така се подава необходимото количество за дишане.

Ако се пусне съвсем малко дихателен газ там, където има радиация, ще се получи слаба експлозия.

Гайгеровият брояч реагира, когато радиацията активира някакъв газ в тръбичка, или поне така пише в книгите. Е, добре, дихателният газ няма просто да се активира, а ще експлодира.

Може и да не е съвсем безопасно. Но ако бъдат внимателни, ще успеят.

Джони запълзя надолу по хълма.

Двадесет минути по-късно, вече в базата, той говореше пред съвета:

— Един вожд не трябва да ходи на разузнаване, нали?

— Да — съгласиха се всички, доволни, че най-сетне е проумял думите им.

— Но може да участвува в нападение? — попита пак Джони.

Те заподозряха нещо.

— Може би съм намерил разрешение на проблема за откриването на уран — каза загадъчно той. — Утре вечер ще нападнем!

4

Джони пълзеше към платото край клетката. Луната се беше скрила, нощта беше тъмна. Далечният вой на вълците се сливаше с воплите на ледения вятър. Въпреки шума той успя да чуе как нещо от екипировката на часовия изтрака.

Тази нощ нещата просто не вървяха. Първоначалният план беше изоставен, в последния момент се наложиха някои промени. Целия следобяд в равнината пасеше стадо от бизони и диви говеда, идеално разположено от тактическа гледна точка.

Когато се очакваше тежка зима, бизоните се спускаха на юг от широките северни равнини, а може би имаше и друга причина за тяхната миграция. С тях идваха и вълци, сиви, с издължено тяло, различни от живеещите по тези места.

Вълците все още бяха там, но бизоните и дивите говеда си бяха отишли. Планът беше стадото да се насочи към лагера, за да предизвика суматоха. Такива неща се случваха от време на време и никой нямаше да заподозре нищо. Точно когато акцията щеше да започне, на стадото изведнаж му хрумна да тръгне на изток и се оказа много далеч от лагера. Това беше лошо предзнаменование. Затуй сега трябваше да нападнат, без да могат да отвлекат вниманието. А това беше опасно.

Двадесет шотландци, сред които и Данълдийн, се бяха разпръснали в равнината. Всички бяха покрити — както и Джони — с топлоизолиращи наметала и качулки. Бяха намазани със смес от стрита трева и смола и по този начин инфрачервените детектори нямаше да ги различат от тревата, в която се криеха. Дори визуално се бяха слели с нея.

Шотландците трябваше да се приближат към склада за дихателен газ от всички страни, всеки поотделно да вземе няколко сандъчета с бутилки под налягане и да се върне обратно в базата.

Целта беше да се атакува врагът, а той да не разбере, че е нападнат. В лагера не трябваше дори да подозират, че хората могат да бъдат опасни или враждебно настроени. Нападение, което не прилича на нападение. Шотландците не биваше да крадат никакво оръжие, да влизат в сблъсъци с часовите и да оставят следи.

Някои запротестираха срещу намерението на Джони да отиде до клетката. Той им обясни, без сам да си вярва, че по този начин остава зад гърба на часовите, които ще се насочат към склада, ако забележат нещо и се вдигне шум.

Стисна боздугана и се запромъква към платото. Там го очакваше втората неприятна изненада.

Конете ги нямаше. Може би заради вълците или пък бяха отишли някъде другаде да търсят по-хубава трева. Миналата нощ видя и двата през бинокъла.

Имаше намерение да пропълзи последните метри, прикрит зад тях. Бяха обучени при команда да ритат с предните си копита. И ако часовият забележеше нещо и се наложеше да бъде обезвреден, щеше да изглежда, че е пострадал от коня.

Но тях ги нямаше. Или не… Нещо се мержелееше в тъмнината под скалата. Джони въздъхна с облекчение, когато долови звук от хрупане на трева.

Отиде там, но за съжаление намери само Блоджет — кобилата с контузеното рамо. Тя не се отдалечаваше много, вероятно заради раната си.

Все пак добре, по-добре Блоджет, отколкото без кон. Тя го подбутна с муцуната си за поздрав и веднага се подчини на заповедта му да не вдига шум.

С ръка на муцуната й, като я спираше на всеки няколко метра и се прикриваше от едната й страна, Джони беше защитен от детекторите на часовите. Приближаваше бавно към клетката. Ако успееше да стигне достатъчно близо до часовия, ако Блоджет помни какво я е учил някога и ако контузеното й рамо позволи, Джони се надяваше да го извади от строя.

Психлосът се извисяваше в зелената светлина, която идваше някъде от купола. В клетката не гореше никакъв огън.

Седем метра. Пет… Три…

Внезапно часовият се обърна обезпокоен. Цели три метра! От такова разстояние не можеше да нанесе удар.

Джони щеше да запрати по него боздугана си, но изведнаж видя, че часовият се заслушва в нещо. Чу се някакво пращене. Разбра какво е това — слушалката за радиовръзка в ухото му. Другият часови му говореше нещо.

Психлосът вдигна дългата си почти два метра лъчева пушка.

Другият сигурно е долу край скалата. Дали беше забелязал шотландците? Провалена ли бе операцията?

Часовият пред клетката напусна поста си и се насочи към склада от другата страна на лагера.

Каквото и да ставаше там долу, Джони имаше друга задача. Той бързо се приближи до дървената преграда.

— Криси! — прошепна в тъмнината, като внимаваше да не бъде чут на голямо разстояние.

Тишина.

— Криси! — повтори още по-настоятелно.

— Джони? — отвърна му друг шепот. Но това беше гласът на Пати.

— Да, аз съм. Къде е Криси?

— Тя е тук… Джони! — той усещаше, че тя едва сдържа сълзите си. — Джони, нямаме никаква вода. Тръбите са замръзнали.

Гласът й беше много слаб, като на болно дете.

В зеленикавия сумрак се носеше някаква воня. Джони забеляза цяла купчина мъртви плъхове, струпани край вратата.

— Имате ли храна?

— Много малко. И вече цяла седмица нямаме дърва за огъня.

Джони усети как в него се надига гняв. Но трябваше да действува бързо. Не разполагаха с никакво време.

— А какво става с Криси?

— Тя цялата гори. Лежи, без да помръдне. Дори не ми отговаря. Джони, моля те, помогни ни!

— Дръжте се! — каза той с дрезгав глас. — Обещавам ти, че след два дни ще получите помощ. Кажи и на Криси. Опитай се да я накараш да разбере.

В момента не можеше да направи почти нищо.

— Има ли лед в басейна?

— Малко, но е много мръсен.

— Използвай топлината на тялото си, за да го стопиш. Трябва да издържите още ден-два.

— Ще опитам…

— Кажи на Криси, че съм бил тук. Кажи й…

Какво ли искаха да чуят момичетата от него? Какво би могъл да й каже?

— Кажи й, че я обичам.

Това беше истина.

Откъм склада се чу остър звук. Джони знаеше, че не може да остане повече, трябваше да тръгва. Там долу някой беше загазил и се нуждаеше от помощ.

Като стискаше юздите на Блоджет и я теглеше след себе си, той изтича тихо към другия край на лагера.

Заспуска се надолу към склада. Знаеше точно къде се намира, но нямаше никаква светлина. Не, всъщност имаше.

Светлината на прожектора на един от часовите се насочи към склада.

Бяха двама. Силуетите им се извисяваха на тридесетина метра от него.

Джони се скри и продължи надолу.

Лъчът го освети и заслепи, после отмина нататък.

— Един от онези проклети коне — прозвуча глас пред него. — Казвам ти, че вдясно от склада става нещо.

— Включи си скенера!

Откъм склада се чу тъп звук, сякаш падна един от сандъците.

— Там има нещо — повтори часовият.

Те тръгнаха в тази посока, като осветяваха с прожекторите пътя пред себе си. Така Джони виждаше само силуети. Придвижи се заедно с коня още по-напред.

Видя какво се е случило. Една лошо подредена купчина сандъци беше съборена, бутната по невнимание.

Въпреки че беше тъмно, Джони можеше да наблюдава цялата околност, а часовите само това, което осветяваха с прожекторите си. Видя как един шотландец се изтегля внимателно и после побягва.

Не! Часовият го забеляза! Вдигна лъчевата пушка към рамото си.

Каква кошмарна нощ! Психлосите ще разберат, че животните са ги нападнали. Ако намерят някой шотландец ранен или мъртъв, облечен в топлозащитно наметало, всичко ще им стане ясно. Отмъщението на психлосите ще бъде неизбежно. Щяха да изравнят със земята цялата база.

Само на шест-седем метра от него часовият се беше прицелил и вече сваляше предпазителя.

Боздуганът се стовари като гръмотевица точно в средата на гърба му.

Джони се втурна към него, въпреки че беше с голи ръце.

Другият психлос се обърна. Светлината заслепи Джони.

Психлосът вдигна лъчевата пушка. Но Джони вече беше до него. Сграбчи дулото на огромното оръжие и го издърпа от лапите му.

Вдигна го над главата си, за да използва приклада като боздуган. В лагера не трябваше да се чуват никакви изстрели.

Психлосът се обърна и се опита да го улови. Прикладът на пушката се заби в корема му и той се присви.

Джони си мислеше, че вече всичко е свършило, но се лъжеше. Земята потрепери. Трети часови тичаше насам. Светлината от падналия на земята прожектор осветяваше огромните му крака. Той беше извадил пистолет от колана си. Намираше се само на метър и половина с оръжие, готово за стрелба.

Както държеше пушката за цевта, Джони я завъртя над главата си и го удари по шлема.

Чу се как стъклото на маската се счупи. След това един хъркащ звук от първата, инстинктивно поета глътка отровен въздух.

Психлосът се свлече на земята. Първият вече се беше съвзел и се опитваше да стане и да вдигне оръжието си.

Джони му нанесе страхотен удар с приклада по гърдите и неговата маска също падна. Той започна да се дави от „чистия“ въздух.

Боже Господи! Джони почти изпадна в паника. Трябваше да дава обяснение за смъртта на трима часови! Ако не действуваше веднага, щяха да ги открият и всичко отиваше по дяволите. Опита се да се успокои и да разсъждава трезво. Чу как Блоджет се отдалечава.

Някъде в лагера се трасна врата. Всеки момент това място можеше да се изпълни с психлоси.

Той загаси прожекторите.

Трескаво затърси из джобовете си ремък. Намери две парчета и ги съедини. Наведе се и вдигна пушката на първия часови. Завърза дългия ремък за спусъка.

След това с всички сили заби цевта в земята и остави оръжието да стърчи във въздуха.

Скри се зад тялото на първия часови.

Откъм лагера се чу шум от тичащи крака. С трясък се отваряха и затваряха врати. Щяха да бъдат тук всеки момент.

Не можеха да го видят от лагера, убеди се, че изстрелът няма да го засегне, и дръпна спусъка.

Запушената с пръст лъчева пушка избухна като бомба.

Трупът пред него се разтърси.

По земята се посипаха изхвърлени във въздуха камъни и пръст.

Но Джони вече го нямаше.

Два часа по-късно, смъртно изтощен от тичане, той се завърна в базата.

Робърт Лисицата се беше погрижил да няма никакви светлини и беше подготвил всички за евакуация, в случай че бъдат нападнати.

Участниците в акцията се прибираха един по един и оставяха откраднатите бутилки с дихателен газ в мазето.

След това отиваха тихомълком в ярко осветената аудитория. Робърт беше наредил шестнадесет шотландци с автомати и товарни самолети да бъдат готови да потеглят моментално, ако се наложи да бягат. Свалиха топлозащитните наметала и ги скриха на сигурно място. Всички улики бяха унищожени, взети бяха необходимите предпазни мерки и имаше пълна готовност за изтегляне. Робърт Лисицата, участвувал в много акции и нападения в родината си, беше опитен ветеран.

— Всички ли се върнаха? — попита Джони, като дишаше тежко.

— Деветнадесет са тук — отвърна Робърт. — Данълдийн още го няма.

Това не хареса на Джони. Огледа деветнадесетте участници в акцията. Те се опитваха да оправят облеклото си, нагласяха баретите си, чистеха ги от полепналата по тях трева, успокояваха дишането си.

Един от наблюдателите с бинокъл за нощно виждане, чийто пост се намираше върху покрива на сградата, дойде със съобщение: „Никаква следа от преследвачи.“

— Чухме някаква страшна експлозия — подметна Робърт Лисицата.

— Избухна една лъчева пушка — поясни Джони. — Когато цевта е запушена, лъчът се насочва в обратна посока и целият пълнител с петстотин заряда избухва.

— Ехото наистина беше страхотно — продължи Робърт Лисицата. — Чухме го чак тук, на няколко мили от мястото.

— Звукът е оглушителен — съгласи се Джони.

Седна на една пейка, все още дишайки тежко.

— Трябва да измисля някакъв начин да предам съобщение на Търл. Криси е болна, нямат никаква вода и са останали без дърва.

Шотландците настръхнаха.

— Психлоси! — сви устни един от тях, сякаш се изплю.

— Ще измисля някакъв начин да предам съобщението — каза Джони. — Нещо ново за Данълдийн? — попита той свръзката, който стоеше до вратата.

Шотландецът тръгна към наблюдателния пост.

Групата чакаше. Минутите отминаваха. Изтече половин час. Всички бяха много напрегнати. Накрая Робърт Лисицата стана и отсече:

— Щом нещата са толкова зле, ще се наложи да…

Навън се чу как някой приближава тичешком.

Данълдийн нахълта през вратата и се строполи, не можеше да си поеме дъх и от умора, и от напиращия в него смях.

— Никакви признаци за преследване — обади се свръзката.

Напрежението изведнаж изчезна.

Данълдийн предаде сандъчето с бутилки дихателен газ и пасторът се завтече да го скрие при останалите, в случай че се организира претърсване.

— Не е излетял нито един самолет — извика свръзката, като влезе в стаята.

— Няма да дойдат — потвърди Данълдийн.

В стаята започнаха да пристигат и други шотландци. С облекчение спускаха предпазителите на автоматите. Пилотите на готовите за излитане товарни самолети също се появяваха един по един. Дори възрастните жени надничаха през вратата. Все още никой не знаеше точно какво се е случило там.

Данълдийн вече дишаше спокойно. Пасторът обикаляше наоколо и им сипваше по глътка уиски.

— Останах последен, за да разбера какво ще направят — заяви бодро Данълдийн. — О, вие трябваше да видите нашия Джони!

Той разказа цялата история много живописно.

Бил последният, който стигнал до склада, и когато докоснал един сандък, цялата камара се преобърнала. Той побягнал на зигзаг, но направил широк кръг и се върнал, защото си помислил, че Джони може да има нужда от помощ.

— Каква ти помощ! Нямаше нужда от никаква помощ!

Сетне им разказа как Джони убил тримата психлоси „с голи ръце и само с един приклад на пушка“, а след това предизвикал експлозия „до небето“. Приличал направо на „Давид, който се бие с трима Голиати“. Преследване няма да има.

— Бях се скрил зад един кон на около седемдесет метра, когато психлосите се събраха край трите трупа. Конят не беше засегнат от взрива, но наблизо имаше ранен бик.

— Да, и аз го видях!

— Сблъсках се с него, когато се прибирах.

— Значи това е било онази сянка — се чуваше от всички страни.

— Един огромен психлос — може би твоят демон, дойде — продължи Данълдийн — и започна да осветява наоколо. Решиха, че бикът е съборил купчината сандъци и часовите вместо да седят на пост, са тръгнали да го ловят. О! Бяха толкова ядосани: единият от тях се спънал и забил дулото на пушката си в земята, която след това гръмнала и убила всички.

Джони изпусна въздишка на облекчение. Не знаеше за съществуването на бика и мислеше да им разкаже останалото сам. Експлозията щеше да прикрие следите, а в последния момент, преди да избяга, дори бе открил боздугана си и го бе прибрал. Не бяха останали никакви улики.

— Каква акция! — възкликна възторжено Данълдийн. — И какъв вожд си имаме! Този Джони!

Джони наведе глава и отпи от уискито, за да скрие смущението си.

— Калпазанин такъв — каза Робърт Лисицата на Данълдийн, — можеха да те хванат!

— Но нали трябваше да разберем какво ще стане! — смееше се той невъзмутимо.

Искаха да направят шествие с гайдарите начело. Но Робърт Лисицата забрани, защото тази вечер не биваше да изглежда по-различна в очите на врага. Изпрати всички да си легнат.

„Е, добре, мислеше си Джони, най-накрая може би се сдобихме със средство за откриване на уран.“

Но това с нищо не помагаше на Криси. Не можеше да използва радиовръзка. Как да накара Търл да дойде да го види?

5

Търл отиваше на срещата. Беше уморен и изнервен. Управляваше бронирания си земеход с една лапа, а другата държеше върху спусъка на заредените тежки оръдия.

Все още не бе разбрал какво прави Джейд на Земята. Агентът на Имперското бюро за разследване беше разпределен на една от най-ниските длъжности в бригадата за сортиране на руда. Търл не посмя да се намеси в неговото назначение. Сортировачът на руда работи само когато има материал, и то обикновено в края на смяната. Това означава, че през останалото време може да ходи където си иска, въпреки че е на работа. Търл не се осмеляваше да монтира около него апаратура за подслушване и наблюдение, защото след десетилетия служба в ИБР Джейд беше истински професионалист.

Опита се да му пробута секретарката си Чърк. Обеща й какво ли не, само да успее да вкара Джейд в леглото си, докато носи една миниатюрна камера, скрита под бенката й. Но той не й обърна никакво внимание. Продължаваше да се мотае наоколо с наведена глава и да играе ролята на типичен служител, който не се интересува от нищо. Какво друго можеше да се очаква от него? ИБР винаги работеше така.

С треперещи лапи Търл прерови и пощенските пратки за родната планета. В тях нямаше нищо от Джейд. Нямаше нови доклади, нищо необичайно в обикновената кореспонденция. Търл прекара цели нощи в истински мъки, докато се потеше над пощенските пратки. Не откри нищо.

Ходеше като сомнамбул, главата му се въртеше, опитваше се да разбере дали ИБР не е изобретило някакъв нов начин за свръзка. Нито компанията, нито Имперското правителство бяха измислили нещо ново през последните сто хиляди години. Някои от съобщенията се записваха върху телепортираните късове руда. За тази цел се използваше специална руда, но той не откри в пратките и следа от нея.

Обикновено Имперското правителство се интересуваше само от количествата суровина — то получаваше процент от печалбата. Понякога обаче се намесваше, когато имаше сериозно престъпление или данни, че то може да бъде извършено.

Търл не можеше да разбере какво прави Джейд. От два месеца насам, откакто знаеше, че на планетата има внедрен агент с подправени документи, нямаше и минутка спокойствие.

Изпълняваше задълженията си с необичаен ентусиазъм и усърдие. Започваше разследванията на часа. Отговаряше веднага на запитванията. Скри или унищожи всички компрометиращи го документи. Дори лично прегледа и зареди с гориво и амуниции двадесетте бойни самолета край лагера, за да създаде впечатление, че си гледа съвестно работата и поддържа бойна готовност.

За животните направи най-обикновен доклад. В мините има опасни участъци и стръмни наклони, където не могат да работят психлоси. И „Нъмф издал заповед“ за провеждането на експеримент. Търл заловил няколко животни, за да провери дали могат да бъдат обучени да работят с по-прости машини. Те не са опасни, всъщност са безкрайно глупави и запаметяват много бавно. Това не струва на компанията абсолютно нищо, а ако експериментът се окаже успешен, печалбите ще скочат веднага. Засега обаче изгледите за успех не са много големи. Животните не се обучават да работят с бойни машини, нито им се предоставя информация за истинската металургия. Причините — правилата на компанията не позволяват, а и те са прекалено глупави, за да разберат тези неща. Хранят се с плъхове — вредители, които се срещат навсякъде на планетата.

Пусна доклада без каквото и да е обозначение за спешност. Смяташе, че се е застраховал срещу всякакви заплахи. Надяваше се наистина да е така.

Поне по петнадесет пъти на ден вземаше решение да изтреби животните и да върне машините в гаража. И по петнадесет пъти решаваше да продължи, да изчака още малко.

Инцидентът с часовите го обезпокои, но не защото имаше убити — за плановете му бяха нужни много трупове, а понеже докато поставяше тялото на единия от тях в ковчега, забеляза върху гърдите му жигосан знак, който показваше, че е криминален престъпник. С три прави линии Имперското правителство белязваше престъпниците. Всяка от тях означаваше, че „лицето няма право на юридическа защита, на правителствена помощ и на работа“. Беше съвсем ясно, че отделът на родната планета не си гледа работата. По този случай изготви един съвсем безобиден доклад.

Закратко го обзе надеждата, че Джейд вероятно разследва същия случай, но когато накара един свой приятел да го спомене пред него уж случайно, той не прояви никакъв интерес.

Търл просто не можеше да разбере какво търси Джейд и защо е тук. Напрежението и несигурността около него го бяха довели до ръба на истерията.

И тази сутрин, направо изневиделица, животното беше станало причина козината на врата му да настръхне от ужас.

Всеки ден, както обикновено, Търл преглеждаше снимките, направени от автоматичния разузнавателен самолет. Изведнаж пред очите му попадна една снимка на мината, върху която имаше съобщение.

Ясно личеше как близо до жилата животното беше опънало под напора на вятъра огромен надпис с размери четири на четири метра. Беше прострян върху разчистена от животните равна площадка. Пишеше на психлоски:

С П Е Ш Н О

Предстояща среща жизнено важна.

Същото място. Същото време.

И което беше най-лошото — брезентовото покривало на една от машините беше закрило част от съобщението. Имаше още един ред и той започваше така:

Зима…

Останалото не се четеше.

Очевидно глупавото животно не беше разбрало, че част от съобщението му не се вижда.

С треперещи нокти Търл се опита да намери друга снимка с целия надпис. Нямаше.

Обхвана го паника.

Ужасът му премина в гняв. Сетне се поуспокои, защото се сети, че единственият разузнавателен самолет на Земята е под негов контрол. Предупредителната сигнална система, монтирана под крилата му, не беше регистрирала нищо обезпокоително. Той следеше пристигащите ежедневно снимки и знаеше с точност до милиметър как напредва работата. Явно заловеното от него животно постоянно работеше там, без да се отделя от групата. Всички си приличаха, но Търл смяташе, че винаги може да разпознае по русата брада и по високия му ръст това, което беше обучил сам. Успокои се, че животното бе много заето и нямаше време да ходи никъде другаде.

Работата напредваше бавно, но той като миньор разбираше затрудненията. Вярваше, че ще успеят да се справят и без него. Всъщност до деветдесет и втория ден на следващата година оставаха още четири месеца.

Преодоля паниката си и накъса снимките. Не трябваше да попадат в лапите на Джейд.

По никакъв начин той не биваше да заподозре връзката на Търл с проекта. За момент си представи, че съобщението е започвало с неговото име, и съжали за прибързаното унищожаване на снимките. Трябваше да ги разгледа по-внимателно. Може би първата дума е била „Търл“?

Наистина той не умееше да се вглежда в себе си и не усещаше, че полудява.

Тъмнината се спускаше над танка като черен воал. Търл управляваше само с помощта на уредите, без светлини. Теренът беше ужасен. Някога тук е имало град, но сега зееха единствено дупките на изоставените, отдавна изчерпани мини, експлоатирани от компанията преди векове.

Върху екрана на скенера се появи нещо — точно пред него имаше живо същество.

Лапата му се отпусна върху спусъка, готова да го дръпне всеки миг. Внимателно се увери, че се е отдалечил достатъчно от лагера, и хълмът и древният град го прикриват. След това включи слаба светлина и огледа местността пред себе си.

Животното го чакаше на уговореното място, яхнало някакъв див кон, който се плашеше от танка. Бледата светлина на фаровете обгърна ездача. Имаше още някой! Не, това беше само друг кон… върху гърба му беше вързана голяма торба.

Търл провери със скенерите цялата околност. Не, нямаше никой. Той отново погледна животното. Лапата му трепереше само на милиметри от спусъка. То не изглеждаше изплашено.

Кабината на танка беше херметично затворена и пълна с дихателен газ, но все пак Търл беше с маска. Ремъкът й го стягаше и той я нагласи по-удобно.

Взе един малък радиопредавател и го пусна през амбразурата навън. Той падна на земята до танка. В лапите си Търл държеше друг.

— Слез от коня и вземи предавателя! — нареди му той.

Джони се спусна от гърба на полуопитомения кон и се приближи към танка. Взе уреда, като не преставаше да се взира през малките амбразури, за да види Търл. Не успя, защото вътре беше тъмно, а и стъклото беше направено така, че да бъде прозрачно само от едната страна.

Търл попита по радиопредавателя:

— Ти ли уби часовите?

Джони вдигна своя до лицето си. Трябваше да съобразява бързо. Търл беше толкова особен!

— Всичките ми часови са живи — каза той и това беше самата истина.

— Знаеш за кои часови говоря! За онези в лагера.

— Случило ли се е нещо? — поинтересува се Джони.

При този въпрос Търл едва не припадна. Той наистина не знаеше случило ли се е нещо, какво щеше да се случи и защо. Все пак се овладя.

— Последната част на съобщението не се четеше — каза той обвиняващо.

— О, така ли? — попита Джони невинно. Той я беше закрил нарочно, за да бъде сигурен, че Търл ще дойде на срещата. — Там пишеше: „Зимата наближава, имаме нужда от съвета ти.“

Търл едва се сдържаше.

— Съвет ли? За какво? — той знаеше за какво.

Беше почти невъзможно да се изкопае това злато, но все пак трябваше да се намери начин. Пък и той наистина беше миньор. Всъщност в училище беше най-добрият. А и всеки ден получаваше снимките от разузнавателния самолет. Знаеше, че няма да могат да монтират платформата върху огъващите се метални пръти.

— Нужна ви е сгъваема миньорска стълба. Ще я намерите в изпратеното оборудване. Приковете я към външната стена и работете от нея.

— Добре — отвърна Джони. — Ще опитаме така, както казваш — беше успокоил Търл и разговаряше с него за нещо, което наистина го интересуваше.

— Имаме нужда и от защитна екипировка, в случай че попаднем на уран — продължи той.

— Защо?

— В тези планини има уран — отговори Джони.

— И в златото ли?

— Не, не мисля така. По-скоро в долините наоколо — Джони реши, че ще е по-добре да убеди Търл да не идва по тези места, а и трябваше да разбере още толкова много. Не можеше да си позволи да изложи мъжете на риска от радиация без необходимите защитни средства. — Виждал съм как телата на много хора се покриват с мехури под неговото въздействие — добави той и това беше истина, макар да не се беше случвало с никой от сегашните му другари.

Това изглежда развесели Търл.

— Да не ме будалкаш?

— С какво можем да се предпазим от урана?

— На планета като тази — каза Търл — винаги има радиация в малки дози. Ето защо тези дихателни маски са снабдени с оловни стъкла. Ето защо всички куполи са направени от същото оловно стъкло. Но вие нямате.

— Оловото предпазва ли от радиация?

— Ще трябва просто да рискувате — усмихна се Търл. Той се забавляваше и най-после се почувствува по-добре.

— Не можеш ли да пуснеш светлините малко по-силно? — попита Джони. Той остави торбата върху предния капак на танка и тя глухо изтрака.

— Не искам никакви светлини!

— Да не би да подозираш, че ни следят?

— Не. Този диск, който се върти на покрива, открива вълни с всякакви честоти и ги неутрализира. Не се тревожи, никой не може да ни следи.

Джони погледна към купола на танка. В слабата светлина се виждаше нещо, което приличаше на отворено ветрило. То се въртеше.

— Хайде, засили светлината — каза Джони.

Търл погледна екраните пред себе си. Те не регистрираха никаква наблюдателна апаратура.

— Ще спра танка под онова дърво.

Бавно придвижи машината под прикритието на дърветата, а Джони крепеше с една ръка торбата с руда върху предния капак. Психлосът спря и включи прожектор, който освети предната част на танка.

Джони изсипа върху капака около четири-пет килограма руда. Тя искреше под светлината. Беше бял кварц, примесен с чисто злато, то проблясваше като купчина скъпоценни камъни. Златото беше повече от три килограма.

Търл се взираше през предната амбразура. Преглъщаше алчно.

— Там има цял тон от това — каза Джони. — Но не зная дали ще успеем да го изкопаем, въпреки че жилата е открита.

Търл седеше онемял и гледаше златото през стъклото. Джони го разпръсна, за да заблести още по-силно.

След това отново вдигна радиопредавателя:

— Ние изпълняваме нашата част от сделката. Ти също трябва да изпълниш своята.

— Какво искаш да кажеш? — попита Търл. Беше усетил обвинителните нотки в гласа му.

— Обеща да даваш храна, вода и дърва на жените.

— Обещания! — промърмори Търл и повдигна рамене с безразличие.

Джони започна да събира златото обратно в торбата.

Това не остана незабелязано за Търл.

— Спри! Откъде знаеш, че никой не се грижи за тях?

Джони остави златото. Застана така, че светлината да пада върху лицето му. Почука с показалец челото си.

— Има нещо, което ти не знаеш. Някои хора проявяват парапсихически способности. И аз, и двете жени притежаваме такива способности — нямаше как да признае на Търл, че е разбрал от разузнаването и от липсата на огън в клетката. В любовта и войната всички средства са позволени, както би казал Робърт Лисицата. В случая ставаше въпрос и за двете.

— Искаш да кажеш, че можете да установите контакт и без радио, така ли? — Търл беше чел за тези неща, но не му бе и хрумвало, че те могат да имат такива способности. Проклети животни!

— Точно така — потвърди Джони. — Ако никой не се грижи за нея, ако тя не се чувствува добре, аз винаги разбирам! — и отново се почука по челото.

— Приготвил съм една торба — продължи той. — В нея има храна, вода, кремъци и дърва, топли дрехи и една малка палатка. Ще я вържа върху покрива на танка, а ти, щом се върнеш, ще я оставиш в клетката. Тя трябва да се почисти отвътре и отвън, нужно е да се поправят водопроводите.

— Причината е в резервоара — оправдаваше се Търл. — Изпразнил се е и трябва да бъде напълнен, но напоследък бях много зает.

— И разкарай тези часови! Няма нужда от тях!

— Как разбра, че има часови? — попита Търл подозрително.

— Ти сам ми съобщи преди малко — отвърна Джони по радиопредавателя. — А парапсихическите ми способности подсказват, че те я притесняват.

— Нямаш право да ми нареждаш по този начин! — озъби се чудовището.

— Търл, ако не се погрижиш за момичетата, може просто да ми хрумне да отида при часовите и да им кажа това, което знам!

— Какво?!

— Просто няколко думи. Естествено няма да те обесят, но всички ще ти се подиграват.

Търл си обеща наум, че по-скоро ще разкара часовите.

— Наистина ли ще разбереш, ако не направя тези неща? — поинтересува се той.

Джони застана под светлината и отново се почука по челото.

Тази заплаха разбърка още повече мислите на Търл. Уж между другото той попита:

— Какво ще направите със златото, ако не ми го дадете?

— Ще го задържим за себе си — отговори Джони и отново започна да го прибира в торбата.

Търл изръмжа заплашително. Кехлибарените му очи просветнаха в тъмната кабина.

— Проклет да бъда, ако ви оставя да направите това! — изкрещя той. Трябваше да ги стисне в лапите си, да ги притисне към стената. — Слушай какво! Чувал ли си някога за автоматичните бомбардировачи? Ха, така си и мислех, не си. Е, нека тогава ти кажа, животно, че мога да вдигна във въздуха един такъв бомбардировач и да го пратя където си поискам — над базата ви, над селището, мога да ви избия всичките! И то само с обикновено дистанционно управление. Не си въобразявай, че си в безопасност!

Джони стоеше изправен и гледаше в тъмните непроницаеми амбразури на танка, докато от радиопредавателя го заливаше тази вълна от заплахи.

— Ти, животно — изръмжа Търл, — ще изкопаеш това злато и ще ми го предадеш до деветдесет и първия ден на следващата година. В противен случай ще избия и тебе, и всички останали животни на тази планета! Чуваш ли ме? Всички! — гласът му се издигна в истеричен крясък и той внезапно спря задъхан.

— А ако не се справим до деветдесет и първия ден? — попита Джони.

Смехът на Търл прозвуча като лай. Вече наистина усещаше, че трябва да се овладее. Разбираше, че не се държи нормално.

— Ще ви платя както подобава — извика той.

— Ако изпълниш своята част от сделката — каза Джони, — ще ти доставим всичкото злато.

Добре, помисли си Търл. Отново беше излъгал животното. Май наистина беше успял.

— Сложи торбата върху танка — разреши му той великодушно. — Ще напълня резервоарите с вода, ще наредя да се почисти клетката и ще махна часовите. Но никога не забравяй за моето дистанционно управление! Ако направиш някоя глупост, момичетата ще хвръкнат във въздуха.

Джони привърза скъпоценната торба към покрива на танка. Успя незабелязано да откачи устройството за неутрализиране на вълните и го скри зад едно дърво. Навярно Търл щеше да помисли, че е било съборено от някой нисък клон. То можеше да се окаже доста полезно.

Той беше изключил светлините и Джони прибра обратно златото в торбата. Знаеше, че чудовището няма да посмее да го вземе със себе си.

Потегли, без да се сбогува, и изчезна в тъмнината.

Малко по-късно, когато вече бе на разстояние няколко километра, от една шахта се показа Данълдийн. Той беше наблюдавал цялата сцена и ръцете му, които стискаха автомата, се бяха изпотили от напрежение. Знаеше много добре, че е безсилен срещу танка с това оръжие, но не бе очаквал Търл изобщо да не си покаже носа навън. Разбира се, нямаше да го застреля, но все пак можеше да направи нещо, ако момичетата бяха мъртви и се бе опитал да отвлече Джони. Данълдийн изсвири късо. Сякаш изпод земята изникнаха десетина шотландци, като спускаха предпазителите на автоматите си.

Робърт Лисицата се показа иззад една стара стена и тръгна надолу по хълма. Джони все още стоеше безмълвен и гледаше към лагера.

— Демонът — каза Робърт — е на прага на лудостта. Забелязахте ли как мисълта му непрекъснато се отклоняваше в различни посоки? И този истеричен смях! Нещо го е разтревожило страшно много, а ние не знаем какво.

— Не бяхме чували за автоматичните бомбардировачи — намеси се Данълдийн.

— Но вече чухме — натърти Робърт Лисицата. — Мактайлър, ти най-добре познаваш демона. Не мислиш ли, че наистина е побъркан?

— Смяташ ли, че имаше намерение да те застреля още щом те видя? — попита Данълдийн. — Ти се справи много добре, Мактайлър!

— Той е опасен — каза Джони.

Два часа по-късно видя огъня — мъничка светлинка в далечната клетка. По-късно един разузнавач потвърди, че часовите ги няма, и обеща лично да провери дали Криси вече има вода.

Тяхната задача ставаше много по-опасна и по-рискована — бяха изправени срещу един луд. Познаваха много добре коварството на Търл, но лудостта му беше непредсказуема.

ДЕВЕТА ГЛАВА

1

Първият сняг наистина закъсня, но когато падна, сякаш изля цялата си отмъстителна злоба и работата почти спря.

Стълбата не можеше да се използва, въпреки че Джони направи всичко възможно. Пилотираше платформата, а тя постоянно прегряваше, висеше привързан с обезопасително въже над зейналата бездна и забиваше клинове в твърдата скала, окуражаваше останалите. Почти бяха успели да закрепят стълбата и изкопаха още около четиридесет килограма злато, когато ги връхлетя първата истинска зимна буря. Под напора на ураганните ветрове замръзналите снежинки летяха с такава скорост, че се забиваха в незащитените части на тялото като куршуми. Затрепераха дори планинските върхове. Стълбата се откъсна и пропадна в пропастта. За щастие в този момент се извършваше смяната на бригадите и нямаше жертви.

Сега изчакваха бурята да позатихне, за да видят какво може да се направи.

Трябваше на всяка цена да създават впечатление, че работят усърдно. Робърт Лисицата каза, че Търл не би предприел никакви брутални действия, ако нещата според него вървят добре. В момента обаче падащият сняг беше затрупал всичко и на снимките, правени от самолета, нямаше да се вижда, че са спрели работа.

Всички уверяваха Джони, че не било толкова необходимо да стои там през цялото време. Според предварителните планове на обекта винаги присъствуваше един от неговите трима двойници. Когато се налагаше, той заставаше на открито, за да бъде сниман от самолета. Обикновено се редуваха. Дори онзи, който държеше надписа със съобщението за Търл, не беше Джони, а Тор. Наличието на трима подходящи мъже улесняваше нещата, защото никой не би могъл да издържи на този адски студ повече от два часа.

И така, днес Джони не беше край работната площадка. Заедно с трима шотландци той се отправи в бушуващата буря към мястото, наречено Юрейван[1].

Историкът доктор Макдърмот се научи вещо да събира и да разгадава информацията от стари, разкъсани и с липсващи страници книги. Дори поиска да му дадат помощник, истински разузнавач, който да обикаля и да му събира стари карти и книги. Така попадна на някакъв текст. Там пишеше, че в Юрейван се намирали „най-големите залежи от уран в целия свят“. Този район би трябвало да бъде някъде на около триста и петдесет километра югозападно от базата, малко след едно огромно, ясно открояващо се плато.

Уран!

Ето защо Джони с един от пилотите и Ангъс Мактавиш се бяха насочили натам с малък самолет. Дали щяха да имат късмет?

Ангъс Мактавиш беше във възторг. Той пръв разгада как работят техническите съоръжения, създадени някога от човека, и ги ремонтираше много успешно.

Него и още шестима шотландци Джони обучи да боравят с електронната и другата техника. Всички бяха много добри ученици, но звездата беше Ангъс Мактавиш. Избухлив, не знаеше какво е поражение и проблясващите под рошавата му черна коса очи постоянно излъчваха оптимизъм. Сега беше убеден, че ще открият цели планини с уран, който ги очаква, за да го изкопаят и отнесат.

Джони обаче не беше убеден в това. На първо място, те все още не разполагаха със защитна екипировка срещу радиацията. Следователно докато дойдеше моментът да се копае, щеше да мине още много време. Надяваше се да открият в мините поне минимално количество уран, за да експериментират как взаимодействува с дихателния газ. Всъщност това бе целта на цялата операция, но не искаше да убива вярата и ентусиазма на Ангъс.

Поради бурята видимостта беше безкрайно лоша. Пътническият самолет се люшкаше и подскачаше, блъскан и атакуван от ураганните ветрове. Системите му за управление бяха съвършени и той можеше да се пилотира и при нулева видимост, само според показанията на уредите. Един-два пъти върховете почти облизваха крилата му, но хората виждаха единствено разбушувалия се въртоп наоколо. В него човек губеше ориентация. За щастие бурята се движеше на изток и когато изминаха около сто и шестдесет километра, тя постепенно изостана зад тях и утихна.

Самолетът изскочи от един облак и се понесе в ясното небе. Пред тях се ширнаха западните части на Скалистите планини. Те искряха под лъчите на утринното слънце и бяха толкова красиви, че на човек му спираше дъхът.

— Шотландия е може би най-красивата страна в света — каза помощник-пилотът, — но и тя не може да се сравнява с това, което виждаме.

Джони увеличи скоростта на осемстотин километра в час и бялата покривка под тях започна да се движи още по-бързо. Той забеляза платото, чиито координати взе от древната ученическа карта. От нея научиха къде се намира Юрейван. Дори под снега си личеше откъде е минавал древният виещ се път. Зърна точката, където се разклоняваше. Спусна самолета съвсем ниско над върховете на дърветата и започна да брои развалините, представлявали някога древни селища. Така стигна до хълмистата местност, наречена Юрейван. Приземи самолета пред някакви сгради, направо в снега.

Ангъс Мактавиш изхвърча като тапа през вратата и карираната му пола се развя зад него. Нахълтваше от сграда в сграда. Внезапно се завтече обратно към тях.

Пискливият му глас прокънтя в студения въздух:

— Това е Юрейван!

Държеше в ръцете си някакви изпомачкани и пожълтели листове.

Джони се пресегна назад, взе една бутилка с дихателен газ и дистанционното управление. Двамата с Ангъс бяха прекарали в работа половината нощ, за да го направят. С негова помощ щяха да отворят клапата на бутилката с газ от разстояние. Трябваше просто да открият зона със силна радиация, да оставят бутилката, да се отдалечат на безопасно място, да включат дистанционното управление и да видят дали ще последва експлозия. Джони взе и няколко лопати, въжета за катерене и миньорски лампи.

Ангъс търчеше наоколо и душеше като ловджийско куче, за да открие подходящо място. Попадна на стари складове за руда. Очевидно някога са били заградени с ограда, но от нея вече нямаше и следа.

Направиха няколко опита — изравяха дупка, поставяха в нея бутилката, отдръпваха се, с дистанционното управление освобождаваха клапата, за да изтече малко газ, и чакаха с надежда резултата.

След дузина опити Ангъс вече бе почти убеден, че или бутилката е дефектна, или е празна. Взе я и развъртя кранчето. Само след секунда посиня и започна да кашля. Значи не беше празна.

Слязоха долу в шахтите и тръгнаха из галериите. След толкова години те съвсем не бяха безопасни.

Изпразниха още пет бутилки с дихателен газ.

Нямаше нито една експлозия.

Джони изгуби надежда. Остави Ангъс и пилота да продължат с опитите и тръгна да разглежда развалините. Сградите бяха в такова окаяно състояние, че трудно можеше да се разбере за какво са служили някога. Намерените от Ангъс листове гвореха за неговите разузнавачески способности, но това бе всичко. За да се запазят, те сигурно са били прибрани някъде.

Започна да подозира нещо. В цялата околност успя да открие жалките останки само на едно тяло. Разпозна го по пломбите и копчетата, подредени по определен начин.

Нямаше и следа от картотека. Нито пък нещо, което да напомня за машини, с изключение на ръждясалите асансьори. И никакви трупове, освен онзи.

Върна се при самолета и седна. Тази мина е била изчерпана още преди нападението на психлосите. Била е изгребана до последната прашинка и от урана не бе останало и следа.

Ангъс тичаше към него и викаше:

— Има! Има!

Носеше нещо в рамка. Джони излезе и го погледна. Единият от ъглите й не беше обгорял. Върху изгнилата подставка беше закрепено парче руда. Под нея имаше лъскава медна табелка с надпис, който почти не си личеше. По всяка вероятност на тази рамка някога е имало оловно стъкло, защото в единия й ъгъл все още се виждаше парче от него.

Джони я взе и я отнесе до една скала, където започна да я разглежда. Това парче руда е било монтирано в рамката и покрито с оловно стъкло, защото е било експонат. Взираше се в надписа от всички страни. Не се разбираше нищо друго, освен че е „Първото…“. Беше написано и името на някакъв човек, но то не се четеше. Завъртя табелката на светлината и буквите в горния край станаха по-ясни. Прочете „уранит“.

— Виж! — каза Ангъс. — Искам да ти покажа нещо.

Взе рамката от Джони и я постави на десетина метра. Насочи бутилката с дихателен газ към нея и се върна обратно. Завъртя копчето на дистанционното управление. Пуснатият на свобода дихателен газ избухна!

— Ще го направя пак! — извика възбудено Ангъс.

Отвори клапата докрай и я остави в това положение. Дори и да искаше, не би имал време да я затвори.

Бутилката излетя като ракета на около три метра, а изтичащият от нея газ съскаше и пламтеше. Пилотът и Ангъс крещяха възторжено.

— Уранитът — каза Джони, изчел почти всичко за урана — е уранова руда. От нея се получават много радиоактивни изотопи. Къде го намерихте?

Те го помъкнаха към останките на една древна сграда. Беше толкова срутена, че за да влязат в нея, трябваше да съборят покрива.

Накрая Джони, целият покрит с прах и разгорещен от работата въпреки мразовития въздух, излезе и седна там, където някога навярно е била верандата.

Музей. Това е било един малък музей. Вътре имаше и други експонати. Розов кварц, хематит и още много най-разнообразни образци, които очевидно не са били изкопани тук. Нямаше никаква информация, откъде е докаран уранитът.

— Дихателният газ е детектор! — твърдеше несломимият Ангъс.

Джони се чувствуваше потиснат. Предварително знаеше, че е така. Със собствените си очи бе видял как кабината на булдозера изхвърча във въздуха и уби намиращия се в нея психло, когато вътре попадна радиоактивен прах.

— Много се радвам, че вече го знаем със сигурност — отговори той. — Но дори тук да е останал някакъв уран, той се намира на много голяма дълбочина и не можем да го извадим. Намерете някакви оловни листове и опаковайте експоната. Ще го отнесем у дома.

— Нека да потърсим още малко! — примоли се Ангъс.

И без това трябваше да изчакат бурята да отмине на изток.

— Добре, продължавайте — съгласи се Джони.

Знаеше, че няма смисъл. Тук бяха останали само един труп и музеят.

Къде, за Бога, можеше да се намери уран? Много уран?! Къде?

2

Джони гледаше с ужас в дълбокия каньон. Там долу, съвсем близо до реката, работеше една летяща платформа. Беше попаднала в истинска беда.

Днес бе първият ден след завръщането им от Юрейван. Бурята беше отминала и снежният ден искреше кристално чист. Но на такава височина студът винаги хапеше злобно. А в тесния каньон, както обикновено, ветровете виеха и се гонеха като побеснели.

На платформата се намираха двама шотландци. Единият бе Данълдийн, а другият — чернокос младеж на име Андрю. Те се опитваха да приберат падналата от триста метра в замръзналата река подвижна стълба. Дълга двадесет метра и направена от метални пръти, тя беше пробила леда и сега над повърхността стърчеше само единият й край.

Бяха го закачили с кука, спусната от летящата платформа. Опитваха се да измъкнат стълбата и да я издигнат обратно горе. Очевидно някъде под водата се бе заклещила. При тези движения изпод леда избликваха водни струи, които моментално замръзваха по нея и така още повече увеличаваха тежестта й.

Знаеше много добре с каква цел рискуват. Опитваха се картината отстрани да изглежда така, сякаш са много заети и работата не е спряла нито за миг. Автоматичният разузнавателен самолет щеше да прелети над главите им всеки момент. Останалите членове на работната група стояха на ръба на скалата и оправяха омоталите се по време на бурята кабели, въжето и барабаните. Само Данълдийн и Андрю бяха слезли с летящата платформа, за да покажат, че се опитват да извадят падналата стълба.

Джони пристигна спешно с малкия пътнически самолет, за да измисли някакъв нов начин да изкопаят златото. Не беше взел втори пилот. С него пътуваше само историкът доктор Макдърмот. Той бе настоял да дойде на обекта, за да опише достоверно епичната буря. При набирането на доброволци този възрастен шотландец смяташе, че ще е много полезен. Беше безкрайно ерудиран, опитен и ценен като преподавател по литература, но нямаше никаква подготовка за тежката работа, кипяща в момента на обекта. Не притежаваше нито достатъчно физическа сила, нито необходимите умения. Джони разбираше, че не разполага с време, за да вземе от лагера някой друг — млад, пъргав и обучен шотландец.

За връзка използваха радиопредаватели с малък радиус на действие. Подобни бяха монтирани в кабините на всички машини. Можеха да се използват за установяване на контакт на разстояние до километър и половина. Планините на изток не позволяваха радиовълните да бъдат уловени отвъд тях. Предавателят на платформата беше включен.

— Отпусни контрата на макарата, Андрю! — викаше Данълдийн. — Двигателите прегряват.

— Блокирала е от замръзналата вода!

— Андрю! Освободи куката от стълбата!

— Дори не помръдва, Данълдийн! Това нещо се е заклещило под леда.

В слушалките се чуваше воят на претоварените двигатели.

Джони подозираше какво ще се случи. Платформата беше попаднала в капан и не можеше да излети. Нямаше възможност и да кацнат в ревящите ледени води. Всеки момент щеше да избухне в пламъци.

Управлението на тези платформи беше много просто и лесно. Те имаха куполообразни кабини от оловно стъкло, но тяхната я бяха свалили и върху Данълдийн се изливаха фонтани вода, която замръзваше както по него, така и по пулта за управление.

Разузнавателният самолет щеше да прелети в небето над главите им само след секунди. Трябваше да отнесе информация, че на обекта кипи трескава работа. Не биваше да се разбере за катастрофата. Джони вече чуваше двигателите му, чийто шум ставаше все по-ясен и по-ясен.

Грохотът на въздушната вълна от свръхзвуковата скорост щеше да разкъса въздуха всеки момент. Веднага щом отмине, трябваше по някакъв начин да изтеглят от платформата двамата нещастници.

— Доктор Мак — изкрещя Джони към задната част на самолета. — Приготви се! Ще ставаш герой!

— О, Господи! — отвърна докторът.

— Отвори страничната врата и хвърли две спасителни въжета! Провери дали са закрепени здраво за скобата!

Възрастният човек започна да рови безпомощно из купищата кабели и въжета, чието предназначение не разбираше.

— Дръж се! — изкрещя Джони.

Той пикира надолу в бушуващите въздушни маси между двете стени на каньона. Крилата на самолета почти ги докоснаха.

Стомахът на доктор Макдърмот се преобърна. Виждаше кафяво-белите скали през отворената врата, те профучаха пред разширените му от ужас очи с шеметна скорост. Едва се задържа на краката си.

Джони включи бордовия предавател.

— Данълдийн — извика той в микрофона, — пригответе се за напускане на платформата!

Чу се тътенът от преминаването на разузнавателния самолет.

Данълдийн вдигна глава нагоре. Джони разбра защо го прави — за да бъде забелязан от разузнавателния самолет и Търл да си помисли, че това е самият Джони.

Двигателите на платформата вече димяха. От нея излизаше синкав пушек на фона на водните фонтани.

Водата под леда беше под налягане и използваше всяка пукнатина, за да излезе на свобода.

Андрю блъскаше по покритата с лед лебедка с един огромен чук. Изведнаж го захвърли и грабна бутилка със запалителен газ, като се опитваше да отвори клапата, за да пререже с пламъка кабела. Но тя също бе замръзнала.

Джони свали самолета на седем-осем метра над платформата и натискаше копчетата като луд, за да го задържи в това положение. От горящите двигатели на платформата се издигаха кълба дим. Те вече стигаха до кабината на самолета и в нея се дишаше трудно.

— Доктор Мак! — изкрещя Джони. — Хвърли спасителните въжета!

Възрастният мъж почти се бе оплел в тях. Не можеше да ги отдели едно от друго. Най-после намери един свободен край и го хвърли през вратата.

С големи усилия успя да размотае петнадесетина метра. Завърза другия край за една скоба толкова здраво, колкото можеше. Джони маневрираше, за да спусне въжето точно над блъсканата от водните струи платформа.

— Не мога да намеря друго свободно въже! — изплака докторът.

Джони изкрещя в микрофона:

— Хванете се за въжето!

— Хайде, Андрю! — извика Данълдийн.

Седем-осем метра от него лежаха върху платформата, пред очите им то се покриваше с лед.

Андрю уви около ръката си част от висящото във въздуха въже.

— Не го увивай така! — крещеше Джони.

Ако Данълдийн увисне под него, тежестта му ще затегне примката и тя ще му откъсне ръката или поне ще я счупи.

— Вържи го за дръжката на чука!

От двигателите на платформата вече излизаха буйни пламъци.

Андрю успя да откърти от пода тежкия чук. Уви два пъти въжето около дръжката му.

— Сега се хвани здраво! — пак извика Джони.

Андрю сграбчи хлъзгавата дръжка с двете си облечени в ръкавици ръце.

Джони издигна самолета седем метра нагоре. Андрю увисна във въздуха, като под него се вееше другият край на въжето.

— Капитанът напуска кораба си последен! — каза Данълдийн и се вкопчи в него.

Джони започна плавно да набира височина. Знаеше, че от рязкото ускорение двамата мъже можеха да се изпуснат и да отидат под леда.

Андрю, който се държеше за дръжката на чука, висеше на около осем метра под корема на самолета, а Данълдийн, хванал се за другия край, на петнадесет метра.

— Мисля, че скобата започва да се измъква! — отново изплака доктор Макдърмот.

Заледените ръкавици на мъжете сигурно бяха много хлъзгави. Беше невъзможно да издържат тристата метра до ръба на площадката. Джони гледаше с ужас реката отдолу.

Летящата платформа избухна с оранжеви пламъци.

Самолетът се разтресе от взривната вълна.

Джони погледна към висящите мъже. Пламъците бяха стигнали до Данълдийн. Кожените му дрехи горяха!

Насочи самолета надолу към реката. Боравеше умело с уредите за управление. Спусна го на петнадесет метра над снежната повърхност. Дали ледът беше достатъчно дебел?

Спусна се още малко и Данълдийн падна в дълбокия сняг. Джони го влачи тридесетина метра по замръзналата река, за да изгаси пламъците.

На единия бряг забеляза малка тясна площадка.

Трябваше да приближи самолета само на тридесетина сантиметра от стената на каньона, за да остави на нея Данълдийн.

Ръцете на Андрю се плъзгаха по замръзналата дръжка на чука милиметър по милиметър. Накрая не издържаха и се разтвориха. Падна от три метра височина. Ако не беше Данълдийн, който го хвана навреме, щеше да се прекатури през ръба на площадката.

Джони отчаяно се бореше с вятъра. Обърна самолета и се приближи до тях с отворена врата.

Двамата пропълзяха през нея, а доктор Макдърмот им помагаше.

Андрю издърпа въжето и затвори вратата. Джони излетя нагоре, набра шестстотин метра височина, направи завой и кацна върху площадката на върха.

Доктор Макдърмот, заеквайки, се извиняваше през цялото време:

— Не можах да намеря второ въже — повтаряше той.

— Недей да мислиш повече за това — успокояваше го Данълдийн. — Дори се повозих в снега като с шейна.

Докторът разкопча обгорелите му дрехи и го огледа. Изпитваше истинско облекчение, че Данълдийн само е поопърлен и няма никакви тежки изгаряния.

— Имах такъв шанс да стана герой — вайкаше се доктор Макдърмот. — А аз го проиграх!

Джони слезе от самолета и се приближи до ръба на пропастта. Останалите го последваха. От преживяното напрежение по лицата на членовете на работната група бе избила студена пот. Гледката беше страховита, дори да се наблюдава само отстрани.

Джони клатеше глава и гледаше надолу в тристаметровата бездна. На дъното стърчеше забитата в леда стълба. Летящата платформа вече бе изчезнала под него. Снегът около мястото на катастрофата беше почернял от експлозията и изпъстрен с отломки.

Джони се обърна към Данълдийн и останалите:

— Направихме всичко, каквото можахме.

Почти в един глас началникът на смяната и Данълдийн се възпротивиха:

— Нямаме право да спрем работата точно сега!

— Край на цирковите номера! — отвърна Джони. — Вече няма да висим от ръба на тази скала и да треперим през цялото време. Елате с мен!

Те го последваха. Той посочи право надолу:

— Тази жила продължава и навътре в скалата. По дължината й има каверни, пълни със злато, разположени на всеки тридесет метра. Ще изкопаем шахта. След това ще направим галерии под земята, които да стигат до стената, и така ще измъкнем златото от обратната страна.

Всички мълчаха.

— Но онази цепнатина там… не можем да използваме взрив. Лицевата страна на скалата ще се отдели.

— Можем да работим само с пробивни машини. Ще дълбаем успоредни канали, а след това с вибрационни чукове ще разкъртим скалата. Сигурно ще ни коства повече време, но трябва да работим упорито. Няма да е лесно да стигнем до златото.

Да се доберат до него под земята? Това им се стори гениална идея. Началникът на смяната и Данълдийн започнаха да изготвят график за докарването на необходимата техника за копаене и извозване на скалната маса. Заля ги вълна на облекчение. Долетя другата смяна и когато чуха за новите планове, изпаднаха във възторг. На никого не се нравеше да виси във въздуха над зейналата пропаст и в края на работния ден да няма почти никакъв резултат от труда му.

— Организирайте всичко и започнете още преди следващия полет на разузнавателния самолет — каза Джони. — Търл може да е луд, но все пак е миньор. Ще разбере какво правим и няма да предприеме нищо. Ще изгребваме скалата лъжичка по лъжичка и затова работата не трябва да спира през всичките двадесет и четири часа. И без това в такова отвратително време под земята ще се работи много по-лесно. Ще използваме изкопаната маса за подравняване на площадката. Къде е теодолитът, за да видим в каква посока и къде точно да започнем да копаем?

Чу се шум от самолетни двигатели — Данълдийн отиваше в базата, за да докара още хора и машини.

„Все пак може и да успеем“ — помисли си Джони.

3

Зът разтревожено наблюдаваше как Търл и цяла тълпа механици около него ремонтират стария бомбардировач.

В огромните подземни гаражи и хангари отекваха воят на бормашините и звънът на чуковете.

След пристигането на новите работници механиците на Зът се върнаха обратно при него. С изключение на зареждането на разузнавателните самолети на всеки три дни (нещо, което той смяташе за напълно излишно) вече нищо друго не спъваше работата му. До днес Търл беше оставил началника на транспорта на спокойствие. Той сам обслужваше и се грижеше за двадесетте бойни самолета край лагера. Така че освен от сегашната неочаквана задача Зът нямаше от какво друго да се оплаква.

Но това беше пълна идиотщина! Бомбардировач! Съзнаваше, че е по-добре да си мълчи.

В огромната кабина за управление на самолета Търл променяше предварително заложените в него програми. Беше потен и изцапан със смазка. В едната си ръка държеше дистанционно управление. Натискаше копчетата му и вкарваше нова информация в командната система на бомбардировача.

— Шотландия… Швеция…

Продължаваше да чете, като от време на време поглеждаше някакви таблици и бележки, а ноктите му не спираха да играят по копчетата. В кабината нямаше места за сядане, тъй като това бе безпилотен самолет, и Търл се беше свил неудобно върху кожуха на единия от двигателите.

— …Русия… Алпите… Италия… Китай, не… Алпите… Индия… Китай… Италия… Африка…

— Търл — повика го Зът смирено.

— Затваряй си устата! — отсече Търл, без дори да вдигне поглед. — …Амазонка… Андите… Мексико… Скалистите планини! Скалистите планини веднаж, два пъти, три пъти!

— Търл — повтори Зът, — този бомбардировач не е летял от хиляда години, той е истинска развалина.

— Нали точно затова го ремонтираме — изръмжа Търл, като свърши работата си и се изправи.

— Търл, може би не знаеш, но това е самолетът, с който е била завладяна планетата преди повече от десет века. С негова помощ е била обгазена. А след това и ние сме стъпили на Земята.

— Е, и какво от това? Нали виждаш, че го зареждам с нови контейнери с газ.

— Но, Търл, ние вече завладяхме тази планета преди хиляда години. Ако сега пуснеш смъртоносен газ, дори само на няколко места, той може да порази собствените ни лагери и мини!

— Ние разполагаме с достатъчно дихателен газ — прекъсна го Търл и го избута с рамо, за да се върне обратно при огромната машина.

Работниците търкаляха нагоре грамадните контейнери, докарани от един склад, скрит дълбоко под земята. Чистеха ги внимателно от мръсотията, полепнала по тях през вековете. Търл ръководеше енергично действията им, като постоянно даваше напътствия, къде да ги слагат.

— Петнадесет контейнера! Докарали сте само четиринадесет! Веднага дайте още един!

Няколко работници се втурнаха презглава, а Търл започна да свързва крановете на контейнерите с кабели, като си мърмореше нещо и проверяваше цветната им маркировка.

— Търл, този самолет е запазен като любопитен исторически експонат. Моделът е много опасен. Едно е да насочваш с дистанционно управление разузнавателен самолет с малки двигатели — никога не можеш да изгубиш контрол над него! Двигателите на този бомбардировач са мощни, колкото на дванадесет товарни кораба, взети заедно. Създават смущения в сигналите, които той изпраща обратно към дистанционното управление. Би могъл да се изплъзне изпод контрола ти и да пусне смъртоносния газ в най-неочаквано място. Прекалено е несигурен, за да можеш да го насочваш прецизно. След като веднаж излети във въздуха, нищо не може да го спре. При него командите са необратими, също както при телепортирането.

— Затваряй си устата! — каза Търл.

— В правилника пише — продължи да настоява Зът, — че такива самолети могат да се използват само при изключителни обстоятелства. А в момента аз не виждам такива, Търл.

— Затваряй си устата! — повтори Търл и продължи да свързва кабелите.

— Издал си заповед да бъде на постоянно разположение пред площадката за телепортиране. Тя ни е необходима за обслужване на товарните кораби. А това е боен самолет. Тях ги използват единствено за нанасяне на първи удар върху чуждата планета и никога след това, освен при отстъпление. В момента не водим война и не се готвим да се изтегляме от тази планета.

На Търл вече му писна. Извади бележките си и се надвеси над Зът.

— Единствено аз имам право да преценявам обстановката. На планета, където няма военно министерство, за тези неща се грижи началникът на сигурността. Заповедите ми не подлежат на обсъждане. Този самолет ще чака край площадката за телепортиране и никой няма право да го мести оттам. Колкото до управлението и контрола над него — и той размаха пред лицето на Зът тридесетсантиметровата квадратна кутия, — те са съвсем сигурни. Просто трябва да се въведат и наберат необходимите данни, да се натиснат стартовите копчета и вече никой нищо не може да направи! Самолетът ще излети и ще изпълни поставената му задача! Ще остане в пълна бойна готовност през цялото време!

Зът се отдръпна. Малки влекачи теглеха огромната стара машина към вратата на площадката. Ако останеше там, щеше да я блокира и да пречи на обслужването на товарните кораби, които докарваха рудата.

— Много странни координати въведе в паметта — промълви тихо Зът.

Търл държеше огромен гаечен ключ. Приближи се до Зът.

— Това са координатите на географските места, на които човекът е дал собствени имена. В тези райони все още има останали живи хора.

— Толкова ли са малко? — престраши се да попита Зът.

Търл изкрещя нещо и запокити ключа по него. Зът успя да се наведе навреме и ключът издрънча по пода на хангара, като накара няколко работници да подскочат.

— Търл, държиш се като луд — каза Зът.

— Само представителите на чужди раси могат да полудяват! — изрева Търл.

Докато влачеха древния самолет към площадката за телепортиране, Зът стоеше настрана.

— Ще остане точно там! — кресна Търл, без да се обръща конкретно към някого. — Така ще може да бъде изстрелян по всяко време през следващите четири месеца.

„А това със сигурност ще стане на деветдесет и третия ден от следващата година“ — помисли си той и се усмихна тайничко.

За момент Зът се поколеба дали няма да е по-добре да застреля Търл през някоя тъмна нощ. Началникът на сигурността бе върнал оръжието на служителите и издаде разрешение да го носят със себе си. Заповяда пушките в пирамидите край спалните помещения да бъдат винаги заредени. Но тогава се сети, че злият демон беше скрил някъде един плик, който щеше да се появи на бял свят, ако нещо се случи с него.

По-късно, когато останаха насаме с Нъмф, Зът сподели всичко това с него. Зът обичаше да ходи на лов, а този бомбардировач щеше отново да унищожи всичкия дивеч. Нъмф също беше страстен ловец.

Но Директорът на планетата го изслуша със стъклен поглед и не обели нито думичка.

И така, бомбардировачът, същият, който преди хиляда години бе обгазил планетата и предрешил победата на нашествениците, остана пред вратата на площадката за телепортиране. Зареден със смъртоносен газ, с предварително въведени координати, той остана да очаква Търл да натисне няколко копчета на дистанционното управление, като същевременно блокираше пътя на всичко и на всички.

Всеки път, когато преминеше покрай него, Зът потреперваше. Очевидно Търл бе напълно полудял.

Тази нощ както винаги главата на Търл се въртеше и той се чувствуваше замаян. Беше изтекъл още един ден, а не се беше добрал до никаква информация за мисията на Джейд. Какво търсеше тук агентът?

Разглеждаше снимките, направени от автоматичния разузнавателен самолет. Животните се опитваха да стигнат до жилата от другата й страна, под земята, което беше много хитро. Така сигурно щяха да успеят. Ако ли пък не, той знаеше какво да направи.

Всяка вечер минаваше да нагледа двете момичета. Хвърляше им месо и дърва. Понякога отвън, край оградата, намираше пакети. Избягваше да се замисля как са попаднали там, а направо ги пускаше в клетката. Беше оправил тръбите за вода, но сега пък басейнът преливаше. По-голямото отново седеше, както обикновено. Щом ги видеше, веднага започваха да го гризат въпроси около загадката с парапсихическите им способности. Чудеше се коя от двете изпраща импулсите и дали могат да бъдат дешифрирани с помощта на някаква апаратура. Е, добре, докато онези животни горе в планината се трудят усърдно, той нямаше да убие момичетата. Все пак те бяха механизмът, с чиято помощ държеше останалите в ръцете си.

Но на деветдесет и третия ден, ха-ха! Не можеше да разчита, че животните няма да проговорят. Не биваше да поема риск, като остави живи свидетели, до които компанията и правителството можеха да се доберат. Животните трябваше да изчезнат от лицето на Земята и този път завинаги.

Търл заспа съвсем объркан от неизвестността около него. Джейд му пречеше да се добере до златото. Само той беше виновен. Но как се извършва съвършеното убийство на един от най-добрите агенти на ИБР? Започнеше ли да разработва някакъв план, веднага му се завиваше свят. Докато разреши този проблем, трябваше да изглежда, сякаш няма по-съвестен и по-опитен в неговата работа. Всички щяха да са убедени, че е най-великият, най-предпазливият и най-подозрителният началник на сигурността, който компанията някога е имала.

Наистина ли полудяваше? Не, просто бе по-умен от останалите.

4

Джони се връщаше у дома.

От малкия товарен самолет разтовариха четири коня в каньона над пасището на селото. Беше толкова студено, че от ноздрите им излизаха струйки пара. Животните бяха опитомени съвсем наскоро и когато им свалиха превръзките от очите, започнаха да удрят с копита замръзналата земя и да цвилят. На такава височина въздухът бе кристално чист, но и мразовит. Падналият през последната буря сняг застла всичко с бяло покривало и планината сякаш бе потънала в неподвижна тишина.

С Джони бяха Ангъс Мактавиш и пасторът Макгилви. Имаше и един пилот, който трябваше да върне самолета, ако се наложи да останат повече от един ден. Те излетяха веднага след като разузнавателният самолет премина над тях и не биваше той да ги засече на другия ден в каньона над селото.

Преди около седмица Джони най-неочаквано се събуди през нощта със странното усещане, че знае къде би могъл да намери уран. Някъде около собственото му село! Не смееше да храни големи надежди, но болестите на неговите хора говореха за наличието му. Количествата може би нямаше да са огромни, но все пак щеше да бъде нещо повече от единственото намерено парче в Юрейван. Той се чувствуваше малко гузен, че използва такъв прозрачен повод, за да посети родното си село, защото имаше и съвсем лични мотиви. Хората трябваше да бъдат преместени и заради радиацията, и поради опасността от евентуални бъдещи бомбардировки.

Джони и останалите мъже претърсиха планините, за да открият подходящо място за живеене, но усилията им се увенчаха с успех едва вчера. Беше едно старо миньорско селище, разположено по-ниско на западния склон, и се свързваше със западните равнини чрез тесен проход. През центъра му минаваше малко поточе. Много от къщите все още бяха със здрави прозорци. Около него дивечът бе в изобилие. И нещо още по-важно — в единия му край имаше тунел, дълъг близо осемстотин метра, който при нужда можеше да послужи за укритие. Върху близкия хълм личаха залежи от въглища. Мястото бе много красиво, а наблизо нямаше и следа от уран.

Джони не вярваше, че хората от селото ще пожелаят да се преместят. Опитваше се и преди да ги накара, но дори баща му беше възприел тези приказки като израз на младежката му буйност. Ала беше длъжен да опита отново.

Ангъс и пасторът настояха да дойдат с него. Той им обясни опасността от облъчване, не искаше те да се излагат на този риск. Но Ангъс просто размаха бутилката с дихателен газ и обеща да проверява пътя пред тях много, много внимателно. А пасторът бе достатъчно мъдър и опитен представител на своето съсловие и знаеше, че Джони сигурно ще има нужда от помощ.

Много добре разбираха, че не бива да кацат на поляната край селото. Цял живот хората бяха наблюдавали разузнавателния самолет, прелитал над тях, но една такава машина, видяна отблизо, можеше много да ги изплаши.

Част от изминалата нощ прекараха в обсъждане на плановете си. Ангъс и пасторът бяха инструктирани подробно — никакви действия, които биха могли да стреснат жителите, никакви приказки за чудовища, никакви истории, свързани с Криси. Те щяха да бъдат достатъчно потресени от факта, че някой идва откъм горния каньон, защото всички проходи към селото бяха затрупани от дълбок сняг.

И ето сега тримата ездачи и един тежко натоварен кон се спускаха надолу по пасището. Копитата издаваха едва доловим шум в скърцащия сняг. Изоставените в покрайнините колиби изглеждаха порутени и самотни. Във въздуха се издигаше един-единствен стълб лютив дим. Къде ли бяха кучетата?

Джони дръпна юздите и спря. Оборът на конете беше празен. Вслуша се внимателно и чу шум под навесите зад него. Може би бяха там? Погледна към кошарите, където затваряха дивите говеда, преди да падне първия сняг. Бяха полупразни и месото със сигурност нямаше да стигне, за да преживеят зимата.

Ангъс се спусна от гърба на коня и провери дали в околността има радиация — точно така, както беше обещал. Дихателният газ не избухна, следователно в непосредствена близост нямаше никаква опасност.

Но къде бяха кучетата? Наистина те не бяха свикнали някой да се появява откъм каньона горе в планината и все пак бе странно.

Джони потегли към Съдилището. Ангъс направи още един тест пред тях. Никаква реакция.

От развалините излезе стара грохнала хрътка и ги загледа с полуслепите си очи. Приближи се внимателно, коремът й се влачеше по дълбокия сняг. Дойде до Джони и го подуши от всички страни. От носа й излизаше пара.

Замаха с опашка, почти се залепи за него, зарови муцуна в снега под краката му. Задницата й щръкна и така се изви от радост, че опашката почти докосваше главата й.

Долу в центъра на селото се чу лаят на още три-четири кучета.

Джони скочи на земята, за да погали хрътката. Това беше Пантера, едно от семейните им кучета. Поведе коня за юздите и продължи пеша, а позналата го стара ревматична кучка весело подскачаше из краката му.

Зад ъгъла на една къща ги следеше дете с хлътнали от глад очи. Щом се приближиха, то се обърна и побягна, като се препъваше в дълбокия сняг.

Джони спря пред Съдилището и погледна вътре. Вратата бе извадена от пантите, помещението бе празно и студено, а ветровете бяха навяли в него доста сняг. Излезе и огледа притихналото, тънещо в развалини село.

Видя, че от комина на бащината му къща излиза дим, и се отправи натам. Почука на вратата.

Чуха се стъпки и някой открехна вратата. Беше леля му Елен. Надничаше през процепа, без да смее да отвори. Накрая промълви:

— Джони? — и след малко продължи: — Но ти си мъртъв, Джони!

Отвори широко вратата и се разплака.

Избърса очите си с престилката от еленова кожа.

— Влизай, Джони. Стаята ти е празна… раздадохме нещата ти на младите мъже в селото… Влизай по-бързо, че къщата ще изстине.

— Хората болни ли са? — попита Джони, защото се притесняваше за своите придружители.

— О, не. Не повече от друг път, нищо необичайно. Но някой видял из хълмовете елен и всички мъже отидоха да го преследват. Няма много храна, Джони. Откакто ти ни напусна, съвсем не достига.

Разбра, че думите й прозвучаха като обвинение, и добави:

— Имам предвид, че…

Разплака се отново. Джони усети как сърцето му се свива. Леля му остаряваше много бързо. Беше изнемощяла и отслабнала, скулите й бяха изпъкнали.

Джони повика Ангъс и пастора да влязат и да се стоплят край огъня. Леля му Елен никога преди това не беше виждала чужденец и малко се поизплаши. Но се запозна с тях и тръгна да им претопля супата от варени кокали, за която всички бяха единодушни, че е страшно вкусна. Тя престана да стрелка Джони с питащ поглед и остана много доволна.

— Криси намери ли те? — осмели се да попита накрая.

— Жива е — отговори Джони. — Пати също.

Не трябваше да я плаши, не биваше да ги стряска.

— Толкова се радвам! Знаеш ли колко се притеснявах? Но тя не искаше и да чуе! Всички я убеждаваха да не тръгва. По някое време конят ти се върна тук.

Тя отново заплака, приближи се до Джони и го притисна силно към себе си. Отиде в другата стая, за да им приготви леглата за сън, ако решат да прекарат нощта при нея.

Джони излезе и намери детето, което бе избягало, когато ги видя. Изпрати го към хълма, за да извика ловната дружинка, преследваща елена.

Вече минаваше четири, когато успя да събере съвета на старейшините. Учуди се много, защото той се състоеше само от стария Джимсън и Браун Лимпър Стафър. Третият член бе умрял съвсем наскоро и на негово място още нямаше назначен никой. Джони оправи вратата на Съдилището и запали огъня.

Представи Ангъс и пастора. Забеляза, че „съветът“ ги прие с притеснение. Както и леля му Елен, те никога в живота си не бяха срещали чужденци. Но гостите се отдръпнаха настрани и се стараеха да останат почти незабелязани.

Джони обясни пред съвета защо е дошъл. Не предизвика никаква тревога. Каза им, че е разбрал защо хората в тази долина боледуват, защо децата са толкова малко, а смъртните случаи толкова много. Напомни защо е напуснал селото — да намери по-добро място за живеене. Вече беше успял. Новото селище е много хубаво — по главната улица има течаща вода, снегът там е много по-малко, а дивеч и къщи се намират в изобилие. Наблизо има вид черна скала, която гори, и изобщо става дума за едно чудесно място. Това беше прекрасна, аргументирана реч.

Старият Джимсън изглеждаше заинтригуван и доброжелателно настроен към него. Той се посъветва с Браун Лимпър, точно както си му е редът.

Но Браун Лимпър имаше зъб на Джони много отдавна. Я виж каква стана тя накрая! Джони беше заминал, без да послуша никого. Той бе причината да тръгнат Криси и Пати, които може би вече бяха мъртви. Изведнаж, след година и половина или дори повече, се появява отнякъде и поставя исканията си — да напуснат собствените си домове и да се преместят на ново място. Но родното им село е тук, тук те винаги са се чувствували в безопасност. Толкова по този въпрос!

Гласуваха. Резултатът беше равен. Съветът не можеше да вземе решение как да постъпят.

— Понякога решения са се вземали и след гласуване на всички жители, имащи право на глас — каза Джони.

— Откакто се помня, такова нещо не се е случвало! — отсече Браун Лимпър.

— Аз пък си спомням — намеси се Джимсън. — Разширен съвет и сетне гласуване се проведоха преди тридесет години, когато ставаше въпрос да се смени мястото на оборите и кошарите.

— Тъй като резултатът е равен — обади се Джони, — ще свикам разширен съвет с участието на цялото село.

Тази идея хич не се хареса на Браун Лимпър, но в случая нямаше какво да прави. Няколко души се въртяха отвън любопитно и Джони ги изпрати да извикат останалите.

Когато се събраха всички, навън вече бе тъмно. Джони донесе още дърва и подсили огъня. От предпазливост не посмя да включи миньорската лампа.

Огледа всички събрали се, които бяха насядали по пейките и по пода. В изпълнената с дим малка стая лицата им бяха слабо осветени от пламъците на огъня. Почувствува се много зле. Това бяха сломени хора, изнемощели от глад и някои от тях боледуваха. Децата бяха прекалено тихи. Имаше само двадесет и осем.

В него закипя гняв срещу психлосите.

Овладя се и се постара да изглежда много спокоен. Усмихваше се, но в действителност му се плачеше.

След като получи разрешение от съвета, той си развърза торбата.

Вътре имаше подаръци. Раздаде малко сушено месо, снопчета киникиник — ароматна трева за подобряване на вкуса му, и няколко остри кремъка, които пускаха дълги искри. Хората много се зарадваха на всичките тези неща и се надпреварваха да му благодарят. След това извади няколко брадви от неръждаема стомана и им показа за какво служат. Разцепи един огромен дънер край огъня само с един удар. Всички бяха поразени. Подари им и тях. Бръкна и извади няколко ножа от неръждаема стомана. Показа им как могат да се използват и ги предупреди да внимават да не се порежат. Жените направо изпаднаха във възторг. Раздаде и тях.

Накрая премина към целта на посещението си. Разказа им всичко за новото селище. Обясни колко лесно ще бъде самото преместване, но не спомена, че то ще се извърши със самолет, защото не искаше да загуби бързо спечеленото доверие.

Покани ги да задават въпроси, но никой не се обади. Джони имаше лошо предчувствие.

Извади от торбата си едно триъгълно парче стъкло и им демонстрира, че е прозрачно и през него може да се вижда. Каза им, че на новото място има много прозорци с такива стъкла, които пропускат слънчевата светлина, но не и студа. Едно от децата се поряза и бързо му го върна.

Обясни им причината за техните болести — долината, където живеят. В нея под земята е скрита отрова, която им пречи да имат деца.

С умоляващо изражение на лицето той помоли стария Джимсън да подложи въпроса на гласуване. Първо нека да дадат знак тези, които са за преместването. Последва преброяване. Кои са против? Отново преброяване.

Три гласа за преместването, петнадесет против. Децата нямаха право да участвуват в гласуването.

Но Джони не възнамеряваше да се предаде толкова лесно. Стана прав.

— Много ви моля — каза той, — обяснете ми защо взехте такова решение?

Един възрастен мъж на име Торенс Маршал стана и огледа околните, сякаш за да се убеди, че в постъпката му няма нищо нередно.

— Тук е родното ни място, тук са нашите домове. Тук ние се чувствуваме в безопасност. Благодарим ти за подаръците. Много се радваме, че ти се завърна — каза той и седна.

Браун Лимпър изглеждаше повече от доволен. Хората започнаха тихомълком да се разотиват.

Джони седна. Хвана главата си с две ръце. Чувствуваше се победен.

Усети на рамото си ръката на пастора.

— Много рядко — каза той — човек е пророк в собствената си страна.

— Не става дума за това — отговори Джони, — но просто…

Не успя да довърши. В главата му се въртеше една-единствена мисъл: „Горките хора! О, горките хора!“

По-късно през нощта той се качи на хълма, където беше гробището. Започна да рови в снега, докато намери кръста, поставен на гроба на баща му. Беше паднал. Изправи го и отново издълба името. Дълго остана в мразовитата нощ, загледан в малката могилка. Някога баща му също бе отказал да се преместят.

Щеше ли целият народ да загине тук, на това място? Острият зимен вятър се спускаше с вой от Върха.

5

— Джони, събуди се! Ставай! Пламна!

Джони отвори очи. Все още беше тъмно. През зимата нощите са много дълги. Стори му се доста странно, че се намира в собствената си стая, Ангъс го дърпа, за да стане, а на масата свети миньорска лампа.

Изведнаж проумя значението на това, което му казваше младежът. Скочи и започна да надява дрехите си от еленова кожа.

Ангъс се беше събудил много рано, защото беше жаден. Леля Елен го чу да дрънчи с кофите. Те бяха празни, а Ангъс не обичаше да яде сняг, затова леля Елен поиска да отиде за вода. Но той не се съгласи и заяви, че сам може да свърши тази работа, ако му покаже къде е изворът. Тя посочи към покрайнините на селото, където минаваше потокът, от който всички вадеха вода. Той взе коженото ведро и излезе. Тъй като беше обещал на Джони да не ходи никъде, без да е проверил преди това местността за радиация, и сега носеше със себе си бутилка с дихателен газ и дистанционното управление. Поставяше я на десетина метра пред себе си и завърташе копчето. Изведнаж — ТРЯС!, чу се слаб гръм и дихателният газ пламна.

Ангъс подскачаше от възбуда и подаваше на Джони дрехите, за да се облече по-бързо. Избута го през вратата и се насочиха към извора в края на селото.

Ангъс спря. Завъртя копчето на дистанционното управление.

ТРЯС!

Чу се приглушена експлозия и избухна пламък.

Пасторът, събудил се от суматохата, също се присъедини към тях. Ангъс извърши опита още веднаж, за да види и той.

Внезапно Джони настръхна, но причината не беше сутрешният мраз. Дихателният газ експлодираше точно край пътеката, по която жителите на селото минаваха по два-три пъти всеки ден, когато отиваха за вода. Сети се и още нещо. Като малко момче се разбунтува срещу установените порядки и отказа да върши каква да е работа. Той е мъж, твърдеше още от момента на прохождането си, и затова ще ходи на лов, а няма да мие пода или да носи вода. Никога не се беше приближавал до извора, дори конете си поеше на друго място, нагоре по склона. Сега настръхна, защото разбра, че не е имунизиран срещу радиацията, а оцеляването му е било чиста случайност. Просто не беше идвал на това място. Смяташе за недостойно да мъкне кожените ведра с вода.

Но останалите и особено децата, жените и по-възрастните мъже, които вадеха вода всеки ден, редовно бяха получавали смъртоносните дози радиация. Когато си помисли за тези хора, усети в стомаха си вледеняващ хлад.

Ангъс искаше веднага да започне да копае под снега. Но Джони, не без помощта на пастора, успя да го спре.

— Нямаме защитна екипировка — каза Джони. — Нуждаем се от олово, оловно стъкло или нещо подобно. Но нека отбележим това място, така че да се знае от всички. То ще бъде забранена зона за преминаване. После можем да продължим търсенето.

С няколко много внимателни проверки те откриха, че зоната на радиация се разширява от пътеката в кръг с радиус десетина метра. Очевидно Ангъс бе попаднал точно в центъра му. Очертаха района с пепел от огнището на една изоставена колиба. Джони издяла колчета и ги забоде по краищата. Взе едно плетено въже и го омота около тях.

Джимсън, чието внимание бе привлечено от експлозиите, дойде да види какво става. Имаше и други любопитни. Джони остави пастора да им обяснява. Докато вършеше работата си, чуваше части от речта му. Говореше нещо за духове. Но за каквото и да ставаше дума, то очевидно имаше ефект, защото Джимсън веднага започна с важен вид да дава инструкции на хората си да заобикалят опасното място. Джони беше сигурен, че в най-скоро време този кръг ще стане табу. Само няколко крачки встрани — и пътят вече беше безопасен.

Зазоряваше се. Трябваше да проверят дали в околността няма и други опасни места. Работеха бързо, защото искаха да тръгнат преди обед. Маршрутът на разузнавателния самолет минаваше наблизо и те трябваше да го изпреварят. Джони не искаше снимки, документиращи тази операция, да попаднат в ръцете на Търл. А маркировката не би му направила впечатление. Един кръг, ограден с въже, нямаше да събуди подозрение — щеше да изглежда като обикновен обор. Наоколо постоянно минаваха хора, коне и кучета. Но самолет, кацнал в горния край на каньона, и трима души, чието облекло се различава от това на останалите, бе съвсем друго нещо.

Докато дъвчеха закуската, донесена им от леля Елен, Джони постоянно гледаше към широката ливада. Каква огромна площ им предстоеше да проверят!

Хрумна му нещо. Беше рисковано, но от прочетените книги на тази тема бе научил, че малките дози радиация, поети за кратък период от време, не са опасни.

Взе една маска и няколко бутилки с дихателен газ. Напълни кофа с пепел от огъня. Яхна единия от конете.

— Ще прекося съвсем бавно, на зигзаг цялата поляна — каза той на Ангъс и на пастора. — Ще поспирам през десетина метра. През цялото време ще държа бутилката отворена. Всеки път, когато припламне, ще хвърлям на мястото шепа пепел и ще вдигам високо ръка. Пасторе, искам да застанеш на хълмчето и да направиш скица на долината, а ти, Ангъс, ще му казваш, щом ме видиш да давам знак. Ясно ли е всичко?

Те отговориха утвърдително. Пасторът се изкачи на хълма, като взе със себе си лист хартия и писалка. Ангъс го последва.

Тримата млади мъже, гласували за преместването на селото, попитаха дали могат да помогнат с нещо. Джони им каза да докарат още няколко отпочинали коня.

Огледа се. Всички бяха по местата си. Слънцето хвърляше върху снега червеникаво-златисти отблясъци. Провери дали маската прилепва плътно към лицето му, отвори съвсем малко клапата на бутилката и пришпори коня си.

Само след минута се чу първата слаба експлозия. Хвърли малко пепел, вдигна ръка и препусна нататък. В неподвижния въздух го настигна одобрителният вик на Ангъс. Пасторът отбеляза мястото върху скицата.

Джони кръстосваше поляната неуморно. Пламък от бутилката, шепа пепел, вдигната ръка, ехо от вика на Ангъс и отново тропот на препускащи копита.

Смени коня, отвори нова бутилка и се втурна на работа.

Жителите на селото наблюдаваха какво става с апатично изражение на лицата. Джони Гудбой още на времето вършеше куп странни неща. Но беше истински ездач. Всички го признаваха. Не разбираха защо от време на време палеше нещо като факла. Пристигналият заедно с него свещеник — истински свещеник от някакво село, наречено Шотландия, обясняваше нещо на стария Джимсън. Всички се чудеха, че наблизо има и друго село. О, да, това наистина е така. То съществува от много отдавна. Намира се през няколко планински хребета. Е, да, при тези дълбоки снегове човек няма възможност да стигне много надалеч. Но как само язди този Джони Гудбой! Вижте как снегът хвърчи изпод копитата на коня му!

Два часа по-късно и четирите коня бяха покрити с пяна, имаше шестнадесет празни бутилки от дихателен газ, а Джони едва се държеше на краката си. Вече можеха да потеглят обратно. Нямаха време дори да погледнат направената карта.

Решиха да оставят конете като подарък и тръгнаха към самолета пеша.

Пасторът обясняваше на Джимсън, че хората не бива да се доближават до местата, отбелязани с пепел. Джимсън твърдеше, че ще се погрижи за това, дори Браун Лимпър да се противи.

Леля Елен изглеждаше изплашена.

— Отново ли тръгваш, Джони?

Опитваше се да намери подходящите думи, за да му каже, че той представлява цялото й семейство.

— Искаш ли да дойдеш с мен? — попита той.

Тя отказа. Тук бил родният й дом. Но той трябвало да се върне някога, независимо от това, че жаждата за приключения из непознати земи е в кръвта му.

Джони обеща тържествено и й даде няколко подаръка, които беше запазил за раздялата: една голяма тенджера от неръждаема стомана, три ножа и кожено наметало с ръкави!

Леля му се престори, че всичките тези неща много й харесват, но когато той се обърна, за да помаха, преди да се скрие зад хребета, тя плачеше. Имаше ужасното чувство, че никога повече няма да го види.

6

В една от стаите на древното миньорско селище недалеч от жилата се чуваше само шумът от съсредоточената работа на няколко изпълнени с напрежение мъже. Отделните групи се трудеха упорито и неуморно.

Шотландците много се забавляваха, докато се нанасяха в канцелариите на „Емпайър Донтлис Майнинг Корпорейшън“. Сградата беше почти непокътната. Почистиха я основно и тя се превърна в съвсем приемливо работно помещение.

Джони подозираше, че след като залежите в мината са били изчерпани, някой е реставрирал този град. Не приличаше на другите. Опитваше се да отгатне защо изобщо са се занимавали с него, щом рудата е свършила. Но фактът си беше факт. На вратата на съседната сграда пишеше "Кръчма „Кървавата халба“. Пасторът официално забрани влизането там. Огледалата и чашите все още бяха здрави, а по стените висяха картини на танцуващи полуголи момичета и амурчета с опънати лъкове. На отсрещната страна на улицата имаше канцелария с табелка „Уелс Фарго“ и друга с надпис „Затвор“.

Всички се настаниха в "Елитен хотел „Лондон Палас“. Всеки от апартаментите носеше името на хора, очевидно някога много известни в миньорските среди. Три от възрастните вдовици вече властвуваха в кухнята, където Ангъс им беше обяснил как да боравят с печките с въглища. Имаше и течаща вода — истински лукс!

В канцелариите на „Емпайър Донтли“ бяха подредени макети на мината и някакви странни „исторически брошури“, в които се говореше за добрите стари диви времена, когато тук било само един лагер, разраствал се с дни и пълен с „лоши момчета“. Откриха и малки интересни диплянки с „План-програма за разглеждане на обектите“. В тях бяха отбелязани мястото и часът на „банковия обир“. Всички портрети на златотърсачи, миньори-пионери и „лоши момчета“ почистиха и закачиха обратно на стените.

Робърт Лисицата и двама от пилотите внимателно обсъждаха проекта за отвличане на един транспортен самолет. Засега не разполагаха с подходяща машина, за да прелетят до Шотландия и Европа. Миньорските самолетчета летяха само на няколкостотин километра. Блъскаха си главите над този проблем още от нощта, когато демонът им съобщи за бомбардировача. Смятаха за свой дълг да предупредят не само шотландците, но и остатъците от всички други народи. Действуваха много предпазливо, за да не събудят подозренията на психлосите. Единственото, което успяха да измислят, бе катастрофа във въздуха. След нея психлосите трябваше да останат с впечатлението, че самолетът им е потънал в морето. Но как да заглушат радиовръзката и как да превземат самолета в движение, все още не можеха да решат.

Друга група — двама свободни в момента началници на смени, Тор, Данълдийн и още няколко миньори — обсъждаше работата под земята. Бяха стигнали до жилата и напредваха по дължината й сантиметър по сантиметър, приближавайки се към лицевата страна на скалата. Кварцът, който вадеха, беше чист и красив, но в него нямаше и следа от злато. Джони беше направил справка и им обясни, че тези жили имат златни каверни, разположени на стотина метра една от друга, а в останалия кварц златото е с различна концентрация. Но те вече се бяха уморили да копаят минерала, в който нямаше и следа от ценния метал. Опитваха се да изчислят още колко им остава до пукнатината в скалата. Тя малко се бе разширила и това ги притесняваше.

Историкът доктор Макдърмот работеше сам. Беше облегнал стола си на стената и четеше старателно всичко, донесено му неотдавна от неговите разузнавачи от срутената библиотека на училището в един малък миньорски град.

Джони, Ангъс, пасторът и учителят се бяха скупчили над скицата на долината, направена от самия пастор.

Местата с радиация бяха наредени в една линия. В началото Джони си мислеше, че сигурно е жила уранит, която на места се издига нагоре към повърхността. Но все пак правилното им подреждане предизвикваше учудване.

— Разположени са в права линия — каза Джони, — на около тридесет метра едно от друго.

Бяха се съсредоточили над картата и мълчаха, когато към тях се приближи доктор Макдърмот.

— Открих тук нещо много интересно, Мактайлър — наруши тишината историкът, като размахваше книгата. — В справочника на чинкосите за Военновъздушната академия има грешка.

Джони повдигна рамене.

— Те често са писали различни неща, просто за да доставят удоволствие на психлосите.

— Но защо наричат академията „основна отбранителна база“?

— Предполагам — отговори Джони, — че са искали да звучи по-помпозно, защото това е била последната битка на Земята.

— И все пак „основна отбранителна база“ е съществувала — твърдеше историкът, като отново размаха книгата.

Джони я погледна. Заглавието й беше „Наредба за ръководство и провеждане на евакуация на децата от училищата в случай на ядрено нападение. Министерство на гражданската отбрана“.

— Очевидно — продължи историкът — децата е трябвало да останат в училище, докато кметът напусне града… не, не е така… а, ето го тук… „и от този момент всички заповеди се издават от основната отбранителна база“.

— Но ние не знаем къде се е намирала — обади се Джони.

Възрастният мъж пак отиде при купчината с книги.

— Знаем!

Върна се при тях с един том, в който бяха събрани „Доклади пред Конгреса за преразходите на военния бюджет“. Отвори го на едно отбелязано място и започна да чете:

— „Въпрос на сенатора Олдрич: Значи министърът на отбраната сам признава, че преразходът от 1,6 милиарда за построяването на основната отбранителна база в Скалистите планини е направен без знанието на Конгреса? Вярно ли е това, господин министре?“

Макдърмот показа страницата на Джони и затвори книгата.

— Значи чинкосите едновременно и грешат, и имат право. „Основната отбранителна база“ е съществувала и се е намирала в Скалистите планини.

Той се усмихна важно и седна на стола си.

Джони мълчеше.

Гробницата!

Железните врати и скелетите по стълбите.

Гробницата!

— Доктор Мак! — извика той. — Ела тук!

Джони му показа скицата.

— Веднаж ни разказа една история за някаква преграда от ядрени мини от Дамбъртън до Фолкърк, поставени от планинските войски на кралицата.

Историкът кимна с глава. Разглеждаше скицата.

— Намерихте ли останки от психлоски танкове? — попита накрая.

— Не — отговори Джони. — Но виж тук. Тази линия минава точно през изхода на прохода към равнината. Ядрените заряди са разположени на равни разстояния, и то в абсолютно права ивица.

— Но няма танкове… — намеси се пасторът.

— Мините никога не са избухнали — отвърна Джони. — С течение на времето просто са се разпаднали.

— Как се досети? — попита пасторът.

Джони се усмихна, беше му трудно да отговори. За да скрие вълнението си, посочи скицата. След малко каза:

— Този проход води от западната равнина нагоре към долината. Зад нея се намира каньонът, който се изкачва в планината, а в горния му край е основната отбранителна база на последното правителство на хората!

Той дорисува липсващата част на скицата.

Другите работни групи усетиха, че нещо става. Започнаха да се събират около тях.

На Джони му идваше да заплаче. Преглъщаше трудно.

— Не можех да проумея къде са изпращали изкопания уран. Знаех, че трябва да е някъде…

Пасторът предпазливо го докосна по ръката — опасяваше се, че отново може да претърпи силно разочарование.

— Очевидно не са го държали в самата база, момчето ми.

— Но архивите в нея ще ни дадат отговор и на този въпрос! — отговори Джони. — Там трябва да има карти, комуникационна система… Ще намерим отговора на място!

Ангъс продължаваше да се взира в скицата.

— О-о — мърмореше под носа си. — Замаскирани мини! А аз бях готов да започна да копая!

Робърт Лисицата събираше определените да заминат на разузнавателна експедиция в новооткритата база.

Историкът се беше заровил в нова купчина книги и търсеше информация за опасностите, които крият гробниците.

Джони седеше и гледаше в една точка.

— Недей да се тормозиш, момчето ми — каза му пасторът. — На сутринта ще разберем дали сме били прави.

ДЕСЕТА ГЛАВА

1

Вратата зееше полуотворена — така, както я беше оставил преди много години. На същото място, покрита със сняг, лежеше шината, с която някога я бе отворил. Не можеше да разбере дали характерната миризма все още тегне наоколо, защото носеше маска.

Потеглиха веднага щом видимостта позволи и сега Джони ги виждаше струпани пред входа. В каньона зад него шотландците разтоварваха необходимата им екипировка и техника. Самолетът трябваше да излети и всички следи да бъдат покрити със сняг.

Работеха под напътствията на спокойния глас на Робърт Лисицата: „Взехте ли миньорските лампи? Колко са резервните бутилки с кислород? Къде е Данълдийн? По-внимателно с експлозивите…“

Един шотландец приближи с тежък чук до вратата, за да се опита да я отвори по-широко, но Ангъс го спря.

— Не, не така. Просто пантите трябва да се смажат.

Той почукваше по дъното на една бутилка с масло. Под маската гласът му звучеше приглушено.

Всички носеха маски. Историкът твърдеше, че да се диша в древните гробници е много опасно за здравето. От костите на мъртвите във въздуха попадали някакви спори, които можели да накарат човек да раздере гърдите си от кашляне.

— Имаш ли нещо против да вляза пръв? — попита Ангъс.

Джони повдигна раницата си така, че той да се промъкне край него. Миньорската лампа разкъса мрака.

— Господи! Колко много скелети! — отвътре се чу как сипва масло върху пантите. — Опитай сега, Джони.

Джони натисна вратата с рамо и тя се отвори веднага. Надолу по стълбите нахлу поток светлина. Ангъс се беше отдръпнал от входа и стоеше сред разхвърляни кости, около ботушите му се вдигаха облаци прах.

Всички спряха за момент. Гледаха втрещени надолу.

На тази планета, превърнала се в гробница, труповете не бяха нещо непознато за тях. Те лежаха от хиляди години в старите постройки, дупки и пещери, навсякъде, където не бяха станали плячка за дивите животни.

Надолу по безкрайните стълби се виждаха останките на стотици мъже. Допреди дванадесетина години са били херметично затворени и дрехите, оръжията и другата екипировка бяха почти запазени, но от костите беше останал само прах.

— Всички са паднали по лице — обърна внимание Робърт Лисицата. — Вероятно е бил цял полк, който е влизал навътре. Забелязвате ли? Онези двамата сигурно са били последни и са затворили вратата.

— Отровният газ — каза Джони. — Изглежда са отворили бункера отвътре, за да може да влезе полкът, и отровният газ от каньона ги е помел.

— Унищожил е всички — въздъхна Робърт Лисицата. — Чуйте много добре, момчета, никой да не влиза, без да е сигурен, че маската му прилепва плътно към лицето.

— Трябва да погребем тези мъже — каза пасторът. — Всички имат медальони — той вдигна един от земята. — Питър Нолинс — редник, Морска пехота на САЩ, №35473524, кръвна група В.

— Морски пехотинци — цъкна с език историкът, — това наистина е военна база.

— Мислиш ли — попита пасторът Джони, — че твоето село някога е било военна база? То наистина е по-различно от другите градове.

— Селото е било построявано наново поне десетина пъти — отговори Джони. — Робърт, хайде да влизаме!

— Не забравяйте за какво сме дошли — обърна се Робърт към групата. — Трябва само да прегледаме. Не пипайте документите, докато не бъдат идентифицирани. Бункерът е голям. Не се отклонявайте, за да не се изгубите.

— Трябва да погребем тези тела — повтори пасторът.

— Ще го направим, разбира се — съгласи се Робърт. — Всяко нещо с времето си. Автоматчиците да вървят напред. Ако изскочат диви животни, да бъдат поразени с кратки откоси.

Петима шотландци се втурнаха надолу по стълбите с автомати в ръце. Търсеха вълци, змии или мечки, потънали в зимния си сън.

— Вентилационната група да бъде готова — заповяда Робърт и се обърна назад, за да се убеди, че тримата, които носеха тежките миньорски вентилатори, са на мястото си и чакат, готови за действие.

Под тях се чу накъсаният лай на автоматите. От всеки пет патрона два бяха негодни и стрелецът трябваше да презарежда по време на стрелба.

Радиоприемникът с малък обхват запращя в ръцете на Робърт: „Гърмящи змии. Четири. Всичките мъртви. Край.“

— Прието — отвърна Робърт в микрофона.

Отново прозвучаха изстрели.

По радиото се чу глас: „Кафява мечка. Заспала. Мъртва. Край.“

— Прието — каза Робърт.

„Пред нас има втора врата. Заключена е.“

— Сапьорите! — извика Робърт през рамо.

— Не — спря го Ангъс, — тези врати ни трябват здрави!

— Добре, давай — съгласи се Робърт. — Сапьорите, изчакайте, но бъдете готови. — А след това в микрофона: — Пращам човек да се справи с ключалката.

Зачакаха. В слушалката се чу пращене: „Вратата е отворена.“ Пауза. „Помещението зад нея е било затворено херметично. Вероятно вътре няма животни. Край.“

— Вентилационната група, напред! — извика Робърт.

Последният човек от екипа носеше клетка с плъхове. Постепенно в гробницата нахлу свеж въздух.

Радиото запращя: „Плъховете още живи. Край.“

— Готово е, Мактайлър! — каза Робърт.

Джони провери за последен път маската си и тръгна надолу по стълбите сред облаци прах. Чу как зад гърба му Робърт дава нареждания на останалите специални групи да се почисти районът пред гробницата и да се затрупат със сняг всички останали следи. Заповедите се чуваха слабо, сякаш от километри, в кънтящите коридори на основната отбранителна база на една отдавна изчезнала нация.

2

Светлината от лампата на Джони играеше по пода и стените на безкрайните коридори и помещения.

Подземието беше огромно. Канцеларии, канцеларии… Спални помещения. Складове. Стъпките им отекваха глухо, нарушавайки съня на загиналите преди хиляди години мъже.

Първата им находка беше комплект от няколко екземпляра планове на базата. Намери ги един от шотландците — бяха скрити в някакво чекмедже в контролния пункт. Не бяха много подробни, по-скоро предназначени да ориентират новопристигналите офицери. Разпределиха ги помежду си и на трепкащата светлина от лампата Джони се вгледа в скицата.

Подземието имаше няколко нива. Те образуваха огромен вертикален лабиринт, а на всяко ниво се преплитаха коридори и помещения.

Джони търсеше командната зала, мястото, където са получавали и обработвали информацията. Командна зала… Къде ли можеше да бъде?

Чу спорещи гласове зад себе си. Това бяха Ангъс и Робърт Лисицата, които разговаряха на другия край на коридора.

Ангъс твърдеше разпалено: „Зная, че връзката между тях се е осъществявала с асансьори!“

Робърт промърмори нещо в отговор.

— Зная, че се задействуват с електричество. Учил съм всичко това още преди. Електричество — за него са нужни генератори, а те са се превърнали в купчини старо желязо. Дори някой от тях да е годен, нямаме гориво. На дъното на резервоара има само утайка. А и да имаше, сигурен съм, че електрическите крушки не работят и моторите са блокирали.

Робърт възрази нещо с приглушен глас.

— Какво от това, че кабелите са в изправност! Ако пуснем ток по тях, единственото, което ще заработи, е системата за комуникации — ние и без това си имаме такава. По-добре да продължим с миньорските лампи… Съжалявам, сър Робърт, не е възможно да се възстанови този древен динозавър от една купчина кости.

Джони чу смеха на Робърт. Не беше напълно съгласен с мнението на Ангъс. Те все още не знаеха дали не съществува аварийна система, която би могла да бъде задействувана. Не знаеха също дали няма гориво в запечатани контейнери. Тази възможност не биваше да се изключва, колкото и малко вероятна да беше. Докато отчаяно се опитваха да спуснат миньорски въжета към по-долните нива, един шотландец откри стълби и коридори, които водеха надолу.

Командната зала… Къде беше командната зала?

Попаднаха на една комуникационна конзола, зад която се виждаха останките на оператора. Под ръката, превърнала се в прах, имаше бележка: „СПЕШНО! Не изстрелвайте ракети! Не са руснаците!“

— Руснаци ли? Какви руснаци? — попита един шотландец. — Кои са били руснаците?

Тук беше и Тор, той рядко се отделяше от работата си при жилата. Беше от шведско потекло.

— Това е някакъв народ, който е живял на изток от Швеция. Някога са били под шведска власт.

— Внимавайте да не унищожите някое съобщение! — предупреди ги Робърт Лисицата.

Но къде се намира командната зала?

Озоваха се в едно огромно помещение. В средата имаше маса, а върху нея — карта на света. По нея бяха разпръснати модели, които очевидно са били придвижвани с помощта на дълги показалки. На стената също имаше карти, а отсреща се виждаше нещо като ложа. Миньорските лампи осветяваха карти, макети и скелети. Всичко беше добре запазено и гледката беше внушителна. Имаше много часовници, спрели преди векове.

Грубо, набързо направен цилиндричен макет лежеше върху картата на изток от Скалистите планини. До него все още се опираше върхът на дългата показалка, с която офицерът го беше преместил в последните мигове от живота си. На една от картите на стената бе отбелязано някакво придвижване, като последното кръстче бе точно над базата.

Информацията беше огромна по обем и не можеше да се оцени веднага. Джони продължи да разглежда.

Влязоха в съседната стая. Тя беше пълна с командни табла. На вратата висеше табелка с надпис „Строго секретно“.

Над едно командно табло пишеше: „Отбрана на базата“, и до него имаше схема и карта. Джони ги разгледа внимателно. Прочете: „Тактически ядрени мини“.

Внезапно осъзна, че пред него е схемата на подредените в права линия мини на ливадата до селото.

Откри и копче с надпис „ТЯО“. Имаше цели редове с такива копчета.

ТЯО — какво ли може да означава?

Зад гърба му прозвуча пискливият глас на историка:

— ТЯО означава тактически ядрени оръжия. Това са мините.

Приближи се Ангъс.

— Охо! Електрически пускови бутони. Натискаш и всичко отива във въздуха.

— Възможно е все още да могат да задействуват детонаторите на мините — каза Джони. — Нищо чудно, че психлосите смятат тези планини за радиоактивни!

— Какво означава „силоз“? — попита пасторът, който стоеше пред друг пулт. — Тук пише: „силоз едно, силоз две“…

— Силозът — отговори Тор — е място, където се държи пшеницата. В Швеция има много такива. Там пшеницата се съхранява много добре.

— Не мога да си представя защо пшеницата е била толкова важна за тях! Вижте как са отбелязани различните копчета: „Повишена готовност“, „Пълна готовност“, „Стрелба“…

Историкът трескаво прелистваше страниците на един речник, който носеше винаги със себе си. Накрая намери това, което търсеше:

— Първо: цилиндрична изправена конструкция, която се използва за съхранение на пшеница, зърно и други храни. Второ: голяма подземна конструкция за съхранение и изстрелване на балистични ракети с голям радиус на действие.

Джони се хвърли към пастора.

— Не докосвай копчетата! Може да включват аварийни системи, за които не знаем нищо!

Той се обърна развълнуван.

— Робърт, заснеми цялата командна зала. Трябва да разберем къде се намират силозите, свързани с тези копчета. В ракетите може да има уран!

3

Вече се намираха в складовите помещения. Ангъс беше открил огромна връзка ключове и сега бързаше пред Джони, като отключваше вратите пред него. Робърт Лисицата ги следваше по-предпазливо. Беше се увил плътно в износеното си наметало, защото беше много студено. На тази дълбочина под земята едва ли ставаше по-топло дори и през лятото. От време на време по радиото му докладваше някой от шотландците. Малките радиостанции работеха много добре в тези условия, те бяха предназначени за работа в мините.

Джони все още беше твърде далеч от крайната си цел. Да се разработва план за бойни действия срещу противник, за който не знаеш нищо, бе твърде рисковано. Още не беше ясно как психлосите бяха спечелили битката. Разсеяно слушаше заповедите, които Робърт даваше по радиостанцията, и изобщо не обръщаше внимание на Ангъс.

Стигнаха до една огромна тежка врата, на която пишеше „Арсенал“. Ангъс се опитваше да я отключи. У Джони се прокрадна надеждата, че може би там има складирано ядрено оръжие. Вратата най-сетне се отвори.

Подредени в редици, пред очите му изникнаха кутии и сандъци, чийто край не се виждаше.

Джони започна да осветява надписите по тях с миньорската си лампа. Не знаеше какво означават всичките тези букви. Очевидно военните са обичали да шифроват всичко с букви и числа.

Ангъс се въртеше наоколо щастлив, с книга в ръце. Страниците й бяха напълно запазени. „Артилерийско въоръжение, видове и марки“ — тананикаше си той.

— Ето откъде ще разберем какво означават надписите и цифрите. Има дори и снимки.

— Опишете всичко в това помещение — нареди Робърт на стоящия до него шотландец, който се занимаваше със списъците.

— Базука — каза Ангъс. — Ето там, горе. В дългите кутии. Противотанкови бронебойни ракети.

— С ядрен заряд ли са? — попита Джони.

— Не, не са, поне така пише тук.

— Мисля — намеси се Робърт, — че това е само арсеналът на базата. Надали цялата армия е била снабдявана оттук.

— Оръжието е много — възрази Ангъс.

— Достатъчно за няколко хиляди души — обади се Робърт.

— Мога ли да отворя една кутия? — попита Ангъс.

— Засега само една или две, за да видим в какво състояние са — отговори Робърт и махна на двама шотландци зад себе си да помагат.

Ангъс прелистваше каталога, светлината на миньорската му лампа играеше по страниците.

— Ето тук! Автомати „Томпсън“ — той спря да чете и започна да разглежда кутиите. Поклати глава и отново се съсредоточи върху страниците.

— Нищо чудно!

— Нищо чудно какво? — попита Робърт нетърпеливо. Сигурно разузнавателният самолет вече бе прелетял над тях, все още не бяха обядвали, а и трябваше да презаредят бутилките си с кислород.

— Боеприпасите, които току-що намерихме, са много добре запазени. Били са херметично изолирани. Вероятно така е трябвало. „Томпсъните“ в преобърнатия камион вероятно са били остарели като модел един век преди да ги закарат в академията. Сигурно са ги изпращали на кадетите за обучение. Били са истински антики.

Джони нямаше намерение да води война с психлосите с „Томпсъни“. Той излезе.

Останалите продължиха да отварят кутиите. Ангъс работеше трескаво. Лампата му освети лека пушка, цялата от метал. Беше покрита със смазка, превърнала се през вековете в твърда кора.

— Автомат „Марк 50“ — възкликна той. — Последен модел. Ще го почистя и ще стане като нов.

На вратата пред Джони пишеше „Склад за муниции“. Тя беше двойно бронирана. Значи тук имаше боеприпаси. Може би тактически ядрени оръжия?

Ангъс прати един шотландец да я отключи, а той продължи да се рови в сандъците.

На една от многото кутии Джони прочете: "Боеприпаси за автомат „Марк 50“. Извади от колана си къс метален лост и разби капака. Кутията не беше затворена херметично. Картонените прегради бяха изгнили и пожълтели. Медните гилзи бяха запазени, но капсулите не струваха. Патроните не ставаха за нищо. Той повика Ангъс и му ги показа.

Продължиха да търсят ядрено оръжие.

Преравяха склад след склад.

Накрая попаднаха на нещо.

Джони стоеше изправен пред хиляди комплекти защитно облекло, грижливо подредено по рафтовете, с отбелязани размери, обувки и шлемове. Всичко това бе сложено в непромокаеми пластмасови торби с неизтриваем надпис върху тях: „Бойна екипировка за предпазване от радиация“.

С разтреперани от вълнение ръце той разкъса един пакет. Дрехи, изработени от импрегниран с олово плат. Шлемове с оловно стъкло. И то в защитни цветове: сиво, светлокафяво, зелено.

Истинско богатство! Вече разполагаха със средства срещу радиацията!

Джони ги показа на Робърт Лисицата, а той съобщи новината по радиостанцията, но нареди работата да не прекъсва.

Вече излизаха, за да хапнат и да презаредят бутилките, когато дойде още една новина — от Данълдийн. Той беше сменил Тор, който трябваше да тръгне за мините. Никой не предполагаше, че Данълдийн е тук.

— Открихме някакви огромни бронирани сейфове — прозвуча гласът му по радиостанцията. — Кодът за отваряне е неизвестен. Единият е отбелязан като „Свръхсекретно. Ядрени оръжия“. Пише също: „Достъп само за упълномощени лица“ и „Ръководство за използване“. Да дойдат сапьорите. Край.

Упъти ги как да стигнат до него. Робърт Лисицата погледна Ангъс, но той поклати глава:

— Няма да стане с ключове.

Сапьорите прикрепиха към пантите взривни капсули, които не произвеждаха пламък, и всички излязоха в коридора, докато бъдат прокарани кабелите. Запушиха си ушите с ръце. Експлозията беше оглушителна. Само секунди по-късно чуха как вратата пада на пода. Единият от пожарникарите се втурна в помещението с пожарогасител в ръце, но от него нямаше нужда.

Светлината на лампите проряза облаците прах.

Държаха в ръцете си и разглеждаха ръководства за поддръжка, ремонт и експлоатация на ядрените средства. В стотиците отделни книги всяко оръжие беше описано подробно. Как да се зареди, как да се стреля, как да се включи и изключи, складира, както и всички правила за безопасност при работа с него.

— Сега вече имаме всичко, с изключение на самото ядрено оръжие — каза Робърт Лисицата.

— Да — потвърди Джони, — само с картинки не може да се воюва!

4

Навън сигурно вече бе нощ, но на този свят едва ли имаше нещо по-тъмно от утробата на отбранителната база. Мракът ги притискаше, сякаш беше от олово. Миньорските лампи се бореха с непрогледната тъмнина.

Спуснаха се по една рампа, минаха през някаква херметично затворена врата и в момента се намираха в огромна зала. На стената висеше надпис: „Площадка за хеликоптери“. Край стената бяха подредени корпусите на сломените от времето машини — очевидно някакви летателни апарати с огромни перки върху покривите, наричали са ги вертолети. Джони се загледа в един, който стоеше отделно от другите в средата на огромния хангар.

Шотландците бяха силно заинтригувани от нещо друго. Вратата беше толкова огромна, цялата от желязо, че просто не можеше да се обхване с поглед. Оттук също се влизаше в базата — и то направо с тези летателни апарати.

Ангъс разглеждаше някакви двигатели, монтирани в единия край на вратата.

— Задвижват се с електричество! С електричество! Чудя се дали горките хорица са допускали, че ще им се наложи да я отварят някога ръчно. Ами ако спре токът?

— Той е спрял — отвърна Робърт Лисицата и ниският му глас проехтя в големия хангар.

— Извикайте няколко момчета с прожектори — нареди Ангъс.

Двама шотландци веднага се заеха за работа. Натовариха една количка с лампи, контакти, ключове, батерии и кабели и я забутаха пред себе си надолу по рампата.

Около моторите, които задвижваха вратата, се чуваше дрънчене и тракане.

Робърт Лисицата се приближи до Джони.

— Ако успеем да поправим тази врата и да я отваряме, когато пожелаем, ще можем да влизаме тук направо със самолета. Там има наблюдателен пункт и от него се вижда, че зад вратата има нещо като тунел, скрит от всевиждащото око на разузнавателния самолет.

Джони кимна с глава. Вниманието му беше съсредоточено върху хеликоптера в средата на хангара. Въздухът тук беше по-сух, усещаше го с кожата си. Отиде до машината.

Ето го орела със стрели в ноктите си. Рисунката беше поизбледняла, ала ясно личеше върху едната страна на машината. Другите хеликоптери също имаха отличителни знаци, но бяха по-малки. Джони успя да разчете: „Президент на Съединените щати“. Явно този летателен апарат беше специален.

Историкът отговори на въпросителния му поглед:

— Държавен глава. Главнокомандуващ на въоръжените сили.

Джони беше озадачен. Да, възможно е преди повече от хиляда години самият той да е пристигнал тук в деня на гибелта на базата. Но ако това беше така, къде е? Не откриха такъв надпис на нито една от канцелариите. Продължи да разглежда хангара. Ето! Натъкна се на още един асансьор. Беше по-малък от другите и встрани от тях. Продължи да търси и накрая попадна на врата. Стълбите водеха нагоре. Очевидно също беше затворена херметично и се отвори много трудно. Той мина през нея и се заизкачва. Шумът, който вдигаха шотландците в хангара, постепенно затихна съвсем. Чуваха се само тихите му стъпки.

Най-горе имаше още една херметична врата, която отвори още по-трудно.

Тези помещения бяха съвсем различни от останалите, сякаш бяха отделени от базата. Поради сухия въздух, херметичната изолация и може би още нещо неизвестно телата в тях не се бяха превърнали в прах. Бяха мумифицирани. Видя телата на няколко офицери, проснати на пода, а други — отпуснати зад бюрата.

Имаше зали за свръзка и архиви, както и една малка заседателна зала с няколко стола. Бутилките и чашите в барчето бяха непокътнати. Цялата мебелировка беше много изискана. Килимите не бяха пострадали от времето. На една от вратите видя познатия надпис. Отвори я.

Имаше го на разкошното полирано бюро и на една гравюра на стената. Знамето беше толкова добре запазено, че дори се полюшна от слабото въздушно течение при отварянето на вратата.

Мумифицираният мъж зад бюрото изглеждаше като заспал. Костюмът му все още беше идеално изгладен.

Кожата на ръцете му приличаше на пергамент. Джони измъкна листата изпод тях, без да ги докосва.

Последната дата и часът, отбелязани в тях, показваха два дни по-късно от тези в командната зала и другите части на базата.

Джони си обясни този факт с вентилационната система. Тя е била автономна и не е била включена, когато смъртоносният газ е попаднал в базата. След това не са посмели да я използват.

Президентът и екипът му бяха загинали от задушаване.

Джони изпитваше странно чувство на преклонение и уважение, докато събираше необходимите му документи от бюрото и рафтовете. Държеше в ръцете си свидетелства за последните часове на човечеството. Докладите бяха постъпвали до последния момент. Имаше дори снимки, направени от голяма височина с помощта на някакъв апарат, наречен „сателит“.

Той бързо прелисти документите, за да се увери, че е взел всичко важно.

Над Лондон се появил странен летящ обект, никой не знаел какво представлява и откъде идва.

Джони се досети, че става въпрос за телепортиране.

Бил на височина десет километра.

„Това наистина е важно“ — каза си той.

Изстрелял някакъв контейнер и за няколко минути цяла Южна Англия била поразена от смърт.

Психлоски смъртоносен газ. Ето как са се зародили митовете и легендите.

Насочил се на изток със скорост четиристотин осемдесет и четири километра в час.

И това трябва да запомни добре.

Летящият обект бил атакуван от изтребители, излетели от Норвегия. Той не отвърнал на удара. Обстрелвали го с всички възможни средства, без да му нанесат никакви поражения.

„Бил е брониран“ — помисли си Джони.

По нещо, наречено „гореща линия“, било предадено съобщение, което предотвратило размяната на ядрени удари между Русия и САЩ. Сега Джони си обясни телеграмата „Не стреляйте! Не са руснаците!“, намерена в една от канцелариите на базата.

Над Германия странният обект бил подложен на ядрени удари, отново без никакъв ефект.

В него не е имало пилоти, нямало е и дихателен газ, помисли си Джони. Бил е автоматичен, с много мощни двигатели.

След това преминал през всички гъстонаселени територии на Земята. Безмилостно пускал смъртоносния си товар и унищожавал цели нации.

Поразил е базата, без изобщо да знае, че тя съществува, каза си Джони.

Върху оперативните карти в командната зала бяха засекли придвижването му съвсем близо на изток от базата.

Имаше доклади за движението му от метеорологичните станции в Арктика и Северна Канада. Продължил е пътя си, за да унищожи източната част на САЩ. Оттам, необезпокояван от нищо, продължил да сее смърт в южното полукълбо. Но в този момент било забелязано и нещо друго. Някои наблюдатели и сателити съобщили за появата на танкове със странна конструкция, които изниквали от нищото на различни места и унищожавали бягащите тълпи хора.

Втората фаза на бойните действия, отново телепортиране, помисли си Джони. В откъслечните и непълни военни сводки се откриваха сведения за танковете. Всички по-големи военновъздушни бази, независимо дали са били подложени на действието на смъртоносния газ, били изравнени със земята от странни машини, летящи с голяма скорост.

Бойните самолети били телепортирани едновременно с танковете.

Имаше данни за избухването на някои от тях.

Причините — неизвестни.

Джони се досети, че тези машини са имали екипаж и експлозиите са настъпили в резултат от контакта на дихателния газ с радиоактивните зони, възникнали след използването на ядрено оръжие.

Безпилотният самолет бил забелязан от сателит да каца близо до Колорадо. Причинил големи разрушения.

Курсът на полета е бил предварително заложен в паметта му. Дори вече избрали мястото на централния минен комплекс. Цялата зона била много внимателно заснета и картографирана. Значи той не се е приземил, а просто е паднал в близост до бъдещия команден пост.

Един сателит уловил как танк стреля по шепа кадети с кислородни маски на лицата, каквито използват във военновъздушните сили. Доклад от действуващия командир на кадетския корпус. Връзката прекъсната.

Последната битка, помисли си Джони.

Последвали отчаяни усилия да се установи връзка с някого, с когото и да е, където и да е, чрез огромни антени, намиращи се на четиристотин и петдесет километра на север от базата. Веднага след това антените били бомбардирани от вражески самолети.

Радиоразузнаването е действувало, помисли си Джони.

Президентът и неговият екип не били открити и издържали още два дни, но загинали от задушаване.

Джони прибра с благоговение документите в миньорската си чанта.

Съзнаваше, че постъпката му е странна, но се обърна към трупа: „Съжалявам, че не сте получили помощ. Позакъснели сме с хиляда години.“ Чувствуваше се ужасно.

Беше тъжен и разстроен, когато напускаше мрачните, студени и тъмни помещения на щаба и чу в слушалките веселия, изпълнен с оптимзъм глас на Данълдийн:

— Джони, момчето ми — викаше Данълдйн, — вече можеш да не се притесняваш, че ще трябва да ровиш за уран из боклуците! Тук има цял ядрен арсенал. В един склад само на четиридесет и пет километра оттук са натъпкани всякакви видове бомби, напълно годни! Открихме мястото на картата и изпратеният самолет току-що потвърди информацията! Сега единствената ни грижа ще е ние самите да не объркаме нещо и да не хвръкнем във въздуха с цялата планета.

5

Нещастието дойде с голямото земетресение на тридесет и втория ден от новата година.

Малко след полунощ Джони се събуди от трусовете. Нещата върху бюрото му в стаята на хотел „Лондон“ танцуваха и дрънчаха. Той седна в леглото. Все още се чуваше продължителният тътен на стихията.

Старата сграда се тресеше.

Грохотът от земетресението се усилваше. След половин минута последва втори, по-слаб трус и всичко свърши.

Това не беше нещо необичайно за Скалистите планини. Изглежда в старото миньорско селище нямаше никакви поражения.

Стреснат, но не и изплашен, Джони се облече, обу мокасините си, метна върху раменете си наметалото от кожа на пума и се затича през снега към „Емпайър Донтлис“.

Лампата на часовия светеше. Младият шотландец натискаше сигналния звънец на системата за свръзка с мината. Тя действуваше с лазерен лъч с определена честота, който не можеше да бъде уловен отвъд планините.

Шотландецът вдигна поглед. Беше леко пребледнял.

— Никой не отговаря!

Той ожесточено натискаше копчето, сякаш силата на ръката му можеше да помогне на лъча да стигне до тях.

— Може би приемателната антена е пострадала при земетресението?

Само след няколко минути Джони събра спасителната група в самолета.

Бяха приготвили въжета, лебедки, одеяла и стимулиращи медикаменти.

Напрегнатите лица гледаха неотклонно към мината, въпреки че тя все още беше твърде далеч. Притесняваха се за всички — Тор, началника на смяна Дуайт и останалите петнадесет мъже.

Дори звездите в тъмната нощ бяха скрити от невидими облаци. Не беше никак лесно да се пилотира в близост до планините. Меката зелена светлина на приборите за управление изпълваше кабината на издигащия се самолет. На екрана на локатора се виждаха неясните контури на планините пред тях. Джони фокусира образа. Вторият пилот направи някои корекции и уравновеси самолета. Джони трябваше да разчита преди всичко на зрението си, за да избегне първия планински склон. Включи мощните прожектори. Те осветиха снежния склон и той издигна самолета над него.

Напоследък го безпокоеше фактът, че нещата се развиват прекалено добре.

Най-после бяха постигнали истински напредък. Все още не бяха готови, но беше истинско чудо, че са направили толкова много.

Той търсеше в тъмнината пред тях следващия склон, като поглеждаше към екрана на локатора. Господи, каква тъмница! Свери курса по компаса. Мъжете зад него бяха напрегнати и мълчаливи. Почти можеше да долови мислите им.

Върхът на хълма прелетя край тях, този път в опасна близост. Къде ли беше следващият?

Автоматите, които в началото смятаха за безполезни, се оказаха най-подходящото оръжие. С много изобретателност намериха начин да пригодят уж неизползваемите боеприпаси. Избиха оригиналните капсули на гилзите и чрез внимателно експериментиране успяха да ги заменят с други, използвани в мините. Първоначално мислеха, че ще им е нужен и барут, но зареденият с него автомат се пръсна, за щастие без жертви. Оказа се, че взривателната капсула е в състояние да изстреля куршума с достатъчно голяма скорост.

Джони направи остър завой, за да избегне внезапно изникналата скала. Издигна самолета малко по-високо. Не можеше да набере по-голяма височина, защото рискуваше да пропусне мината, особено ако тя бе потънала в тъмнина. Пък и оттам би трябвало да забележат неговите светлини и да сигнализират. Трябваше да лети ниско. Беше опасно, но нямаше друг избор.

След това пробиха малки дупчици на извадените от гилзите куршуми и облечени в защитни антирадиационни комбинезони, вкараха в тях зрънца радиоактивен материал, взет от тактическите ядрени оръжия. Отново запушиха отворите с разтопено олово. По този начин можеха винаги да носят със себе си муниции, без да се излагат на облъчване. Тези куршуми бяха страхотни. Направиха експеримент с дихателен газ в една стъклена бутилка и той избухна мигновено.

Височината беше прекалено малка. Джони успя да различи един самотен храст върху хребета. Издигна малко самолета. Не бяха се отклонили от курса. Трябваше да намали скоростта. Две злополуки за една нощ щяха да са твърде много.

Куршумите можеха да пробиват не много дебела броня. Улучената бутилка с дихателен газ, поставена на разстояние сто метра, избухваше така, че взривната вълна стигаше чак до тях.

Всички свободни от работа шотландци бяха органзирани в специална бригада — занимаваха се с производството на новите куршуми. Вече имаха цели сандъци с тях.

Почистиха и лъснаха до блясък петстотин автомата с пълнителите. Те стреляха безотказно.

С тях не можеше да се атакува танк или дебелото бронебойно стъкло на лагерните куполи, но щяха да са смъртоносни за психлосите на открито. Тъй като в кръвта им имаше дихателен газ, те буквално щяха да експлодират.

Той забеляза реката, която излизаше от дефилето. Намали скоростта и прелетя над нея. Прожекторите на самолета играеха по неравния лед, покрит със сняг.

Бяха толкова щастливи и доволни от автоматите, че веднага се захванаха да оправят и базуките. Намериха ядрени снаряди и ги пригодиха така, че да могат да бъдат изстрелвани от базуките. Вече имаха и ядрено бронебойно оръжие, оставаше им да поправят още няколко десетки бойни глави.

Да, всичко вървеше прекалено добре, за да бъде истина.

Площадката до мината беше тъмна.

На нея не се виждаше никой.

Приземи самолета.

Спасителната група изскочи от него.

Светлините на миньорските лампи заиграха на всички страни.

Един от групата изтича до ръба на бездната и в непрогледната тъмнина прозвуча слабият му глас:

— Джони! Лицевата страна на скалата се е откъснала!

6

Насочиха прожектор към новообразувания ръб на скалата. По време на земетресението пукнатината не беше издържала и огромната скала се беше срутила в пропастта.

Стената се спускаше стръмно надолу, скалната козирка липсваше.

Под светлината на прожектора ясно се виждаше широкият край на откъртилата се кварцова жила. Беше чисто бяла. В нея нямаше и грам злато. Златната каверна беше изчезнала безвъзвратно!

Но в момента Джони мислеше само за хората от смяната. Тунелът, който копаеха, не беше стигнал до пукнатината, защото в стената не се виждаше никакъв отвор.

Ако все още бяха живи, сега са хванати в капан някъде под тях.

Джони се втурна към ръба на пропастта. Тя зееше черна, зловещо тиха и празна. Шахтата беше дълбока около тридесет метра.

Той се огледа наоколо и затърси с прожектора.

— Асансьорът! Къде е асансьорът?!

Цялото съоръжение за слизане в мината липсваше.

Потърсиха го надолу по склона на планината. И там го нямаше.

Джони се приближи до дупката. Видя по стените й следите от срутването на кръстосаните греди, за които беше закачена асансьорната клетка.

Тя се виждаше на дъното на шахтата.

— Запазете тишина! — заповяда Джони. Наведе се, постави ръце до устата си и извика: — Ей, там долу! Има ли някой?

Всички се заслушаха.

— Мисля, че чух нещо — каза присъединилият се към тях пастор.

Джони опита отново. Напрегнаха слух, но не бяха сигурни, че чуват нещо. Джони включи радиостанцията и започна да търси връзка. Никакъв отговор. Забеляза в спасителната група Ангъс.

— Ангъс! Вържи с въже една станция и я спусни в шахтата.

Докато той и още двама мъже се занимаваха с това, Джони взе една камера и удължи захранващия кабел.

Ангъс спусна радиопредавателя. Джони даде знак на пастора. Осветлението беше добро — членовете на спасителната група монтираха силни прожектори върху високи метални пръти. Ръката на пастора, която държеше микрофона, трепереше.

— Хей, вие в мината! — извика той.

Микрофонът на спуснатата станция щеше да улови и най-малкия шум долу. Но отговор просто нямаше.

— Продължавайте да опитвате — нареди Джони. Той разви кабела на камерата и я спусна надолу. Робърт Лисицата се отдели от групата и застана пред екрана.

Отначало се виждаха само стените на шахтата — камерата се спускаше бавно надолу. Мярна се една дървена греда, сетне купчина сплетени въжета и накрая асансьорната клетка.

Джони завъртя камерата и я включи на панорамен режим.

Клетката беше празна.

Нощният вятър улови въздишката на напрегнатите мъже, когато с облекчение разбраха, че никой не е загинал в асансьора.

Джони насочваше камерата с дистанционно управление. Не беше сигурен, но изглежда нямаше премазани и под клетката.

Камерата се люлееше свободно на тридесет метра под тях. Очите на всички бяха вперени в екрана, сякаш го молеха да се смили и да им каже какво се е случило.

— Няма го входа на галерията! — възкликна Джони. — Входът на галерията не се вижда! Падналият асансьор го е затрупал.

Решиха да използват летяща платформа. Трима души се спуснаха с нея в шахтата. Робърт Лисицата не позволи на Джони да слезе с тях.

Единият от мъжете скочи от платформата и закачи с куки въжето на асансьорната клетка. Изтеглиха го на повърхността.

Монтираха кран, макара и лебедка. След тридесет и три минути (времето беше засечено от историка, който също се беше промъкнал на борда на самолета) извадиха асансьора от шахтата и го поставиха до отвора.

Джони отново спусна камерата и предположенията му се потвърдиха — падането на асансьора бе предизвикало свличане.

С помощта на крана спуснаха долу кофи, лопати и четирима мъже. Този път Джони пренебрегна забраната на Робърт Лисицата и слезе с другите.

Изтръгваха камъните с голи ръце и пълните кофи веднага потегляха нагоре. После спуснаха още инструменти. Тежките чукове бяха добре дошли.

Изминаха два часа. На два пъти смениха тримата мъже, но Джони остана там през цялото време.

Работеха трескаво. Тракането на камъните и грохотът от ударите на тежките чукове отекваха в дъното на шахтата. Свличането се оказа много по-голямо, отколкото очакваха.

Освободиха петдесет сантиметра от входа на галерията. Един метър, метър и половина, два. Ами ако се е срутила цялата галерия?

Смениха хората още веднаж, но Джони продължи да работи.

Три часа и шестнадесет минути след слизането им в шахтата той чу слаб далечен шум. Вдигна ръка и всички запазиха тишина.

— Ей, вие, там, в мината! — изкрещя той.

Чу се съвсем слабо: „…няма въздух…“

— Повторете! — извика Джони.

До тях достигна: „…направете отвор за…“

Джони грабна една пробивна машина с дълга бургия. Потърси най-слабото място в бялата скала пред него, нагласи острието в една точка и даде знак на шотландеца край двигателя:

— Включвай!

Натискаха с всички сили. Другарите им от другата страна щяха да чуят шума и да се отдръпнат.

Бургията проби твърдата скала с пронизителен вой.

Издърпаха я обратно.

— Маркуч за въздух! — изкрещя Джони. Прекараха го през дупката и включиха компресора. Въздухът от галерията започна да излиза със свистене през цепнатината около маркуча, биеше право в лицата им.

След още двадесет и една минута успяха да разчистят свлеклите се камъни и вече можеха да изтеглят хората навън.

Трябваше да разширят отвора, за да извадят последния — Данълдийн със счупен глезен и няколко ребра.

Бяха седемнадесет, но само един беше сериозно наранен.

Мълчаливо ги издигаха един по един на повърхността.

Последен се изкачи Джони, целият в пот и прах. Пасторът го зави с едно одеяло. Спасените седяха скупчени върху снега. Пиеха някаква топла течност, изпратена им от възрастните жени. Пасторът намести глезена на Данълдийн и с помощта на Робърт Лисицата превързваше ребрата му.

Накрая Тор каза:

— Изгубихме жилата.

Никой не му отвърна.

7

Когато на изток зората се разпукна, Джони приближи до ръба и погледна надолу в бездната.

В чисто бялата кварцова жила нямаше и следа от злато. Виждаше се като на длан.

Търл щеше да разбере всичко, когато разузнавателният самолет премине над нея. Все още беше тъмно, но щом се развиделеше съвсем, новата купчина скални отломки там долу щеше ясно да покаже какво се е случило.

Джони се опита да предвиди реакцията на Търл. Не можеше да отгатне точно, но той сигурно щеше да изпадне в нервна криза.

Колко ли оставаше до полета на разузнавателния самолет? Надали беше много.

Въздухът дори не помръдваше, сякаш всичко беше застинало. Сутрешният вятър още спеше. Зората се отразяваше от заобикалящите ги величествени върхове.

Джони махна на един от пилотите да го последва и се затича към летящата платформа. Отлепи я от земята, приближи ръба на бездната и се спусна към дъното като куршум. Увисна над него.

Включи прожекторите и освети откъртилите се скали. Те бяха пробили леда и образуваха втори изкуствен бряг на реката. Прожекторите на платформата заиграха по отломките. Срутването беше огромно.

Той с надежда търсеше сред камъните някаква следа от жилата.

Нямаше нищо!

А трябваше да има цял тон злато! Сега то беше затрупано под планина от камъни, възможно бе и да е на дъното на реката.

При падането откъртената скала се беше натрошила и върху купчината дори можеше да се кацне. Той започна да обмисля дали не ще успее да я изравни и да направи площадка. Но тази работа щеше да отнеме часове, а ветровете щяха да задухат скоро.

Трябваше да се примири със загубата. Златото беше изчезнало.

Сутрешният вятър вече се усещаше. Не биваше да остава долу. Може би щеше да успее да направи нещо при някое от кратките утринни затишия, но сега не разполагаше с повече време.

Изстреля платформата нагоре и тя с вой се понесе към повърхността. Вихрите я блъскаха от всички страни. Приземи се успешно.

Каза на Робърт Лисицата:

— Нареди на всички да се върнат обратно в града.

Джони нервно ходеше напред-назад. Пасторът го гледаше със съчувствие.

— Все още не сме победени, момчето ми — каза му той. Хората изглеждаха сломени от неуспеха.

Робърт Лисицата наблюдаваше Джони. Двамата пилоти бяха заели местата си и спасената от затрупването група бе в самолета, те успокояваха Данълдийн.

— Сетих се! — извика внезапно Джони. — Ще се справим!

Робърт Лисицата и пасторът се приближиха до него.

— Търл — каза Джони — не знае докъде стигаше подземната галерия и дали не сме започнали да копаем скритата в скалата жила. Но щом види белия кварц там долу, ще разбере, че не сме се добрали до нея и тя е полетяла към дъното. Тор! — извика той. — На какво разстояние от пукнатината се бяхте приближили?

Тор извика началника на смяната и започнаха да изчисляват.

— На около метър и половина — извика накрая той от самолета.

— Ще я взривя — каза Джони. — Сега вече можем да си позволим да използваме взрив. С експлозия ще разкрия отвора и ще изглежда, че галерията е била много по-дълга и всъщност сме били достигнали до жилата! Бързо преместете самолета, дайте ми експлозив и пистолета за пробиване на дупки!

Той бързо определи какви взривни вещества ще са му нужни. Двигателите на самолета със спасените миньори работеха, той беше готов за излитане.

— Докарайте веднага следващата смяна! — извика им Джони. — Разполагаме с много малко време до появата на разузнавателния самолет. Излитайте веднага! — вече се беше съмнало и те можеха да потеглят. Самолетът изрева и се отлепи от площадката.

Джони се захвана за работа още преди да дойдат новите работници. Взе нужните инструменти и се спусна долу в галерията. Започна да си проправя път сред отломките и срутените камъни.

Машините на предишната смяна бяха още там. Лампите светеха. Джони взе бормашината и започна да пробива дупки с дълбочина петнадесет сантиметра по краищата на бялата кварцова жила. Двама шотландци грабнаха инструменти и се втурнаха да му помагат. Веднага разбраха, че прави дупки за експлозив.

Докато вършеше тази работа, Джони накара свободните хора от спасителната група да изкарат от галерията останалата техника и да я качат на повърхността. Щяха да имат нужда от нея, не биваше да я оставят затрупана долу. При земетресението беше пострадала само радиостанцията. А галерията можеха и да вдигнат във въздуха.

Джони се изненада, че самолетът се върна толкова бързо. Радиовръзката с повърхността беше възстановена и той им съобщи от какво има нужда.

Малко по-късно пристигнаха и експлозивите. Той започна да поставя в дупките мощните, предварително отлети в нужната форма заряди. След това монтира детонаторите и запечата отворите на дупките с неутрализиращ материал. Експлозивите бяха заложени така, че взривната вълна да бъде насочена навън, към лицето на скалата.

Джони даваше нареждания по станцията, докато го изтегляха нагоре. Там го чакаха приготвените въжета и екипировката. Запъти се към ръба на пропастта, закопчаваше ремъците в движение. Робърт Лисицата настояваше някой друг да свърши тази работа, но той не му обърна внимание. Никой досега не беше работил с такъв огромен заряд експлозив, само Джони можеше да се справи с него.

Спуснаха го надолу с малък кран и обезопасително въже. Спускането беше лесно, защото след земетресението лицето на скалата вече нямаше обратен наклон. Щом стигна жилата, той даде сигнал и блокираха макарата.

Започна да търси малката дупка, като се отблъскваше от стената с меките си мокасини. Беше успял да я пробие преди това откъм галерията.

Ето го мъничкия отвор — той бележеше центъра на жилата, около който кръгово беше разположен експлозивът.

Спуснаха му пистолета за пробиване на дупки. Това беше най-опасният момент от цялата операция. Вибрациите на инструмента можеха да предизвикат взрив от другата страна на стената. Ако това станеше, вълната щеше да го помете. Но той не разполагаше с никакво време и се захвана за работа въпреки риска.

Джони оплете въже от взривния шнур. Нагласи пистолета на минимална ударна сила и започна да пробива. Докато кранът го спускаше и издигаше над тристаметровата бездна, опаса жилата с въжето от взривния шнур и го прекара през ушите на забитите клинове.

Свърза го с електрическия кабел, чийто свободен край изтегли на повърхността.

Нямаше време. Оставаше най-много половин час до преминаването на разузнавателния самолет, а дотогава димът от експлозията трябваше да се е разсял.

Изтеглиха електрическия кабел за задействуване на детонаторите чак до самолета. Той нареди всички да се качат на борда, за да не пострадат, ако от скалата се отцепи по-голямо парче.

— Готови! — извика Джони.

Натисна контактния ключ.

От скалата изригнаха пламъци и дим. Парчета кварц и скална маса полетяха към другата страна на каньона.

Земята потрепери.

Но скалата остана цяла!

Джони издигна самолета на височината, на която щеше да прелети разузнавачът.

От нея много ясно се виждаше черната дупка в скалата. Наистина изглеждаше, като че ли галерията е стигнала до жилата.

След като се приземиха, започнаха да се движат около машините — създаваха впечатление, че имат много работа. Димът от експлозията се разсейваше бавно в планинския въздух.

В далечината се чуха двигателите на приближаващия разузнавателен самолет.

8

Търл страдаше от тежък махмурлук. Седеше в кабинета си до приемника на данните от самолета и вадеше снимките с почти вдървени лапи.

Цялата нощ се беше мятал в пиянски сън и естествено не беше усетил земетресението. Не му бяха докладвали за него, защото лагерът беше обезопасен срещу такива бедствия, а и трусовете тук, в равнината, бяха много по-слаби, отколкото в планините.

Напоследък едно от малкото му удоволствия беше да разглежда снимките, пристигащи от обекта, въпреки че очевидно работата напредваше бавно и изкопаната скална маса с всеки ден ставаше по-малко.

Не беше напреднал ни най-малко в опитите си да разкрие загадката около пристигането и пребиваването на Джейд. Хвърли толкова енергия и сили, за да разбере какво може да търси един агент на ИБР на тази планета, че здравето му се влоши — отслабна, очите му помътняха и хлътнаха навътре. Ноктите му трепереха неудържимо, когато вдигаше към устните си купите с кербанго. С всеки изминал ден омразата му към тази проклета планета, към синьото небе и планините на хоризонта се увеличаваше. Единствената му радост беше да се заключи в канцеларията си, зорко да провери дали няма подслушвателна апаратура и да разглежда внимателно и с чувство на приятно очакване новопристигналите снимки.

Търл вдигна една от тях към светлината. Нужно му беше известно време, за да осъзнае, че тя е по-различна от предишните. Направо се разтресе от ужас.

Лицевата част на скалата се беше срутила.

Скъпоценната жила беше изчезнала.

Не можеше да я сравни с вчерашните снимки, защото предвидливо ги унищожаваше след получаването им. Опита се да прецени каква част от скалата се е откъртила. Наклонът й вече беше друг. Не се разбираше какво количество скална маса е полетяло надолу.

Видя някакъв отвор. Това сигурно е подземната галерия. Тя минаваше по дължината на жилата.

Точно щеше да остави снимката настрана, когато забеляза кривата, регистрирана от апаратурата за откриване на минерали. Всъщност самолетът не беше предназначен за разузнаване. Той трябваше да търси и отбелязва находищата на полезни изкопаеми. Но този път кривата беше различна.

Наистина беше различна. Много добре помнеше отбелязвания досега минерален състав на жилата и характерната назъбена линия, която означаваше наличието на злато. Незабавно вкара новата диаграма в машината за анализ.

Сяра ли? В тази жила нямаше сяра. Златото не беше свързано в сулфидни съединения. Въглерод? Флуор? Проклета мъглявина… Нито един от тези елементи не беше характерен за района.

Зачуди се дали наистина не става дума за шестелементната формула на това, което психлосите наричаха тригдит. Взривните вещества и горивото не се транспортираха от Психло. Беше опасно, а производството им на Земята не представляваше трудност. За тази цел беше построен завод на около петнадесет километра от лагера. Той се захранваше с енергия от съседния язовир и от време на време в него отиваха специалисти, които приготвяха в точни пропорции нужните елементи за енергийните капсули и експлозивите. Всичко необходимо се намираше на планетата.

Той отново включи машината, за да установи тяхното съотношение.

Наистина беше тригдит!

Търл беше много объркан и затова направи погрешно заключение. Тригдитът се регистрираше най-често около психлоските мини. След взрив от него оставаха следи във въздуха и скалите.

Той скочи от стола, накъса снимките на малки парченца с острите си нокти. Хвърли остатъците на пода и започна да ги тъпче с крака. Заблъска с лапи по стените.

Проклетите животни бяха взривили лицевата част на скалата! Само за да му навредят! Бяха вдигнали във въздуха неговата златна жила!

Тръшна се на стола си.

На вратата се почука и той чу разтревожения глас на Чърк:

— Какво става, Търл?

Веднага съобрази, че не бива да губи контрол над себе си. Трябваше да бъде много хладнокръвен и много разумен.

— Машината се повреди! — изкрещя той. Това беше най-умният отговор, който можеше да измисли.

Тя си отиде.

Беше хладнокръвен, спокоен, чувствуваше, че владее положението. Знаеше точно какво трябва да направи, стъпка по стъпка. Щеше да унищожи всичко, което представляваше заплаха за него, незабавно. Щеше да ликвидира всички следи.

Първо щеше да извърши съвършеното престъпление. Имаше готов план.

След това щеше да вдигне във въздуха бомбардировача, за да избие животните.

Ноктите му потреперваха леко. Усещаше, че ще се почувствува много по-добре, ако отиде и убие двете момичета. Според предварителния му план това трябваше да стане на деветдесет и четвъртия ден. Беше решил да направи и още два нашийника с експлозив за конете. Щеше да покаже на момичетата, че червената взривна капсула е същата като техните, и после щеше с едно натискане на копчето да откъсне главата на единия кон. Момичетата щяха да изпаднат в ужас. След това ще се престори, че ги освобождава. Уж си е тръгнал, а от разстояние взривява нашийника на по-малкото. Ужасът, който щеше да прочете в очите на другото, го довеждаше до екстаз. Точно това му трябваше в момента. Но изведнаж се сети за парапсихическите способности на животното. Дали щеше да разбере за смъртта им горе в планината и да направи нещо?

Не биваше да се поддава на желанията си, колкото и разклатените му нерви да искаха това. Трябваше да бъде спокоен, разумен и хладнокръвен, не биваше да изпуска положението от контрол.

Най-добре беше да започне изпълнението на плана си за съвършеното престъпление.

Изправи се, изпълнен с непоколебима решителност да изведе нещата докрай.

9

Първата стъпка към организирането на убийството беше да назначи Кър за заместник-директор на планетата. Заповедта беше готова за по-малко от час. Правилникът на компанията предвиждаше такъв пост и беше повече от логично някой да бъде назначен на него.

Търл използва няколко от предварително подписаните от Нъмф празни бланки.

Същата вечер извика Нъмф, закле го да пази пълна тайна и му намекна, че неговите машинации със заплатите и премиалните могат да бъдат разкрити. С това го принуди да си уреди среща с новопристигналия служител Снит.

Той не разкри на Нъмф, че Снит е псевдонимът на агента от Имперското бюро за разследване Джейд, но му даде ясно да разбере, че се налага срещата да се пази в тайна. Тя трябваше да се състои в административната сграда на лагера точно един час преди полунощ. Обясни на Нъмф, че по това време там ще бъде празно.

Успокои го, че ще стои скрит зад завесата в неговия кабинет и ще бди за безопасността му, когато Снит дойде.

Търл наистина беше опитен в подобни операции. Старателно смаза и зареди един безшумен пистолет от тези, които службите за сигурност използваха за тайни убийства. Беше приготвил взривни капсули с дистанционно управление.

Непосредствено преди срещата накара Нъмф да провери дали пистолетът му е зареден и готов за стрелба. Това доста го стресна, но Търл го успокои:

— Ще бъда зад завесата и ще те пазя.

Нъмф седеше зад бюрото и държеше пистолета в скута си. Търл беше скрит зад завесата. Дойде часът на уговорената среща. До този момент Търл бе действувал хладнокръвно, но докато чакаше, нервите започнаха да му изневеряват и клепачите му потрепваха конвулсивно. Ами ако Джейд не дойде?

Изтече една ужасна минута. Сетне още една. Джейд закъсняваше.

След това — о, какво облекчение изпита Търл! — по коридора се чуха стъпки. Разбира се, Джейд сигурно е проверявал дали няма скрити подслушвателни устройства. Какъв глупак, помисли си Търл без всякаква логика — той самият беше направил същото и знаеше, че мястото е чисто.

Вратата се отвори безшумно и Джейд влезе. Главата му беше наведена. Дори не се беше потрудил да се преоблече, носеше мръсните си миньорски дрехи.

— Викали сте ме, ваше планетно превъзходителство.

Нъмф отговори точно така, както беше инструктиран:

— Сигурен ли си, че никой не знае за твоето посещение?

— Да, ваше планетно превъзходителство — смотолеви Джейд.

Какъв цирк, помисли си Търл с презрение.

Той изскочи иззад завесата и се приближи към него.

— Здравей, Джейд!

Противникът му едва не припадна. Вдигна поглед.

— Търл? Ти ли си, Търл?

Агентите на ИБР бяха обучени много добре. Веднаж само да видеха едно лице, никога не го забравяха. Търл знаеше, че това приятелче не го е зървало от години, още от времето, когато учеше в миньорското училище и Джейд беше дошъл да разследва някакво престъпление. Беше го разпитвал само веднаж. Но Търл не се остави да бъде подведен. Знаеше, че Джейд поне сто пъти е виждал негова снимка, докато е изучавал досиетата на служителите на планетата и особено това на шефа на службата за сигурност. Търл се усмихна презрително.

Джейд забеляза безшумния пистолет в лапата му и отстъпи назад. Вдигна покритите си със следи от краста лапи към очите си.

— Чакай, Търл! Ти не знаеш…

Какво се опитваше да направи? Да разкопчее ризата си? Да извади скрито оръжие?

Нямаше значение. Търл зае удобна позиция зад Нъмф и насочи пистолета си право към Джейд.

Стреля само веднаж. Смъртоносен изстрел точно в сърцето.

Джейд се опитваше да каже нещо. Искаше да обясни. Но умря, сгърчен и жалък на подгизналия от зелената кръв килим.

Търл изпита удоволствие от убийството. Джейд се беше изплашил! Но нямаше време да се отдаде на приятното чувство.

Обърна се към Нъмф. Владееше се напълно.

Директорът седеше зад бюрото си ужасен. Търл помисли за момент, че това е чудесно забавление, но имаше още работа за вършене.

— Не се притеснявай, Нъмф — каза той. — Този мухльо беше агент на ИБР. Имаше за задача да те разкрие. Но не успя. Ти си в безопасност. Аз ти спасих живота.

Нъмф остави пистолета си върху бюрото. Трепереше целият. Дишаше трудно, но беше обзет от облекчение.

Търл застана откъм пистолета. Бързо вдигна своя.

Очите на Нъмф се разшириха, устата му се отвори, но не издаде нито звук. Не можеше да повярва, че ще умре.

Търл доближи дулото на безшумното оръжие до слепоочието му и дръпна спусъка.

Изстрелът събори Нъмф. Куршумът беше преминал през главата му, от раната бликаше кръв.

Търл хладнокръвно изправи трупа и го просна по лице на бюрото. Нагласи все още потрепващата ръка върху дулото на пистолета. Конвулсиите спряха. Нъмф беше мъртъв.

Търл внимателно постави една от взривните капсули в дулото на пистолета на Нъмф.

Извади от ботуша си друг пистолет. Отиде до трупа на Джейд и го нагласи във вдървената му лапа.

Постави в цевта му друга капсула.

Огледа помещението. Всичко беше наред.

Безшумно, с небрежна походка отиде в залата за отдих. Влезе така, сякаш идваше отвън, дори демонстративно смъкна дихателната си маска. Както обикновено, си поръча купа кербанго. С изненада откри, че има нужда от него.

След няколко минути, когато прозяващият се келнер започна да намеква, че е време да затварят, Търл бръкна в джоба си.

Натисна първото копче. В далечината се чу приглушен гръм. Келнерът вдигна очи и се ослуша.

Търл натисна второто копче. Чу се още една слаба експлозия.

— Прилича на стрелба — каза келнерът.

Някъде в далечината се трясна врата. Очевидно и други бяха чули гърмежите.

— Прав си, точно така — съгласи се Търл и се изправи. — Май се стреляше някъде в лагера! Нека да проверим.

И се втурна към спалните помещения, следван по петите от келнера. Отваряше вратите една след друга и изджавкваше: „Тук ли се стреля?“, на учудените и сънени психлоси. Някои от тях също бяха чули изстрелите.

— Къде се стреляше? — разпитваше Търл събралите се по коридорите служители.

Някои сочеха към административната сграда. Търл им благодари и се втурна в показаната посока, придружаваше го цяла тълпа психлоси.

Усърдно претърсваше канцелариите и включваше осветлението навсякъде. Другите му помагаха.

Някой изкрещя от канцеларията на Нъмф:

— Те са тук! Тук са!

Търл пропусна придружителите си напред. След това си запробива път през тълпата.

— За кого става дума? Къде?

Всички говореха в един глас и сочеха отворената врата. Зад нея се виждаха двата трупа.

Чар беше прекрачил прага и гледаше сърдито отвътре. Понечи да тръгне напред, но Търл рязко го отмести настрани.

— Не пипайте нищо! — нареди той. — Поемам случая като шеф на службата за сигурност. Отдръпнете се!

Той разгледа последователно двата трупа.

— Някой познава ли този тук? — попита и посочи тялото на Джейд.

Десетки глави се наведоха и след секунда някой се обади:

— Мисля, че се казва Снит, но не съм съвсем сигурен.

— И двамата са мъртви — обяви Търл. — Изпратете носилки, а аз ще направя необходимите снимки. — Както винаги, върху бюрото на Нъмф имаше камера. Търл започна да снима двата трупа и частите на помещението. — Ще искам показания от всички ви!

Извикаха лекарския екип. И те бяха чули изстрелите и дойдоха много бързо. Качиха труповете върху носилките.

— Закарайте ги направо в моргата! Надали има нужда да ги изследвате преди това.

— И двамата са мъртви — отговори шефът на екипа. — Раните са от пистолет.

— Разпръсвайте се! — заповяда авторитетно Търл на събралото се множество. — Всичко свърши.

Утре сутринта щеше да напише доклада си, подкрепен от многобройни свидетелски показания. Агентът на ИБР не намерил за необходимо да се представи на шефа за сигурност, а решил да действува сам. Очевидно проявил неблагоразумие и отишъл самичък късно през нощта при Нъмф, за да го арестува. Нъмф имал скрит пистолет и го застрелял, а после се самоубил. Търл отдавна подозирал Нъмф и разбрал, че е виновен, когато открил фалшифицираните доклади и ведомостите за заплатите. Въпреки всичко Търл докладва, че събитията са под негов контрол. Планетата се ръководи от един много способен заместник-директор, назначен от Нъмф съвсем наскоро. И така нататък, и така нататък. Труповете ще бъдат изпратени при следващото телепортиране, както е предвидено по разписание — на деветдесет и втория ден.

Още утре следобед щеше да се увери, че животните са на същото място, и бомбардировачът щеше да сложи край на „глупавия експеримент, започнат от Нъмф“. Всички улики ще бъдат унищожени и нямаше да остане и следа. Вече наистина нямаше значение за какво бе пристигнал Джейд.

Търл се успокои, отново владееше положението. Беше успял да извърши едно наистина съвършено престъпление.

И въпреки това не можа да заспи, измъчван от тикове.

ЕДИНАДЕСЕТА ГЛАВА

1

Всички работещи на жилата бяха единодушни, че трябва да симулират усилена трудова дейност, за да заблудят самолета при днешния му разузнавателен полет.

Джони беше угрижен. Търл трябваше на всяка цена да продължи да реализира плановете си за прибирането на златото. От това изцяло зависеше осъществяването на собствените им замисли.

Обсъдиха различни стратегически варианти, но нито един от тях не беше достатъчно добър. Вече можеха да летят до древната отбранителна база. Ангъс бе поправил вратата на хангара, през която някога са влизали хеликоптерите, но цялата база съвсем не беше подготвена за бойни действия. Предложението на пастора да бъдат погребани мъртъвците бе отложено за по-късно, тъй като задачата бе непосилна за малкото на брой шотландци. Той наистина смяташе, че това е гробница. Може би някога, когато Земята бъде освободена — ако изобщо успееха, щяха да се погрижат и за телата на загиналите. Сега обаче всичките им сили трябваше да бъдат насочени към настоящето и близкото бъдеще. Съзнаваха, че не могат да се оттеглят в отбранителната база. Тя не беше подготвена, а и все още имаха шанс да победят. Надеждата продължаваше да блещука пред тях.

Но трябваше да накара Търл да продължи първоначалния си план. Това беше най-голямата грижа на Джони. При последния им разговор се убеди, че Търл е полудял, ако изобщо някога е бил психически здрав.

Златото беше единствената примамка, която би го накарала да влезе в капана. То беше в основата на всички планове на Джони.

Откакто разузнавателният самолет вчера премина над тях, работеха като луди, за да се подготвят за днешното идване на Търл.

Взривените парчета скална маса от горния пласт на жилата рикошираха в отсрещната стена на каньона и покриха с нов пласт отломки дъното му.

Можеха да си позволят да изгубят само един булдозер и Джони го подготви.

Робърт Лисицата прикрепи към седалката на водача чучело. Завързаха с въжета облечените му в ръкавици ръце, така че да се движат напред и назад, когато машината работеше. Робърт знаеше какво огромно удоволствие изпитва Търл от гледката на страхотии и разхвърля наоколо разкъсани части от дрехи, напръскани с „кръв“.

Призори, когато вятърът си даваше кратка почивка, спуснаха булдозера на покритото с отломки дъно на каньона.

Оператор, скрит в една цепнатина на отсрещната стена, го командуваше с дистанционно управление. Оттам можеше да следи движенията на машината. С нейна помощ щяха да разчистят малка площадка и да започнат да копаят в купчината. Операцията беше много рискована, защото мястото се оказа съвсем малко и имаше опасност булдозерът да се преобърне.

Напълниха една мрежа за руда с бял кварц и я спуснаха с кран до горния тунел. Поставиха всичкото налично злато върху видимия слой на жилата, а самата мрежа — до булдозера.

Всичко беше готово много преди очаквания полет на самолета и Джони събра хората си горе, на върха.

— Обикновено златото се намира в каверните — каза им той. — Така пише в старите книги по минно дело. Много е възможно в тази жила да има и друга каверна на шестдесет или дори на сто и петдесет метра във вътрешността на скалата. Все още не знаем дали в нея изобщо има злато и колко е то. Трябва да започнем да копаем навътре. Ще напредваме много по-бързо, защото имаме възможност да използваме и взрив. Вържете здраво асансьорната клетка, за да не се изплъзне, и започвайте работа веднага. До деветдесет и втория ден ни остават още около шестдесет дни. Вероятно ще се наложи да предадем златото на осемдесет и шестия ден. Тръгвайте и не губете надежда!

— И не забравяйте да се помолите! — добави пасторът.

2

Търл седеше самоуверено в огрения от лъчите на утринното слънце кабинет. Държеше писалка в ноктите си и старателно контролираше треперенето им. Трябваше да напише доклада си и с това да сложи точка на съвършеното престъпление, извършено от него.

Планът му за деня беше готов. Ще завърши доклада, ще разгледа последните снимки, направени от разузнавателния самолет, и ако животните още бяха там, ще вдигне във въздуха бомбардировача. Зът не пропускаше да се оплаче на всеки, който имаше желание да го изслуша, че това чудо е запушило вратата на хангара и товарните самолети не могат да бъдат обслужвани. Търл имаше намерение да го накара сам да настоява за излитането на бомбардировача, за да се освободи вратата. Трябваше да се срещне с Кър и чрез заплахи и изнудване да спечели сътрудничеството му като новоизбран Директор на планетата.

Но Търл не беше щастлив. Играещите по килима слънчеви лъчи, макар и омекотени от оловното стъкло на купола, му напомняха, че все още се намира на тази проклета планета. Виждаше края на мечтите си да стане богат и да заживее в разкош на Психло. Но сега това нямаше значение. Трябваше да свърши всичко необходимо, без да умува много-много.

Започна доклада си за десети път. До този момент не бе успял да се справи дори с увода, а какво оставаше за самото изложение! Нещо постоянно го тормозеше.

А, да! Не откри значката на Джейд, удостоверяваща агентурния му номер! Когато бръкна в ризата си, той очевидно искаше да я извади, за да докаже самоличността си на оперативен агент на ИБР. Доколкото беше запознат с работата на медицинските служби, те просто хвърляха телата в моргата без никакъв ред и нямаше да е зле да отиде и да ги подреди по масите и количките, както подобаваше.

Според предварителния план му бяха необходими десет трупа. Засега заедно с трите на взаимно изпозастрелялите се часови бяха пет. Въздъхна тежко. Планът му беше чудесен — трябваше само да постави златото в ковчезите, да ги телепортира у дома и когато се завърне, през някоя тъмна психлоска нощ да ги изрови, да ги отвори и да стане един от най-богатите и уважавани граждани на Психло! Е, това вече беше невъзможно. Пристигането на Джейд провали всичко. А и онези коварни животни го бяха измамили и предали.

Задължително беше да намери на всяка цена значката на Джейд и да научи номера, под който е работил в ИБР. Пък и щеше да се почувствува много по-добре, ако срита няколко пъти мъртвото му тяло. Взе си дихателната маска и излезе от лагера.

Минавайки край клетката на момичетата, забеляза, че пред нея има струпани дърва за огъня и храна. Ритна ги презрително и щеше да продължи пътя си, но се сети, че парапсихическите способности на животните можеха да предупредят онези горе, в планината, за грозящата ги опасност. Изключи тока, минаващ по решетките на клетката, отвори врата и гневно нахвърля вътре нещата. Вързопът падна право в огъня и по-малкото момиче се хвърли да го спасява, преди да изгори. Забеляза, че другото държеше в ръцете си нож от неръждаема стомана, очевидно изровен от някоя руина, останала от древността. Отиде и грубо го издърпа от ръцете й, но веднага се сети за парапсихическите способности и за да заглади положението, се опита да я погали по главата. На нея това никак не й хареса.

Търл затъкна ножа в колана си, излезе от клетката, включи отново тока и пусна дистанционното управление в джоба на гърдите си. По-малкото момиче говореше нещо на човешки език, без съмнение някаква грубост. Животните бяха коварни същества. Но това нямаше значение, скоро щеше да свърши и с тях. След като бомбардировачът пусне смъртоносния си товар, той ще види сметката и на тези двете. Планът му бе добър.

Пое надолу към моргата. Както и предполагаше, санитарите бяха нахвърляли труповете направо на земята! Включи осветлението, затвори вратата и намести почти петстотинкилограмовия Нъмф върху една маса. Дори мъртъв, старият мошеник изглеждаше като глупак. Върху лицето му беше застинал израз на недоумение. Кръвта все още не беше засъхнала и Търл си изцапа ръцете. Изтри ги в дрехите на Нъмф.

Тялото на Джейд беше изненадващо леко — тежеше не повече от триста и петдесет килограма. Търл го положи грубо върху друга маса и го блъсна няколко пъти гневно с юмрук.

— Да те вземат дяволите! — изруга той трупа. — Ако не се бе появил ти, бъдещият ми живот щеше да бъде по-хубав от сън.

Нанесе му още един удар по лицето.

Краста! Този идиот е страдал от краста. Търл погледна кисело трупа. Протегна ръце, сграбчи го за шията, започна да скърца със зъби и да го души. Заблъска главата му в масата. Тъпите удари отекваха в помещението. Прасна го за последен път.

Успя да се овладее. Трябваше да бъде хладнокръвен и пресметлив. Нямаше право на повече грешки. Къде е значката? Заопипва тялото му, но не я намери.

Може би я е носил скрита в ботуша? Кухите токчета на обувките бяха един от специалитетите на ИБР. Но и в тях нямаше нищо.

По дяволите, това приятелче все някъде трябва да е държало значката си! Търл прокара лапи по дрипавите панталони. Замисли се и се отдръпна от трупа. Каква жалка гледка представляваше този Джейд! Дрехите му бяха изпъстрени с дупки и кръпки, а козината му цялата бе проскубана.

Но къде можеше да бъде значката? Бъркаше в ризата си, за да извади нещо. С един замах Търл я разкъса отпред и оголи гърдите му. Прерови дрипите. И в тях нямаше нищо. Тогава забеляза нещо на тялото му. Зяпна от учудване.

Трите хоризонтални линии! С този знак жигосваха криминалните престъпници.

Ноктите му изпуснаха парцалите. Надвеси се и заразглежда гърдите на Джейд отблизо.

Нямаше грешка.

Знакът на криминалните престъпници се виждаше от ясно по-ясно.

Наведе се и се опита да го изтрие. Не, не беше грим, а истински, жигосан с нагорещено желязо!

Прецени го като професионалист. Беше направен преди около година.

Обърна се бързо и сграбчи глезена на десния му крак. Да! На него ясно личаха белезите от оковите, поставяни в Имперския затвор. Козината там още не се беше възстановила. Разгледа ги подробно. И те бяха отпреди година.

Търл отстъпи до стената и се втренчи в трупа.

Историята му беше позната. Служителите и агентите често извършваха престъпления по време на изпълнение на служебните си задължения. Или пък понякога се оказваха пълни глупаци и се опитваха да разкрият престъпления на управляващата върхушка, заради което биваха сваляни от постовете си и хвърляни в някой от имперските затвори.

Изведнаж Търл проумя причината за пристигането на Джейд. Той беше използвал всичкото си умение и връзки, за да избяга. Изготвил си е фалшиви документи на името Снит, вкарал е данните си в списъците на Междугалактическата минна компания и е пожелал да бъде изпратен на работа в най-отдалечената мина.

Всъщност се е опитвал да се спаси с бягство!

Това откритие подействува на Търл като удар. Джейд не е пристигнал, за да провежда никакво разследване! Той се е криел! Посегнал е към ризата си, за да покаже знака на криминалните и да помоли Търл за милост. Всичко би могло да се нареди от добре по-добре! Можеше дори да го включи в плановете си по най-хитър начин!

Месеци наред безсънни нощи!

И то за нищо!

Търл погледна жалкото, покрито с краста същество на масата. Добре, че вратата беше затворена, защото дълго време не можеше да овладее смеха си.

3

За втори път този ден Търл седна зад бюрото си. Чувствуваше се спокоен и отпочинал. Пред него имаше купа с кербанго, но той дори не го опита.

Пишеше доклада си с вдъхновение. Нещата коренно се бяха променили. Всичко беше толкова просто!

Нъмф не бе обърнал внимание на предупреждението — ето и копието, документиращо този факт — да бъде внимателен поради големия брой криминални престъпници, които напоследък доста успешно се промъкват сред новопристигналите работници. Един от тях с подправени документи на името Снит бе проникнал в административната сграда, най-вероятно с цел грабеж. Натъкнал се на Нъмф и той го застрелял. Но преди да издъхне, криминалният престъпник успял да отвърне на изстрела. Прилагат се и писмените показания на всички очевидци. Препоръчва се отдел „Кадри“ на родната планета да засили контрола върху доброволците, желаещи да постъпят на работа, тъй като това е вторият случай на заловен психло с криминални прояви, попаднал тук с новите попълнения. Разбира се, основната цел на компанията е реализирането на печалба, а тази планета е най-отдалечената и затова не й се обръща голямо внимание. Но не бива да се забравя, че тя има компетентен шеф на службата за сигурност. Естествено това е съвсем незначителен случай и той не се осмелява да критикува работата на администрацията на родната планета, защото в края на краищата те много добре знаят какво правят. Събитията тук са изцяло под контрол. Наскоро назначеният заместник на Директора на планетата е поел задълженията си и се справя отлично. Произшествието е незначително. Телата ще пристигнат при следващото по график телепортиране.

Това беше всичко. Търл въодушевено опакова доказателствените материали, свидетелските показания и снимките. Съмняваше се, че в действителност някой ще прояви интерес към случая. Извика Чърк. Плесна я закачливо по задника и й каза да сложи изходящ номер на пакета, като го включи в следващата пощенска пратка. Тя излезе и той погледна часовника. Беше крайно време да включи апаратурата, приемаща информацията от разузнавателния самолет. Вкара координатите на интересуващите го обекти и снимките започнаха да изскачат една след друга. Преглеждаше ги небрежно. Бяха му необходими просто за да се убеди, че бомбардировачът няма нужда от промяна на курса. Животните работеха в мината, асансьорната клетка беше на мястото си…

Изведнаж се надвеси напред и разпръсна снимките пред себе си.

Бяха спуснали на дъното на пропастта булдозер и ровеха в срутената скална маса.

Да! Виждаше се как кранът издига нагоре една мрежа, пълна с руда… Какво ли имаше в нея?

Ноктите му заиграха по клавиатурата и от апарата изскочи снимка с по-голямо увеличение. Разгледа я внимателно. Погледна графиката на минералния състав на рудата. Не бяха нужни допълнителни анализи, за да разбере какво има в нея. Злато!

Животните го извличаха от срутения пласт!

Изправи се и приближи снимките към очите си. Какви бяха тези странни неща встрани от купчината? Аха, това са разкъсаните трупове на загиналите. Имало е пострадали при срутването. Живите се бяха оказали достатъчно глупави и сантиментални, за да си направят труда да изровят мъртъвците. Какъв смисъл имаше? Те дори не трябваше да ги телепортират на друга планета. Кой го беше грижа за труповете на някакви животни? Това означаваше, че са стигнали до жилата от обратната страна.

Но тогава за какво им бе асансьорната клетка? Дали не продължаваха да копаят? А-а, да, каверните. Сигурно са се натъкнали на втора, някъде нагоре по жилата, във вътрешността на планината. Миньорските познания му подсказваха, че това е реално.

Погледна златото в мрежата. Дали имаше двеста килограма? Тръшна се на стола и се усмихна. Ликуваше.

Бомбардировачът. Нямаше смисъл да го изстрелва. Можеше да почака до деветдесет и третия ден. А дотогава имаше време. Проклета мъглявина, разбира се, че сега няма смисъл!

Как прекрасно се чувствуваше! От цяла вечност днес за пръв път не го болеше главата. Протегна лапата си напред. Огромните нокти дори не потрепваха.

4

Търл скочи на крака, изпълнен с енергия и добро настроение. Грабна екипировката си и излезе.

Продължаваше да работи по график, но вече го бе променил.

Премина през лагера, лек като перце, и влезе в кабинета на Директора на планетата.

Служителите бяха почистили кръвта, но някои от петната все още личаха. Наоколо се носеше острата миризма на дезинфекционните препарати.

Вътре седеше Кър. Джуджето психло изглеждаше малко смешно и потиснато. Дребната му фигура се губеше в огромното кресло зад също такова огромно бюро.

— Добър ден, ваше планетарно превъзходителство — изчурулика Търл.

— Би ли затворил вратата, ако обичаш! — помоли Кър с тих глас.

Търл извади изпод мишницата си сонда за откриване на подслушвателна апаратура и провери дали през нощта някой не е монтирал такава. Направи го по-скоро по навик, а не защото се страхуваше. Чувствуваше се свободен!

— Служителите май не ме приемат добре — оплака се Кър. — Никой досега не е обърнал учтиво към мен. Всички се чудят защо Нъмф ме е назначил за свой заместник. Аз също. Знаеш, че съм човек на действието, а не администратор. И изведнаж се оказвам Директор на планетата.

Търл пристъпи към него с най-прекрасната усмивка върху костните си устни.

— Това, което сега ще ти кажа, Кър, никога няма да призная, че е излязло от моята уста. Разговорът не се записва, няма да имаш никакви доказателства, следователно ще е по-добре, ако забравиш всичко.

Кър застана нащрек. Беше закоравял криминален престъпник и никога не би се доверил на някакъв си шеф на сигурността. Започна да се върти неспокойно в огромния си стол.

— Нъмф — каза Търл — никога не те е назначавал за свой заместник.

Кър настръхна.

— Това направих аз — продължи Търл. — И докато изпълняваш всичко точно както ти казвам, без да издаваш, че съм ти наредил, няма от какво да се страхуваш. Всичко ще бъде наред. Просто чудесно!

— Но на деветдесет и втория ден ще изпратят нов Директор — отговори Кър. — Дотогава остават само два месеца. А ако объркам нещо, новият веднага ще разбере… да, може дори да открие, че в някои вселени съм извън закона.

— Не, Кър. Не вярвам да ти намерят заместник. Всъщност дори съм сигурен, че това е невъзможно. Ще се задържиш на този пост години наред.

Кър беше озадачен и предпазлив, но Търл говореше толкова убедено, че се заслуша внимателно.

Търл отвори един плик и разпръсна пред очите му всички улики срещу Нъмф. Кър го зяпаше, като очите му бавно се разширяваха от учудване.

— Една измама, носеща годишен приход от сто милиона кредита — каза Търл. — Нъмф е получавал половината от тази сума. Ти не само ще останеш дълго на поста си, но и когато се завърнеш у дома, ще бъдеш достатъчно богат, за да си купиш чисто досие и да заживееш в разкош.

Джуджето психло разглеждаше документите. В началото му бе много трудно да проумее за какво става дума. Найп, племенникът на Нъмф, осчетоводяваше заплатите на служителите на тази планета в пълен размер, а на практика изпращаше тук само половината. Останалите пари, както и всички премиални, внасяше в своята лична банкова сметка и в тази на Нъмф. Накрая му стана ясно — просто не трябваше да подписва заповедите за премиални и да увеличава заплатите.

— Защо правиш всичко това? — попита Кър. — Ти получаваш ли нещо? Участвуваш ли в играта?

— О, не! Не искам дори един кредит. Всичките са за теб. Естествено го правя, защото съм ти истински приятел. Не съм ли го доказвал досега? Не съм ли ти помагал?

— Имаш събрани достатъчно доказателства и улики срещу мен, за да ми издействуваш смъртна присъда — отговори Кър. — Защо продължаваш да ми правиш услуги?

— Хайде, хайде — каза Търл помирително.

Реши, че е дошъл моментът нещата да бъдат изяснени.

— Искам да издаваш всяка заповед, която ти поднеса, и да подпишеш нареждане за завръщането ми у дома в срок от шест месеца.

— Много добре — отговори Кър. — Бих могъл дори да наредя твоите заповеди да не се отменят никога. Но все пак не разбирам защо няма да бъда уволнен след два месеца?

Търл премина към същността на въпроса.

— Това е кодът, използван от Нъмф. Изработен е въз основа на серийните номера на транспортните машини. Никой няма да те уволни. Найп, неговият племенник, е много влиятелна фигура. Ето ти първото съобщение за него.

Остави го на бюрото, като си повтори, че не бива да забравя да унищожи оригинала, написан с неговия почерк, веднага щом Кър го кодира.

Бележката гласеше: „Нъмф е убит от избягал криминален престъпник. Възникна нова ситуация. Назначи ме за негов заместник. Уговорката остава непроменена. Депозирай неговата част в сметката ми в Галакси Тръст Къмпани. Съболезнования. Надявам се на щастлива съвместна работа. Кър.“

— Аз нямам никаква сметка — възрази Кър.

— Естествено, но ще имаш. Приготвил съм всичките ти документи. Ще бъдат изпратени още при следващото телепортиране. Нещата са съвсем прости.

Кър отново погледна бележката. Усмихна се за пръв път след убийството. Облегна се назад и почувствува как започва да става по-голям и по-важен. Изведнаж се пресегна и плесна с длани лапите на Търл в знак на пълно съгласие с така сключения договор.

Когато Търл си тръгна, Кър толкова се беше надул, че изпълваше целия стол.

Единственото опасение на Търл, докато мислеше за следващата си задача, бе, че дребният малоумен психло може да се вживее в ролята си на велик и да направи някоя глупава грешка. Трябваше постоянно да го държи под контрол. Няма да го изпуска от очи. А след като веднаж напусне планетата, не му пука за него.

Възможността за каквото и да е сътрудничество между Джони и Кър бе унищожена напълно и завинаги.

5

Следващите действия на Търл бяха внимателно наблюдавани от опитните шотландски разузнавачи горе на хълма.

Късно следобед предишния ден Търл се насочи като луд към един от танковете. Потегли към древния град на север и не след дълго влезе в него.

На другия ден по обед напусна развалините и пое с ръмжащи двигатели по обраслата с трева магистрала към академията.

Слезе от танка. Слънцето се отразяваше в стъклото на маската му. С небрежна походка се запъти към часовия.

По това време в района на академията имаше много малко хора — една домакинска рота и трима шотландци на пост, обикновено пострадали при злополука и възстановяващи се в лагера.

Онзи, който посрещна Търл, беше със счупена ръка. Тя бе шинирана и висеше на превръзка, закачена на врата му.

— Какво мога да направя за вас, господине? — попита той на доста сносен психлоски.

Търл се огледа. Не се виждаха никакви машини. Всъщност не, там стърчеше опашката на малък пътнически самолет. Сигурно цялата техника е горе в планината. Вероятно дори не достигаше.

Погледна часовия. Търл беше опитен миньор и разбираше, че положително и хората са по-малко от необходимото. Всъщност това беше без значение. Все още имаше достатъчно живи работници.

Чудеше се как да се разбере с това животно. То се бе обърнало към него на психлоски, но съзнанието му отказваше да възприеме този факт, защото просто не можеше да повярва, че е възможно. Животните бяха прекалено глупави за такова нещо.

Започна да жестикулира с лапи, като описваше ръста и брадата на началника на животните. Изигра цяла пантомима, въртеше очи, сочеше към гърдите си и мястото до себе си. Да се разговаря с такава твар беше безкрайно трудно.

— Вероятно имате предвид Джони — каза часовият на чист психлоски.

Търл поклати разсеяно глава и тръгна. Налагаше се да изчака, докато отидат до мината и го докарат обратно със самолета. Вече имаше време и можеше да си го позволи.

С нарастващо удоволствие започна да си мисли колко свободен бе сега. Имаше възможност да ходи където си пожелае и да прави каквото си иска. Протегна се и тръгна. Наистина планетата беше гадна, но вече разполагаше с достатъчно свобода, за да действува. Усещаше, че невидимата преграда, която го ограничаваше, се е отдръпнала на хиляди километри от него.

Няколко коня пасяха на близката полянка. За да не скучае, започна да се упражнява в бързо вадене на пистолета. Изстрелите чупеха краката им един след друг. Цвиленето на ужасените и агонизиращи животни бе много приятно за слуха му. Чувствуваше се в по-добра форма отвсякога. Не пропускаше целта дори на двеста метра! Дойде ред на черния кон. Четири изстрела, четири попадения. Падналото животно вдигаше около себе си фонтани сняг. Какво цвилене! Прекрасно!

В цялата тази шумотевица едва успя да чуе зад гърба си гласа на Джони, но появата му не го изненада. Обърна се спокойно, зад стъклото на маската костните му устни се бяха изкривили в усмивка.

— Искаш ли да опиташ? — попита Търл и се престори, че му подава пистолета.

Джони посегна. Търл се разсмя гръмогласно и го пъхна обратно в колана си.

Джони отдавна го очакваше да се появи. Още от момента, когато чудовището напусна града, той разбра накъде се насочва, и долетя от мината. Търл не биваше да заподозре, че го следят, затова Джони имаше намерение да се забави още малко, но цвиленето на измъчваните коне бе непоносимо и реши да не изчаква повече.

Търл беше много променен, почти приличаше на онзи отпреди една година.

— Хайде да се поразходим — предложи психлосът.

С едва прикрит гняв Джони даде знак с ръка на един от шотландците, без Търл да го забележи, да отиде и да избави от агонията им мятащите се животни, като им пререже гърлата.

— Е, глупако — каза Търл, — виждам, че се справяш доста добре. Предполагам, че търсите втора каверна?

— Да — отговори Джони, като се мъчеше да потисне гнева си. — Все още не сме изкопали достатъчно злато.

Това беше само част от истината. Всъщност всичкото изкопано до момента съкровище се намираше в торбата му.

— Добре, добре — обади се Търл. — Трябва ли ви още техника? Имате ли нужда от нещо? Само кажи или направи списък на необходимите неща.

Джони не отговори нищо.

— Всъщност когато го приготвиш, можеш да го оставиш при вързопите пред клетката и аз веднага ще изпратя всичко. Естествено заявката трябва да бъде обозначена като „техника за обучение“.

— Добре — съгласи се Джони.

— А ако искаш да разговаряш лично с мен, светни с прожектора в прозореца на канцеларията ми. Три къси светвания и аз ще пристигна веднага. Разбра ли?

Джони потвърди, че всичко му е ясно. Обясни за непрекъснато възникващите проблеми при подемните операции.

— Попаднал си точно на човека, който може да ти помогне — каза важно Търл, като се удари с юмрук по гърдите. — Ако не знам нещо за миньорската работа, то е толкова маловажно, че не си заслужава да се знае!

Разсмя се високо. Търл наистина се е променил, помисли си Джони. Напрежението в него бе изчезнало.

Все още бяха в равнината и не се виждаха от лагера, защото хълмът ги скриваше.

— А сега да минем към по-сериозни въпроси — каза Търл. — На осемдесет и деветия ден трябва да ми доставиш всичкото злато. Тук, в тази сграда в стария град.

Извади от джоба си една снимка и му я показа. Върху постройката ясно личеше надпис „Монетен двор на Съединените щати“. Джони посегна да я вземе, но Търл я дръпна и му показа три други, направени от различен ъгъл. На тях се виждаха улицата и къщите от двете й страни.

— Запомни, на осемдесет и деветия ден. Два часа след залез слънце. Никой не трябва да те забележи. Приготвил съм една стая. Ще оставиш златото в нея.

Джони разглеждаше снимките. Очевидно Търл нямаше намерение да го заведе на мястото преди уречения час. Около сградата се виждаха някакви купчини, вероятно стари коли, а встрани една по-голяма — изоставен камион. Вратите изглеждаха стабилни и здраво заключени, но без съмнение Търл ги бе отварял.

— Имаш ли земеход с открита каросерия? — попита чудовището. — Не? Добре, ще ти дам.

Правеше впечатление начинът, по който даваше нарежданията си.

— А сега слушай внимателно. В уговорения час ще пристигнеш с още две животни. Нито едно повече. И ти лично. Кажи на останалите, че ще се върнеш на деветдесет и третия ден и ще им донесеш заплатите. От осемдесет и деветия ден до завръщането си ще трябва да изпълниш и някои други задачи. Ясно ли ти е? Ти лично, придружен само от две животни. Всички други чакат в миньорското селище. Разбрано?

Джони каза „да“. Бяха добре скрити от чуждите погледи зад едни храсталаци.

— Искаш ли да видиш част от изкопаното?

Търл нямаше нищо против. Джони разтвори на земята едно наметало и изсипа върху него златото. То блестеше меко на слънчевата светлина.

Търл погледна нагоре, за да се убеди, че над тях не преминава самолет, и клекна над земята. Започна да гали парчетата. По някои от тях имаше полепнал кварц. Полюбува му се известно време, изправи се и даде знак с лапата си да бъде прибрано. Джони изпълни заповедта много внимателно. На практика това бе цялото количество, с което разполагаха.

Все още с поглед, прикован в торбата, Търл изпусна дълбока въздишка в маската си.

— Колко е красиво — възкликна той, — колко е красиво!

Постепенно излезе от транса си.

— И така, на осемдесет и деветия ден ще получа един тон злато, нали?

Потупа джоба си, където се намираше дистанционното управление.

— А след това, на деветдесет и третия ден, ще се разплатя с вас.

— Защо с такова закъснение? — попита Джони. — Цели четири дни.

— О, защото ще трябва да свършиш още някои неща — отговори Търл. — Но няма от какво да се страхуваш, животно. На деветдесет и третия ден ще получите заплатите си. Заедно с лихвите. Наведнаж. Давам ти честната си дума!

Изсмя се високо в маската си. Джони разбра, че днес Търл е в приповдигнато настроение, но в никакъв случай не беше луд.

— Ще получиш всичко, което ти се полага, животно! — повтори Търл. — А сега да се връщаме обратно при колата.

Никога през живота си Търл не се бе чувствувал толкова добре. Спомни си как по време на шотландската операция животните се ентусиазираха, когато стана дума за заплащането. А на деветдесет и третия ден той лично ще си оправи сметките с това животно. После ще убие и двете момичета. Няма изобщо да се съобразява и да се страхува от парапсихическите му способности. Великолепно!

— Довиждане, животно! — каза той и потегли в чудесно настроение.

6

Следващите седмици бяха изпълнени с напрежение. Копаеха по продължение на жилата с надеждата да попаднат на нова златоносна каверна, но напразно. Имаше само чист кварц. А без златото плановете им щяха да се провалят.

Случката със стадото коне предизвика негодуването им. Животните бяха опитомени, дресирани и докарани да пасат в академията, докато им дойде времето да бъдат използвани. Шотландците бяха бесни не само заради загубата им, но и поради отвратителната чудовищна постъпка. Всички за сетен път разбраха срещу какъв враг са изправени. За съжаление и останалите психлоси бяха такива. Разузнавачите донесоха сведения и за други осакатени животни около лагера. Не се ли намират момичетата в прекалено голяма опасност? Да, но засега трябваше да стискат зъби, за да може цялостният им план да успее. Това беше от жизненоважно значение, нямаха право да допуснат и най-малката грешка! Ситуацията приличаше на дяволска партия шах с маниаци.

С изключение на набавянето на необходимото злато планът им се развиваше добре.

Ангъс направи ключове за вратите на всички помещения в града. Рискът беше много голям. Разузнавачите се придвижваха тихо в снега, покрити с топлозащитни наметала, вземаха восъчни отпечатъци от ключалките, а после прикриваха следите. Беше опасно по две причини — имаше риск за живота на хората, заели се с тази задача, а и съществуваше вероятност психлосите да заподозрат, че се подготвя нещо.

Използваха възможността да проучат цялата история на проведената преди хиляда години битка. Всички архиви и сателитни снимки вече бяха подредени.

Джони и доктор Макдърмот ги изследваха подробно. Търсеха някаква информация, която биха могли да използват. Прочетоха безброй рапорти на бойни самолети, участвували в неравния бой.

Попаднаха на странна подробност. Едно съобщение гласеше, че психлоски самолет пикирал и атакувал с бомби танк в центъра на Денвър, но според сводката на сухопътните сили там не би трябвало да има нищо. Това несъответствие привлече вниманието на Джони и доведе до откриването на друг рапорт за същия самолет.

След бомбардирането на несъществуващия според сводката танк самолетът се насочил с голяма скорост на северозапад и бил видян да се разбива в покрития със сняг планински склон. Отбелязано беше и точното място на катастрофата.

Откриха го и на картата. Намираше се само на около четиристотин и петдесет километра на север от тях.

Данълдийн извърши разузнавателен полет и с помощта на детектор за метал потвърди точността на сведенията. Бойният самолет беше на описаното място, зарит под вечните снегове, и само опашката му стърчеше.

Успяха да го изтеглят с две летящи платформи. За да не бъдат забелязани, го пренесоха през нощта по въздуха до старата база. Вкараха го в хангара за хеликоптери и го изследваха най-внимателно.

Старият самолет не можеше да бъде поправен, но от него получиха много ценна информация, каквато и най-опитният разузнавач не би събрал. Двамата психлоски пилоти бяха убити при катастрофата, ала техниката и екипировката им бяха запазени.

Разучиха дихателните маски до най-малката подробност. В кабината имаше и портативни реактивни двигатели за аварийно напускане на самолета, които се прикрепваха на гърба като парашут. Предпазните колани не се различаваха от тези на товарните самолети. Пилотите носеха на кръста си пистолети.

Уредите за управление също бяха като на товарните самолети, но имаше и спусък за стрелба с оръдията и бутони за задействуване на едно приспособление за кацане на всякаква повърхност. Откриха, че ските всъщност представляват електромагнити. С тяхна помощ самолетът можеше да се залепи за метална повърхност и дори да застане вертикално.

Разгледаха ключалките и направиха дубликати на ключовете за всички врати и люкове.

След основно почистване самолетът можеше да бъде използван за обучение на млади пилоти.

Пасторът аутопсира мъртвите мумифицирани тела на психлосите и установи къде са разположени главните им вътрешни органи. Сърцето се намираше точно зад катарамата на колана, белите дробове — високо под раменете. Мозъкът беше ниско в задната част на черепа, а самият той представляваше една масивна кост. Пасторът погреба телата с нужната тържественост.

Работеха едновременно върху няколко проекта. Построиха в обширната зала на „Емпайър Донтлис Майнинг“ голям макет на психлоския лагер. С негова помощ обучаваха всички членове на екипите.

На една поляна отбелязаха точните разстояния между обектите в лагера, като взеха предохранителни мерки да не бъдат забелязани от разузнавателния самолет. Засякоха необходимото време за всеки отделен етап на операцията — за колко се стига от едно място до друго, каква трябва да бъде часовата разлика за включване на отделните групи, за да могат да нападнат лагера едновременно. Тъй като не им бяха известни редица подробности, разработиха няколко резервни варианта.

Съществуваше и проблемът с избитите от Търл коне. Налагаше се една малка група за късо време да улови други и да ги опитоми.

Всички бяха станали отлични стрелци с автомати и базуки.

Под вещото ръководство на неуморимия Робърт Лисицата — истински майстор в организирането на нападения, напредваха бързо.

— Ако пропуснем нещо — постоянно им повтаряше той — и допуснем и най-малката грешка, тези равнини отново ще бъдат прегазени от телепортирани психлоски танкове, а небето над нас ще гъмжи от бойните им самолети. Отмъщението на планетата Психло ще бъде кърваво и безпощадно. Стане ли това, единственият ни изход ще бъде отстъплението в древната отбранителна база, където по всяка вероятност ще умрем от задушаване, защото отровния газ ще покрие цялата Земя. Шансът ни е нищожен. Не бива да грешим. И най-малкият пропуск може да е фатален. Хайде сега да повторим всичко отначало.

Можеше ли една ударна бойна единица от шестдесет души да се справи с цялата психлоска империя? Този въпрос ги караше да влагат двойно повече усилия при обучението. Повтаряха всичко отново и отново.

Но все още не разполагаха с ключа към успеха — златото.

7

В мината се работеше денонощно на три смени. Навлизаха все по-навътре в жилата от бял кварц, но злато нямаше.

На шестдесетия ден я изгубиха. Преди хиляди години земен трус я бе изместил нагоре или надолу, наляво или надясно. Пред тях се изправи гола скала. Жилата беше изчезнала.

Предвиждаха и такава неблагоприятна възможност. Седмици наред бяха изпращали разузнавачи, за да търсят скрити запаси от злато навсякъде в обсега на транспортните самолети.

Надеждата, свързана с намерената преди време от Джони златна монета в банковия сейф в Денвър, се изпари. Повечето от тях имаха само нумизматична стойност и бяха от посребрена мед. Откриха само пет златни, а те ни най-малко не ги доближаваха до изпълнението на задачата — един тон злато.

Няколкото украшения, изровени от някогашен бижутерски магазин, прибавиха към общото количество само още петдесет жалки грама.

Очевидно персоналът на древните мини в планината не е държал златото в сейфовете си. В тях имаше само разписки — „Изпратени толкова и толкова унции на Монетния двор на САЩ в Денвър“ или „Доставени толкова и толкова килограма концентрат за претопяване“.

Данълдийн и още двама шотландци предприеха през нощта много рисковано пътуване до едно място на източния бряг, наричано някога Ню Йорк. Надяваха се да не бъдат засечени от разузнавателния самолет по това време. Повечето сгради бяха срутени, а сейфовете — разбити и изпразнени.

Посетиха и открития от историка Форт Нокс, но там също намериха само развалини.

Данълдийн направи безброй снимки с безценна информация — паднали мостове, купчини камъни и бетон, дивеч, диви говеда, цели армии гризачи и нито следа от хора. Когато разказваше за преживяното, на човек можеха да му настръхнат косите.

Но злато нямаше.

Стигнаха до извода, че психлосите са го изровили и отнесли всичкото още преди хиляда години. Сигурно са го задигали дори от труповете по улиците — пръстени, златни зъби, украшения. Може би именно то и вроденият им навик да убиват за удоволствие са станали причина за изчезването на цели народи от лицето на Земята. Откриха доказателства, как веднага след завладяването на планетата хората са били избивани единствено заради златните им пломби. Вече разбираха защо Търл е готов на всякакви рискове, само и само да се сдобие с жълтия метал. За хората той означаваше твърде малко. Те не го използваха за търговия. Беше красив, неръждаем и лесен за отливане, но за тях стоманата имаше много по-широко приложение и следователно беше много по-ценна. Представите им за търговска дейност се свързваха единствено с размяната на полезни предмети.

Всички тези разсъждения обаче не им помагаха да намерят необходимия тон злато. Копаеха като луди, за да попаднат отново на жилата, но безуспешно.

На седемдесетия ден я откриха. При разместването на пластовете се бе отклонила на около седемдесет метра на север и само на десет метра от повърхността.

Избърсаха капките пот от челата си, защото от студа и вятъра на тези височини те моментално замръзваха. Направиха нова площадка за техниката. Изкопаха друга шахта и галерия по протежение на кварцовата жила. Тя беше изтъняла и станала около метър в диаметър. Дълбаеха усърдно. В тъмния тунел на всички страни хвърчаха люспи кварц. Беше задимено.

Джони отново се зае с изучаването на военните сводки и рапортите, получени от бойните самолети. Трябваше да се запознаят най-подробно с тактиката на психлосите. Отново бе озадачен от информацията за нападението над несъществуващия танк в Денвър. Накрая намери точното му местоположение върху избелелите сателитни снимки. Те бяха продължили да пристигат дълго след смъртта на президента. Да, на тях ясно се виждаше силуетът му.

Бяха проучили всяко местенце в Денвър. Както можеше да се очаква, Търл нямаше намерение да преработва златото си в Монетния двор на САЩ. Беше подготвил помещение в мазето под останките на една леярна, разположена на няколко минути път с кола от двора. А него щеше да използва само като приемателен пункт.

Но намерените в мините фактури за изпратено злато бяха толкова много, че на Джони му се струваше невъзможно да изчезне цялото количество. Все някъде беше останала част от него. То им беше нужно, в случай че от жилата не получат нищо. Може би несъществуващият във военните сводки танк е охранявал двора?

Без да губят време, заедно с Данълдийн се насочиха към него. Увериха се, че в късния следобед наоколо не преминават самолети и земеходи. Кацнаха в парка, скриха самолета под клоните на огромните дървета и безшумно влязоха в сградата.

Там цареше пълна тишина. Шотландците вече бяха идвали тук на разузнаване, но решиха да претърсят мястото още веднаж, в случай че психлосите са пропуснали някой секретен сейф. Не намериха нищо.

Нощта се бе спуснала и те обикаляха обезкуражени в тъмнината. Данълдийн с удоволствие се ровеше в купчините метал, представлявали някога коли. Опитваше се да си представи как ли са изглеждали, когато са били в движение. Джони си мислеше за снимките на улицата и сградите, показани му от Търл. Заобиколи постройката и освети с миньорската си лампа околността, но така, че светлината да не може да се забележи отдалеч.

Изведнаж се оказа пред една купчина, по-голяма от другите. Хрумна му, че може би това е танкът, унищожен от бойния самолет. Несъществуващият танк.

Повдигна няколко чима, тъй като целият беше покрит с пясък и трева. Изряза ги много внимателно, за да ги постави после обратно и да не личи чуждата намеса. Това нещо не беше обикновена кола. Стоманата беше толкова дебела, че дори многогодишната ръжда не бе успяла да я разяде. Там, където бяха попаднали бомбите, металът се беше огънал. Никога не бе виждал подобно нещо. Имаше тесен отвор, през който можеше да се стреля, но това бе единствената прилика с истински танк. Прозорците бяха с решетки като на клетките в зоологическата градина. За какво ли е служило това чудо? Отвори с миньорския лост една от вратите и влезе. Вътрешността бе почерняла от експлозията, а металните листове на пода — нагънати. Повдигна един от тях.

Само няколко секунди по-късно Джони имитираше чуруликането на птичка — уговорения с Данълдийн сигнал. Не след дълго шотландецът се появи.

Както можеше да се предположи, при атаката на психлосите Монетният двор на САЩ е потърсил начин да евакуира съдържанието на сейфовете си.

ЗЛАТО! И то в какво количество!

Изключително тежките кюлчета бяха прекарали тук повече от хиляда години. Никой не ги бе открил, защото всички са смятали, че е най-обикновен танк.

Силно развълнувани, двамата мъже се опитваха да ги претеглят с ръце. Ентусиазмът им изведнаж помръкна.

— По-малко от една десета от тона — каза Данълдийн. — Достатъчно ли ще е за Търл?

Джони беше убеден в обратното. Дори за собствения му план нямаше да е достатъчно.

— Все пак парче хляб е повече от нищо — обади се Данълдийн.

Качиха седемдесетте килограма злато на самолета, покриха отново „танка“ с чимове и заличиха следите си по снега.

Вече разполагаха с около сто килограма злато.

Трябваше им тон.

Положението щеше да ги принуди дори да прибягнат до услугите на алхимията — легендата за възможността оловото да се превръща в злато. Така смяташе историкът. И наистина той прекара цялата нощ в безплодни опити да разреши този проблем.

Пасторът посети селото на Джони, за да предупреди хората за вероятността да им се наложи да дойдат в отбранителната база. Предаде на Джони много поздрави от леля Елен. Тя го била предупредила да внимава, когато обикаля всички тези непознати места. Джони усети, че пасторът не е безразличен към леля му, и тайничко в себе си му пожела успех.

Чувствуваха се много зле, защото нямаха възможност да предупредят и останалите хора на планетата.

Ако не успееха, човекът наистина щеше да изчезне.

8

Работата на смяната, застъпила в мината в края на осемдесет и шестия ден, започна както обикновено. Напоследък жилата все повече се стесняваше и като че ли пак щеше да изчезне. Предварително знаеха, че не могат да разчитат на голям успех, но въпреки това всеки безрезултатен ден им носеше голямо разочарование.

Данълдийн, вече напълно възстановен след аварията по време на земетресението, работеше с тежка къртачка. Беше плувнал в пот в тясната задушна галерия. Една капка се стече в окото му и за момент му се стори, че е цветна. Спря машината, за да види по-добре. Отново погледна пред себе си през облаците дим и бял прах. Същата картина продължаваше да танцува пред очите му.

Не, не беше видение!

Посред бялата кварцова жила едно малко кръгло петънце светеше в жълто.

Отново включи машината. Вибриращото й острие се впи дълбоко в минерала. Изключи я и се приближи до стената.

Стоеше като вцепенен. Изсвири силно, за да спре работата в галерията.

Сочеше нещо. Галерията се изпълни с викове на лудешка радост!

Това беше злато!

Най-сетне бяха попаднали на втора каверна!

Скоро след това радостта утихна и всички инструменти заработиха върху жилата.

На фона на белия кварц златото блестеше все по-силно.

Дежурният в лагера прие въодушевеното съобщение и само след няколко минути третата смяна им се притече на помощ.

В града ликуваха.

Всички шотландци, дори и двете възрастни вдовици, направиха жива верига до мината, за да прехвърлят безценния метал. Започна трескава работа — претегляха, пълнеха торбите с руда и ги товареха. По дяволите, това, че златото не беше съвсем чисто, нямаше никакво значение. В големите буци то се виждаше ясно във формата на спирали или като фина мрежа.

Преди залез слънце на осемдесет и осмия ден бяха изкопали цялата каверна.

Без кварца златото тежеше седемстотин и петдесет килограма.

Като се прибавеха и сто и четиридесетте килограма, които вече имаха, ставаха почти деветстотин.

Не беше един тон, но щеше да стигне.

Всичко се развиваше по плана!

Започнаха да смазват автоматите.

Пасторът се молеше за успеха им непрестанно и от все сърце. Никога досега залогът не е бил толкова голям.

9

Търл чакаше пред Монетния двор и се опитваше да прикрие възбудата си. Осемдесет и деветият ден настъпи. Слънцето залезе преди два часа. Тъмнината беше приятна, а още по-хубаво бе, че следващите три нощи щяха да са безлунни.

На планетата всеки момент щеше да настъпи пролетта. Вече имаше два-три топли дни. Всичкият сняг се бе стопил. Времето беше топло дори за сезона. Приготви се да чака. Наивно бе да си мисли, че глупавите животни ще дойдат навреме.

Подпря се на камиона с открита каросерия, с който пристигна от базата. Той беше истинска таратайка, дори не фигурираше в инвентарния списък на транспортния парк. Така че и да изчезнеше, никой нямаше да го потърси. Подготви го старателно.

Но за негово учудване животните пристигнаха точно в уречения час.

Със затъмнени фарове, колкото да виждат пред себе си, камионът им се приближи и спря само на около метър от Търл.

Беше тежко натоварен. Значи, все пак спазиха поетото обещание. Да, животните наистина бяха глупави!

В кабината имаше три човешки същества. Търл едва сдържаше нетърпението си. Отиде до каросерията. Започна да осветява и да опипва торбите. Злато! Непречистено, необработено, по него все още имаше полепнали люспи кварц… но се виждаха и късове претопено злато.

Изведнаж се опомни, отдръпна се и провери с детектора си торбите за радиация. Бяха чисти.

С опитно око прецени тежестта на товара по огъването на ресорите. Ако не се смята теглото на самите животни — около двеста килограма, и нормалното количество на примесите, оставаха му приблизително деветстотин килограма. Според последните борсови бюлетини поради намалените количества злато цената му на Психло бе скочила на 8321 галактически кредита за унция. Този товар струваше — той можеше да смята наум много добре — около 189 718 800 кредита! Това представляваше не едно, а направо няколко състояния!

Богатство и власт!

Идеше му да подскочи от радост.

Животните още не бяха слезли от кабината. Търл се приближи до нея и ги освети с прожектора си. Тези приятелчета бяха с черни бради!

В действителност това бяха Данълдийн, Дуайт и още един шотландец.

С помощта на жестове Търл се опита да разбере къде е животното Джони.

Не бяха сигурни дали са го разбрали точно, но Дуайт, който знаеше психлоски, подозираше какво го интересува. Нарочно заговори на развален език:

— Джони няма може дойде. Него има катастрофа. Крак ранен. Той каза ние дойде. Много извинява.

Търл малко се стресна от това съобщение, то донякъде объркваше плановете му. Но наистина на една от снимките, направени от разузнавателния самолет днес, се виждаше преобърнат булдозер. За пръв път от много месеци насам на нито една от тях не бе заснет русокосият Джони. Всъщност това не беше толкова важно. Нямаше да попречи на намеренията му. Просто щеше да отложи екзекуцията на момичетата, защото раненият крак не лишаваше животното от парапсихическите му способности. Трябваше да се справи с него. Ако надушеше нещо, щеше да накара останалите да направят сума поразии. Търл можеше да се пребори и с тях, но защо да си създава излишни главоболия!

— Ние помогнем пренесем торби на друг камион — предложи Дуайт.

Това изобщо не влизаше в сметките на Търл.

— Не — отговори той с категорични жестове, които в тъмнината трудно се забелязваха. — Просто ще си разменим камионите. Ясно ли е? Аз ще взема вашия, вие моя.

Тримата шотландци се измъкнаха от огромната кабина на психлоския камион и се прехвърлиха в този на Търл.

Данълдийн пое управлението. Включи двигателя, направи широк завой и потегли обратно по пътя, откъдето бяха дошли.

Търл ги наблюдаваше с усмивка върху костните си устни.

Камионът стигна до ъгъла, зави в една странична уличка и изчезна от погледа му.

Данълдийн бързо натискаше копчетата, за да го насочи надолу по наклона.

Погледна встрани, за да се убеди, че Дуайт и другият шотландец са успели да отворят вратата.

— Скачайте! — изкрещя им той.

Те моментално го послушаха и изхвърчаха навън.

Данълдийн отвори своята врата, скочи, свит на кълбо, и се претърколи няколко пъти по меката трева на улицата.

Хвърли поглед назад. Приятелите му вече се бяха изправили на крака и тичаха, за да се скрият. Приличаха на две плъзгащи се сенки в нощта.

Извади от колана си топлозащитно наметало, наметна го и се спусна по една алея. Успя!

Празният камион продължи още тридесетина метра надолу по улицата. Избухна с оглушителен гръм и силната взривна вълна помете сградите от двете страни на улицата.

Търл се смееше, изправен край натоварения със злато камион. Чуваше как части от машината и вдигнатите във въздуха сгради падат обратно на земята. По-леко засегнатите постройки продължаваха да се сриват с грохот. Беше много доволен. Радостта му щеше да бъде още по-голяма, ако и животното Джони беше там. Нямаше смисъл да ходи да проверява. Не би намерил нищо. Задействуваната от разстояние взривна капсула беше монтирана под седалките.

Качи се на тежко натоварения камион и потегли към приспособената от него леярна.

Беше избрал петия вариант от седемте възможни за взривяване на камиона. Всяка прогноза е рискована.

Наблюдателите, облечени с топлозащитни наметала, се оттеглиха към близките сгради. Намериха Данълдийн и другите двама. Започнаха да се подготвят за втория етап на операцията. Щяха ли да имат същия късмет и следващия път? Наистина беше рисковано предварително да се предвиждат действията на един полудял психло.

10

В работилницата на старата леярна Търл беше приготвил всичко. Прозорците бяха закрити, а вратите — плътно затворени. От съоръженията, използвани някога от хората, бе запазил единствено един огромен метален котел в средата на помещението. Но дори и него подобри, като му монтира мощни психлоски нагреватели.

Навсякъде се виждаха инструменти, леярски форми и молекулни пръскачки.

От моргата в лагера беше донесъл и маркировъчната машина.

Търл паркира камиона пред неосветената врата и без никакво усилие започна да пренася по шест-седем торби наведнаж. Изсипваше ги в котела.

Скри камиона, влезе и залости вратата отвътре. Провери дали всички прозорци са добре затворени и затъмнени, но не забеляза една съвсем наскоро пробита дупчица. Включи осветлението.

Със заучено движение провери със сондата цялата стая, за да се убеди, че няма подслушвателни устройства или миниатюрни камери. Помещението беше чисто и той остави сондата.

В момента, в който тя изтрака на пейката, една невидима ръка отвори капака на старата вентилационна шахта и постави две камери в удобно за снимане положение. При това неуловимо движение в лъча на една от лампите попадна малко облаче прах. Добре смазаният капак се затвори безшумно.

Търл вдигна поглед. Плъхове, помисли си той. Тези сгради са пълни с тях.

Включи мощните нагреватели и буците злато започнаха да се слягат и да се смаляват. Скоро се появиха мехури. Трябваше да внимава златото да не бъде прегрято. Имаше опасност да премине в газообразно състояние и да се изпари. Носещите греди на покрива на тази стара леярна сигурно целите бяха позлатени от изпаренията през годините, когато е работила. Наблюдаваше внимателно термометрите.

Жълтооранжевото съдържание на котела се втечни и той включи нагревателите на режим за поддържане на постоянна температура.

Беше подредил леярските форми. Обикновено ги използваха да отливат металните капаци на стандартните ковчези, правени в цеховете на лагера.

С грамадните си лапи в ръкавици Търл държеше огромен черпак. С него започна да прехвърля течността от котела в първата форма.

За всеки капак на ковчег щяха да са нужни по деветдесет килограма чисто злато. Имаше точно за десет. Работеше бързо и с вещина. Не разсипваше нито капчица. Съскането на горещия метал във формата галеше слуха му.

Колко лесно мина всичко! Компанията държеше капаците на ковчезите да са от олово. Тези строги правила бяха установени още преди петдесет-шестдесет хиляди години. Преди това се бе случвало някои от ковчезите да се разпаднат или при отварянето им след междупланетарното телепортиране да се получат слаби експлозии вследствие на натрупаната радиация. Така се замърсяваше площадката за приемане.

На пазара на Психло оловото беше в изобилие. Разполагаха с неизчерпаеми запаси от него, както и от желязо, мед и хром. Но не достигаха злато, боксит, молибден и няколко други метала. А — слава на всички богове на злото! — уран и други радиоактивни руди нямаше изобщо. По тази причина ковчезите винаги се изработваха от олово, а в някои случаи дори се подсилваха със специална сплав или с бисмут.

На него му бяха нужни само капаците. В моргата имаше цели купища ковчези. Трябваше да действува тайно, без да го усетят, защото при това изобилие щеше да бъде много подозрително, ако някой го види да вкарва нови ковчези.

Вече беше напълнил девет от формите. С последната нямаше да бъде толкова лесно. Котелът бе почти празен и в сместа на дъното имаше много примеси и скални парчета.

Работеше бързо, защото цялата операция трябваше да приключи до съмване. Остави утайката да изстине и изсипа вътре една туба киселина, за да разтвори примесите. Бързо загря котела. Облаците вряща киселина му изглеждаха много красиви. Носеше маска и затова не се страхуваше от вредното им въздействие. Изгреба неразтопените парчета и отново загря златото.

Успя да напълни последната форма почти догоре, но му се наложи да остърже внимателно и дъното на котела. Добави и няколко килограма олово.

Докато пълните форми изстиваха, почисти инструментите си и провери да няма капки по пода.

Течността продължаваше да изпуска топлина и той включи един портативен вентилатор. Почука предпазливо най-близкия капак. Много добре!

Заизважда ги внимателно от формите и ги подпря на пейката. Взе молекулната пръскачка, зареди я с олово и бисмут и започна да ги боядисва. Нанасяше покритието равномерно. Наложи се да я пълни още шест пъти, докато обработи всичките.

Свали ръкавиците си и приготви маркировъчната машина, която обикновено седеше в моргата. Извади от джоба си списък.

Много старателно написа върху капаците десет имена, личните номера и датите на смъртта.

С набавянето на десетте трупа срещна известни затруднения. Първите бяха на тримата часови, убити от експлодиралата пушка. Следваха Нъмф и проклетият Джейд, дяволите да го вземат. Провежданата от компанията програма за безопасност на труда, както и медицинските грижи бяха намалили броя на жертвите под очакванията. От последното телепортиране досега в мините имаше само три смъртни случая. Нужни му бяха още два.

Мислеше да ги набави, като в една от пробитите дупки пусне незабелязано взривна капсула, малко преди в нея да бъде поставен експлозивът. Разчиташе да загинат поне двама-трима, но единствената жертва се оказа специалистът по взривяване.

Следващият случай беше по-сложен. Разхлаби кормилния болт на една триколка. Тези машини развиваха висока скорост, а се движеха по земята и постоянно трябваше да заобикалят различни препятствия. Наложи се да чака цели три дни, докато кормилото най-после отказа и служителят, който я управляваше, загина при катастрофата.

Така вече разполагаше с десет трупа и десет имена.

Гравира имената върху мекия метал на капаците с машината за маркиране. Внимателно провери крайния резултат. При два от надписите покритието беше остъргано и златото се виждаше. Взе молекулната пръскачка и отново обработи с бисмут и олово повърхността. Така вече беше по-добре.

Драсна с нокът по единия. Беше хубаво изсъхнал и не оставаха следи. Вероятно нямаше да бъде повреден и при транспортирането.

В долния ляв ъгъл на всеки един от капаците постави малко кръстче, незабележимо за този, който не знаеше за съществуването му.

Времето напредваше. Бързо събра инструментите си и демонтира нагревателите от котела. Огледа помещението. Всичко беше наред.

Изгаси осветлението и докара камиона пред вратата. Започна да товари капаците по два-три наведнаж. Нахвърля инструментите върху тях.

Върна се обратно в стаята, взе една торба, пълна с прах, и го посипа по пода. С помощта на прожектора си отново провери всичко, затвори вратата и потегли щастлив.

Капакът на вентилационната шахта в леярната се отвори и една ръка бързо прибра миниатюрните камери. Дупката в рамката на прозореца беше запушена.

Търл караше бързо към лагера. Беше късна нощ, но от дълго време насам всички бяха свикнали да чуват ръмженето на колата му през всички часове на денонощието. Това не правеше впечатление на никого.

Беше много тъмно.

Спря пред моргата. Внесе десетте капака, без да включва осветлението. След това отиде до близкото бунище и внимателно зарови инструментите си под купчината отпадъци.

Върна се при моргата, затвори вратата и включи осветлението. Провери помещението за подслушвателни устройства.

Не видя миниатюрната дупчица в дебелата стена и камерата, която се появи веднага след като той отмина.

Търл внесе десет нови ковчега от купчината и ги подреди. Свали капаците им и ги хвърли обратно при другите. Избута ковчезите до вратата, за да могат на деветдесет и втория ден да бъдат вдигнати по-лесно.

Свали от масите труповете на десетимата психлоси и грубо ги нахвърля в тях.

Джейд беше последен.

— Джейд, мръсен глупако, какъв скапан агент на ИБР беше! Не беше много умно да идваш тук и да се опитваш да надхитриш по-опитния от теб. И в крайна сметка какво се получи?

Той вдигна единия от капаците и провери името.

— Спечели си достойно погребение под фалшиво име — Снит.

Изцъклените очи сякаш го гледаха с укор.

— Не, Джейд — каза Търл, — няма смисъл да спорим. Абсолютно никакъв. Нито твоето убийство, нито това на Нъмф някога ще ми бъдат приписани. Довиждане, Джейд!

Затвори капака с трясък.

Същото направи и с останалите ковчези. Внимателно провери малкото кръстче на всеки от тях.

Взе инструмента за студено заваряване и ги запечата. Върна го в шкафа, остави на мястото й машината за маркиране.

Огледа помещението и се изправи доволен. Дотук всичко вървеше идеално.

Беше готов цял един ден преди часа за телепортиране. Изключи осветлението.

Не чу нито тихия шепот отвън, нито стърженето при издърпването на миниатюрната камера и последвалото запълване на дупчицата с цимент.

Търл отвори вратата. Вече се развиделяваше.

Прекоси незаграденото пространство до зоната за телепортиране, мина през нея и се изкачи по хълма към канцеларията си.

При моргата две незабелязани от него фигури, увити в наметала, се плъзнаха безшумно към дефилето.

Четири часа по-късно на деветдесет и първия ден Джони, Робърт Лисицата, членовете на съвета и на бойните групи отново и отново разглеждаха с угрижени лица направените снимки. Не биваше да пропуснат и най-малката подробност, а с нея и големия си шанс. Не можеха да си позволят такова нещо. Не само тяхната, а и съдбата на цели галактики зависеше от това. Нямаха право на нито една грешка.

ДВАНАДЕСЕТА ГЛАВА

1

Силно осветената шумна зала за отдих беше претъпкана с психлоси. Повечето бяха пияни. Голямото тържество преди деня на телепортирането беше в разгара си. Чар и още двама служители се връщаха у дома.

Имаше истински повод за празнуване — краят на службата на тази проклета планета. Келнерите сновяха насам-натам и носеха в огромните си лапи по пет-шест кутии кербанго едновременно. Психлоските, отърсили се от сковаващите ежедневни норми на поведение, се шегуваха свободно и дори позволяваха да бъдат потупвани отзад. Вече имаше няколко сбивания, завършили, без да се разбере причината за тях. В цялата тази суматоха някои играеха хазартни игри, други изпробваха точната си стрелба.

Към служителите, които си заминаваха, се отправяха мръсни и неприлични закачки: „Пий едно кербанго в «Кривия нокът», като се прибереш в Имперския град!“, „Недей да си купуваш повече жени, отколкото можеш да оправиш за една вечер!“, „Разкажи на онези крастави магарета в администрацията някои неща за това отвратително място!“.

Атмосферата беше толкова весела, че дори Кър се включи в пиршеството. С важен вид дребничкият психло се опитваше да бъде арбитър в една надпревара, при която трябваше да се изпие колкото се може повече кербанго с вързани отзад лапи, докато някой доброволец го сипваше в устата на състезателя.

Петима служители скандираха девиза на училището си, който звучеше приблизително така: „Психло, психло, психло, убий го, убий го, убий го…“ Това се повтаряше отново и отново, без никаква мелодия, но пък достатъчно гръмогласно.

А там навън, покрай площадката за телепортиране, безшумно преминаваха няколко коня с увити в кожа копита, за да не се чуват стъпките им. Те излязоха от дефилето и под прикритието на тъмнината се насочиха към моргата. Зеленикавите отражения от светлините на лагера достигаха до тях, но бяха съвсем слаби и не можеха да ги осветят. Чу се тихо метално издрънчаване, когато Ангъс Мактавиш отключи с шперц вратата на моргата.

Чар беше много пиян и едва се държеше на краката си. Приближи се с клатушкане до Търл. Той също изглеждаше пийнал, но в действителност беше трезвен и хладнокръвен.

— Много добра идея — каза Чар.

Имаше лошо пиянство и колкото повече пиеше, толкова по-проклет ставаше.

— Какво имаш предвид? — опита се Търл да надвика врявата.

— Ами че мога да разкажа нещичко на онези в администрацията на родната планета — изхълца Чар.

Търл замлъкна. Чар не успя да види как очите му се присвиха и в тях заиграха пламъчета. Тогава Търл каза пиянски:

— Ела замалко навън, Чар. Имам едно подаръче за теб.

Чар повдигна костните си клепачи:

— Нямам маска.

— Зад вратата има колкото щеш. Избери си една — отговори му Търл.

Излязоха незабелязано. Търл го поведе по коридора. Нахлузиха небрежно маските. Търл извлече Чар през херметично затварящата се врата.

Поведе го към клетките в зоологическата градина. Огън не се виждаше, беше твърде късно. Пред клетката нямаше никакъв вързоп.

Чар поизтрезня от хладния пролетен въздух и започна да демонстрира проклетията си.

— Животни — сви устни той. — Ти обичаш животните, Търл, а аз не мога да ги понасям.

Търл не го слушаше. Какво ставаше там, край моргата? Той се взираше внимателно. Долу имаше животни!

— Много си умен, Търл! Но все пак недостатъчно, за да излъжеш мен!

Търл направи няколко крачки към моргата, за да вижда по-добре. Извади джобно фенерче и насочи лъча му в тази посока. Какви бяха тези кафяви неща? Не можеше да види ясно.

Накрая разбра — стадо бизони. Всяка година със затоплянето на времето те идваха от север. Сред тях имаше и коне. Загаси светлината. В далечината се чуваха глухите стъпки на дивите животни. Те шумно пасяха — ясно се долавяше скубането и преживянето на жилавата пролетна трева. Някъде се обади бухал. Обикновените идиотски звуци на тази проклета планета! Той отново съсредоточи вниманието си върху Чар.

Прегърна го през рамо и го поведе към тясното пространство между куполите на лагера. Бяха скрити от чужди погледи, а и тук тъмнината беше непрогледна.

— Значи, не съм могъл да те излъжа, приятелю Чар? — попита Търл.

Бухалът отново се обади.

Търл се огледа. Не можеха да бъдат видени отникъде.

Чар го наблюдаваше подигравателно.

— Взривната капсула — каза той, като приближи лицето си до Търл. Олюля се и Търл го подхвана да не падне.

— Е, и какво?

— Ами чисто и просто изстрелите в канцеларията на Нъмф не бяха от лъчев пистолет. Това си беше най-обикновена взривна капсула. Какво си мислиш, стар миньор като мене винаги може да надуши разликата между пистолет и взривна капсула.

Търл се престори, че се чеше по гърба, и бръкна под колана си, като измъкна скрит нож. От дълго време се опитваше да намери аргументирана причина за изстрелването на бомбардировача на по-следващия ден. Изведнаж му се предостави такава възможност, и то без да рискува да си има неприятности с парапсихическите способности на животното.

— Назначението на Кър под такъв жалък предлог, и то само няколко часа преди това! О-о! — възкликна враждебно настроеният Чар. — Достатъчно си хитър, за да заблудиш всички, но за мен си направо прозрачен. Мен не можеш да излъжеш.

— Е, и какво мислиш за това? — попита Търл.

— Да мисля! Няма защо да мисля! Когато се прибера у дома, ще им разкажа някои неща. Не си толкова хитър, Търл. Смяташ ли, че не мога да различа миризмата на избухнала взривна капсула и на пистолетния изстрел? Все някой ще ми повярва у дома.

Търл заби тридесетсантиметровото острие в сърцето на Чар. Това беше стоманеният нож, който Джони бе дал на Криси.

Бавно положи отпуснатото тяло на земята. Покри го с едно захвърлено парче брезент.

Върна се при клетката и погледна вътре. Момичетата спяха.

Стадото бизони все още се точеше край моргата.

Влезе в залата за отдих. Тази вечер имаше да свърши още много неща, но компанията не биваше да усети отсъствието му точно в този момент. Той се присъедини към пеещите психлоси. Те бяха много пияни.

А в моргата мъжете работеха безкрайно внимателно, за да не раздразнят стадото, докарано нарочно за прикритие. Разтовариха и отведоха конете.

Никой не видя убийството на Чар. Беше невъзможно човек да се приближи на такова разстояние до куполите, без да бъде забелязан. В моргата продължаваха работата си. Те не знаеха, че се е случило нещо непредвидено.

Тържеството по случай изпращането продължаваше, врявата се чуваше далеч извън лагера. Никой не забеляза отсъствието на този, за когото то беше организирано.

2

Джони лежеше в един ковчег до вратата. Капакът беше леко открехнат, за да може да диша и да гледа. Отвън, върху покрива, беше монтирана миниатюрна камера, която показваше обстановката около лагера. Беше облечен в дрехи от син чинкоски плат, но носеше собствените си мокасини, защото с тях тичаше по-бързо.

Днес само за две минути трябваше да направи две неща на точно определени места и в точно определено време. Беше ги тренирал многократно и ако не успееше, целият им план щеше да се провали, Криси и Пати ще умрат заедно с шотландците и с всички оцелели хора по Земята.

Джони чу предупреждението на сирената от контролната кула край площадката за телепортиране. Пристигаха новите попълнения.

— Изключете всички двигатели! Отдръпнете се!

Разнесе се познатото жужене. Земята потрепери. Капакът на ковчега задрънча. Шумът се усилваше.

Изведнаж върху платформата се появиха двеста новодошли психлоси заедно с багажа им.

Жуженето затихна, но леките вибрации продължаваха.

— Координатите да се задържат фиксирани и да се премине към втора фаза!

Внезапно цялата площадка се оживи. До обратното телепортиране за Психло оставаха час и тринадесет минути.

Служителите от „Личен състав“ насочваха новопристигналите и ги строяваха в редица.

Търл погледна тази сбирщина. При пристигането на последните попълнения той изживя много неприятен удар и сега нямаше никакво намерение да рискува. Почти беше сигурен, че ще изпратят нов Директор на планетата, някой, който да замести Кър. Може би тогава ще трябва да действува много бързо. Насочи се към строените психлоси, без дори да провери багажа им за контрабандни стоки. Просто гледаше скритите зад маските лица и проверяваше лицата им. Двеста души. Още двеста нещастници, които биха донесли значителни приходи на Нъмф с орязаните си заплати. Търл провери цялата редица. Когато стигна края й, изпита облекчение. Тук нямаше заместник на Кър. Само обичайната измет от бедняшките квартали на планетата, един случайно изпратен младши служител и двама дипломанти от миньорското училище. Нищо особено. Квалификацията на нито един от тях не отговаряше на длъжността Директор на планетата. Всички бяха унили. Нямаше и агенти от ИБР!

Търл направи знак с лапа да ги разпределят. Част от тях щяха да бъдат откарани със самолети до мините по други места на планетата. Останалите трябваше да спят тук. Натовариха ги на камиони с открити каросерии и ги откараха.

Търл изпита голямо облекчение. Отправи се към моргата. Проклетият кон на животното, който обикновено се мотаеше из лагера, сега пасеше зад нея.

— Марш оттук! — изкрещя Търл и замаха с лапи, за да го прогони.

Конят го гледаше с безразличие и дори се приближи, когато чудовището понечи да отключи вратата.

Търл я остави широко отворена.

Вътре лежаха подредени десетте ковчега, подготвени за пренасяне до площадката с подемните машини. Провери малките кръстчета на капаците. Нямаше нищо подозрително. Белегът на всичките беше непокътнат.

Погали с любов капака на най-близкия ковчег. Пое дълбоко въздух. Може би след десетина месеца, през някоя тъмна нощ на Психло, в отдалеченото и страшно гробище на компанията той ще ги изкопае. А това означава богатство, власт! Беше ги спечелил с цената на толкова много усилия. Но сигурно харченето на парите ще е безкрайно по-приятно.

Първата подемна машина влезе и пъхна вилицата си под един от ковчезите. Търл излезе. Провери името в списъка. Погледна втория ковчег, третия, четвъртия… Спря озадачено. Как е могъл да напише фалшивото име на Джейд погрешно?! Не „Снит“, а „Стин“. Провери дали на капака има кръстче. Да, личеше много ясно. По дяволите! Ще отбележи в официалните документи сгрешеното име. Бившият агент е мъртъв. Това беше важното.

Нахвърляха ковчезите безразборно върху платформата. Търл наблюдаваше, леко разтревожен от грубото им стоварване, но за щастие нито един от тях не се прекатури.

Вече бяха пренесени девет. Отговорникът на транспортната група спря машината си до Търл, за да може да провери и последния ковчег.

— Струват ми се страшно тежки — обади се отговорникът.

Търл вдигна поглед, като се опитваше да скрие тревогата си. Бяха само със стотина кила по-тежки от обикновено и тази разлика трудно можеше да се отрази на мощните машини.

— Сигурно акумулаторът ти е изтощен — каза Търл.

— Може и така да е — отвърна отговорникът.

Беше му се сторило, че ковчезите са два пъти по-тежки, но замълча. Подкара машината и стовари последния.

Камионът, който откарваше заминаващите, се приближи. Шофьорът изглеждаше малко притеснен. В каросерията стояха двама административни служители и трима миньори с багажите си. Шофьорът подаде списъка на Търл.

— Налага се да нанесеш някои поправки — поясни той. — Тук фигурира и името на Чар. По разписание той трябваше също да си замине днес. Всички си изпочупиха краката да го търсят, но него го няма никакъв. Багажът му е тук, а самият Чар е изчезнал.

— Много добре знаеш, че това е невъзможно — възрази Търл. — Кой е неговият багаж?

Шофьорът посочи една купчина торби и Търл с един замах ги свали от камиона.

— Проверихте ли в женските спални? — попита той.

Шофьорът се засмя:

— Как не се сетихме за това! Ама страшно празненство беше снощи!

— Ще го телепортираме след шест месеца — каза Търл.

В графата срещу името на Чар написа: „Връща се по-късно“, и се подписа.

Камионът продължи, за да откара пътниците до платформата. Те стояха скупчени и проверяваха дали маските им са добре сложени. Намираха се само на няколко метра от ковчезите.

Търл погледна часовника си. Бяха изминали час и единадесет минути. Оставаха още две.

— Координатите са фиксирани за втора фаза — прозвуча по високоговорителя на контролната кула. Бялата светлина вече примигваше.

Търл се върна в моргата. Проклетият кон продължаваше да се мотае около вратата. Чудовището размаха заплашително лапи. Конят отстъпи няколко метра и продължи да пасе.

Изпитваше истинско облекчение, че ковчезите вече не бяха тук. Изправи се и ги загледа с любов. Оставаше още минута.

Изведнаж козината му настръхна. От моргата, от празната морга се чу глас!

3

Когато и последният ковчег премина през вратата, Джони безшумно се измъкна от скривалището си. На пояса му висяха три боздугана, в ръцете си държеше четвърти — най-тежкия. Постави в средата на стаята един магнетофон и бързо се скри зад вратата. Сянката на стоящия отвън Търл падаше върху пода.

Магнетофонът заговори — беше запис на гласа на Търл:

— Джейд, мръсен глупако, какъв скапан агент на ИБР беше!

Звукът беше достатъчно силен, за да се чуе и навън.

Сянката на Търл подскочи.

Записът продължи:

— Не беше много умно да идваш тук и да се опитваш да надхитриш по-опитния от теб…

Търл се втурна панически през вратата и я затръшна след себе си. Вдигна крак, за да стъпче магнетофона с тежкия си ботуш.

Джони се хвърли към него. Стовари боздугана върху главата му с точно премерено движение — беше тренирал този удар безброй много пъти върху кукла.

Още преди тялото на Търл да падне на земята, той разкопча с другата ръка джоба му и ловко измъкна дистанционното управление, с което толкова време бе държан в подчинение.

Високоговорителят трещеше: „Координатите фиксирани за първа фаза! Изключете всички двигатели!“

Джони нанесе още един удар. Тежкото тяло се строполи. Смъкна маската на Търл и я захвърли в другия край на моргата. Надвеси се над него. От главата на чудовището се стичаше зелена кръв. Обутите му в ботуши крака конвулсивно ритаха по пода. Внезапно притихна. Дишането му спря. Погледът му стана стъклен. Щеше му се да застреля Търл веднага. Извади пистолета си, но не се реши да натисне спусъка. Жуженето още не беше започнало и един изстрел можеше да ги накара да спрат телепортирането. Джони знаеше, че щом кабелите завибрират, процесът става необратим.

По високоговорителя се чу: „Отдръпнете се!“

Въздухът се изпълни с характерното жужене.

Бяха започнали да текат двете съдбоносни за Джони минути. Ако не успееше, щяха да бъдат последните от живота му. Той включи хронометъра на китката си.

Изскочи като стрела през вратата. През тези две минути никой не би се осмелил да използва оръжие — дори и един изстрел можеше да разстрои фиксираната координатна система.

Джони бързо се ориентира в обстановката. Уиндсплитър беше само на няколко крачки от определеното място. Метна се на гърба му и препусна в луд галоп.

Носеше се като вихър към платформата.

Жуженето се засилваше. Всичко, струпано върху нея, щеше да се озове на Психло, където дори нямаше въздух за дишане. Ако планът му успееше, планетата на завоевателите нямаше да е приятно място за посещение.

Копитата на Уиндсплитър изтракаха по металната платформа. Джони го спря с рязко дърпане на юздите и конят се изправи на задните си крака. Без да губи време, се насочи към първия ковчег. Пръстите му напипаха едва забележимата халка, която висеше изпод капака. Той дръпна рязко и тя остана в ръката му заедно с шнура.

Следващият ковчег. Халката. Дърпане. Изтегляне на шнура. Вторият бе готов!

Следващият. Халка. Шнур. Третият!

От високоговорителя се понесе истеричен глас: „Отдръпни се от платформата! Освободи платформата!“

Изведнаж малката група психлоси край ковчезите се раздвижи. Те гледаха с невярващи очи, чак зяпнаха от изненада. Един от административните служители, все още пиян от снощната веселба, вдигна ръка и посочи към него.

Четвъртата, петата, а после и шестата халка.

В ковчезите имаше десет планеторазрушителни атомни бомби, забранени с конвенция, защото всяка една от тях можеше да разцепи кората на която и да е планета и да разпилее останките й из целия Космос.

Около тях бяха подредени екологически най-мръсните примитивни ядрени заряди, също забранени, защото криеха голяма опасност за околната среда.

Седмата халка се беше изкривила. Джони се бореше с нея.

— Хванете го! — изкрещя един служител край платформата.

Петимата психлоси се приготвиха за нападение.

Джони запрати боздугана си към първия. Той падна безжизнен на платформата.

Свали от колана си още два боздугана и ги хвърли с всичка сила към неприятелите. Още двама психлоси се проснаха долу.

Отново се наведе над седмия ковчег. Успя да се справи с халката и я издърпа.

И осмата беше в ръката му.

Няколко шотландци доброволци се криеха в храстите наблизо, готови да се намесят веднага и да рискуват живота си, ако Джони не успее. Той им забрани да идват, но не можа да ги спре. Беше изчислил действията си до последната секунда и не искаше никой да пострада заради него.

Джони не бе позволил детонаторите да бъдат фиксирани предварително за определен час, защото ако телепортирането се забавеше или отложеше, цялата Земя щеше да хвръкне във въздуха. Те трябваше да бъдат задействувани едва когато се убедеше, че процесът на телепортиране е навлязъл в необратима фаза. Само тогава щеше да е възможно да изтегли взривателите.

В ръката си държеше деветте шнура!

Останалите двама психлоси се приближаваха бързо.

— Ритай! — извика Джони на Уиндсплитър.

Конят се изправи на задните си крака и стовари копитата си върху психлосите.

Последното чудовище почти беше сграбчило Джони. Десетата!

Джони замахна с боздугана и разби шлема на психлоса. Протегнатите нокти разкъсаха ръкава му. Замахна отново.

Хвърли се върху гърба на Уиндсплитър.

— Давай!

От контролната кула се показа фигура с приготвена лъчева пушка в лапата, но не посмя да стреля.

Жуженето на кабелите се превърна във вой.

Джони слезе от платформата и препусна нагоре по хълма към клетката. Според часовника на ръката му оставаха още четиридесет и две секунди. Никога не бе предполагал, че времето може да тече толкова бавно! Или толкова бързо?!

Уиндсплитър заби предните си копита пред вратата на клетката и се закова на място. Джони скочи от гърба му.

Спря за момент.

Вратата беше отворена! Дървената преграда лежеше на земята!

Къде бяха момичетата? Вещите им се търкаляха наоколо.

Дали не спяха? Под завивките имаше нещо. А, сигурно бяха още в постелите.

Той се втурна с инструмента за рязане на метал в ръка. Извика ги по име.

Не забеляза никакво движение под завивките.

Отхвърли кожите настрана.

Пред него лежеше трупът на Чар. Беше обърнат по гръб и от гърдите му стърчеше ножът от неръждаема стомана, който бе подарил на Криси.

Нямаше време да разсъждава. Бързо изскочи от клетката и огледа околността. Оулд Порк и Дансър липсваха. Възможно ли бе момичетата да са успели да убият Чар и да избягат? Беше малко вероятно. Само допреди минути дистанционното управление беше в джоба на Търл.

Секундите летяха. Намираше се под прицела на лъчевите пушки.

Метна се на Уиндсплитър и го пришпори към върха на скалата. Прехвърли билото и спря внезапно. Под него се свлече лавина от камъни.

Джони скочи на земята и се увери, че е извън обсега на лъчевите пушки. Жуженето, превърнало се във вой, беше достигнало връхната си точка. Във въздуха се долавяха странни вибрации. Той познаваше това усещане.

Пратката на платформата затрептя за миг и изчезна от погледа му!

4

Сега трябваше да последва компенсаторната обратна вълна.

Джони броеше секундите. Дишаше тежко. Уиндсплитър също се задъхваше и трепереше.

Изведнаж земята се разтресе. Чу се оглушителен гръм. В небето блесна светкавица.

Обратната вълна?! Трясъкът беше такъв, сякаш Земята се разпадаше на парчета!

Джони се изкатери до върха на скалата и надзърна от другата страна.

Експлозията беше прекалено силна, за да бъде причинена от обикновената компенсаторна вълна.

Според предварителните му изчисления бомбите трябваше да избухнат на Психло чак след десет секунди.

Контролната кула гореше, от вътрешността й изригваха пламъци.

Мрежата от кабели около платформата се топеше.

Ударната вълна блъсна машините в зоната за телепортиране. Водачите им изпопадаха на земята.

Над зоната се издигаше искрящо сияние.

Куполите на лагера се тресяха, но останаха невредими.

Трусовете се предадоха и в равнината.

Беше рано за експлозиите на Психло. Какво се е случило? Дали не бяха пропуснали целта? Дали смъртоносният товар не бе попаднал някъде наблизо? Означаваше ли това, че психлоската армия ще бъде телепортирана всеки момент, за да ги смаже? И най-важното — можеха ли да продължат замисленото нападение?

Джони погледна разтревожено редицата бойни самолети. Преминаването на обратната вълна беше уговореният сигнал за излитане.

Хвърли поглед към близките хълмове. Според плана няколко групи шотландци, облечени в маскировъчни противорадиационни костюми, трябваше да изскочат от прикритията си и да заемат позиция за стрелба.

Може би в обратната вълна имаше радиоактивни частици, а той не беше в защитна екипировка.

Ето! Бойните самолети потегляха! Шестнадесет се вдигнаха във въздуха. Във всеки имаше по двама пилоти. Бяха прекарали цялата нощ, скрити в тях. Всички бяха снабдени с подправени ключове.

Бойните машини излитаха една след друга. Ревът на мощните им двигатели се сливаше ведно. Тридесет и двамата мъже започнаха атаката.

Петнадесетте самолета се насочиха със свръхзвукова скорост към целите си — по един за разположените по цялата планета мини. Задачата им беше да ги бомбардират и разрушат, преди да е организирано контранастъпление. Един самолет оставаше, за да прикрива от въздуха нападението на лагера. Радиовръзката беше забранена. Изненадата трябваше да бъде пълна, без всякакво предупреждение!

Джони огледа останалите на площадката самолети, за да се убеди, че са извадени от строя. Бяха леко наклонени. Всичко беше наред…

Внимание! Нещо не бе както трябва. Би следвало да останат четири, защото обучените пилоти бяха тридесет и двама. Но бяха три!

Той се надигна още малко над билото и се огледа разтревожено.

Веднага забеляза какво се е случило.

Една от стените на моргата беше съборена с помощта на ковчег, който лежеше сред отломките!

Търл бе успял някак си да дойде в съзнание и да си пробие път навън.

Джони погледна нагоре.

В небето над лагера кръжаха два самолета. Два! Той сграбчи юздите на Уиндсплитър. Конят беше ранен — навехна крака си при шеметното спускане надолу по хълма. Триста метра го деляха от самолета.

Напрегна всичките си сили и затича надолу, като не откъсваше поглед от небето.

Откъм лагера срещу него започна да бълва огън една лъчева пушка. Той бягаше сред фонтани от пръст, вдигнати от изстрелите.

Къде бяха бойните групи? Дали не бяха унищожени?

Джони се насочи към най-близкия самолет. Около него просветваха експлозии. Стреляха няколко пушки.

Успя да стигне до самолета и да отвори вратата му наполовина. Миг след това един изстрел я затвори с трясък. Той се промуши под корема на самолета и влезе през другата врата.

Ключът! Трябваше да намери ключа! Къде ли го беше оставил Ангъс? Трескаво опипваше седалките. При сътресението от вълната ключът беше паднал. Един изстрел от лъчева пушка попадна върху стъклото. Ето го! Там долу, на пода!

Точно преди да натисне стартера, чу ниския мощен рев на базука. След това проехтя и лаят на автоматите.

Двигателите заработиха и пръстите му запрепускаха по пулта за управление. Самолетът се стрелна нагоре и се издигна на височина седемстотин и петдесет метра.

С крайчеца на окото си забеляза атакуващите бойни групи. Две от тях носеха базуки, а останалите четири бяха въоръжени с автомати. Бяха прекарали нощта в дефилето, облечени с топлозащитни наметала.

Джони включи екраните. Къде ли беше Търл?

5

Няколко километра по-нататък Търл и охраняващият нападението на лагера самолет се бяха вкопчили в битка на живот и смърт.

Джони се насочи към тях. Внезапно те свиха рязко на север. Единият самолет се мъчеше да избяга, а другият го преследваше. Дали пък двамата шотландци не се опитваха да се спасят с бягство?… Не! Изведнаж разбра какво става. Това беше номер! Търл симулираше отстъпление, за да примами шотландеца в капан.

Забраната за свръзка! Проклетата забрана за свръзка!

Шотландецът се хвана на уловката.

Преди Джони да успее да стигне до мястото на битката, Търл направи лупинг, улученият самолет бе обхванат от пламъци и с вой полетя към земята.

Джони видя как двамата пилоти успяха да катапултират от двете му страни.

Реактивните струи на портативните двигатели за аварийно напускане на машината припламнаха, за да омекотят кацането. Двамата се приземиха на известно разстояние един от друг.

Ако Джони успее да заеме позиция зад самолета на Търл, докато той е зает да довършва жертвите си… Ето! Чудовището не можа да устои на изкушението и пикира, за да простреля единия от пилотите.

Шотландецът беше улучен и тялото се свлече на земята.

Джони беше точно зад Търл! Натисна спусъците на оръдията и лъчите се забиха в корпуса на самолета му.

Изведнаж той изчезна!

Джони хвърли бърз поглед към екраните. Самолетът беше над него.

Но не стреляше.

Джони веднага съобрази, че той ще се опита да избегне боя, за да се върне в лагера и да унищожи бойните групи.

Най-важното нещо в психлоската бойна авиационна тактика беше да се предвиди какво ще направи противникът. Самолетите се ускоряваха толкова бързо и можеха да правят такива внезапни маневри, че винаги трябваше предварително да се отгатват ходовете на другия.

Джони закова самолета си точно под носа на Търл. За миг през бронираното стъкло зърна покритото с маска лице на психлоса. Наистина беше Търл. Луд или не, той беше отличен пилот и стрелец. Джони не знаеше дали може да се справи с този маниак.

Търл направи десен завой. Джони беше предвидил маневрата и го последва. Психлосът продължи в същата посока, но Джони подозираше какво ще направи и го пресрещна с готови за стрелба оръдия.

Търл се издигна нагоре и успя да свари Джони неподготвен. Промъкна се над самолета му и се насочи обратно към лагера. Джони веднага коригира курса си и почти се заби в корема на самолета му.

Защо не довърши веднаж завинаги чудовището още в моргата?

Тогава просто не му остана време.

Търл се спусна надолу и надясно, след това наляво и отново надясно. Сменяше посоката на равни интервали. Движенията му лесно можеха да бъдат предвидени. Джони изскачаше пред него след всеки завой.

Твърде късно разбра, че е клопка. След четвъртата поредна смяна на посоката лъчите от оръдията на Търл пронизаха мястото, където трябваше да бъде самолетът на Джони. Спаси го само това, че пръстът му се хлъзна по едно от копчетата и забави маневрата му. Ако не беше тази случайност, останките от самолета му щяха да се посипят към земята!

Внезапно Търл сякаш се отказа от намеренията си да стигне лагера и се насочи право на север.

От сваления самолет се издигаха облаци дим.

Дали не беше поредната клопка? Не се ли опитваше да го примами отново?

Ушите на Джони пищяха от воя на претоварените двигатели. Постоянно следеше екраните. Къде отиваше Търл? Защо? Внезапно предчувствие го накара да включи екрана на детектора за топлина.

Криси и Пати препускаха на север! Галопираха бързо въпреки високата трева, която достигаше до коремите на конете им.

Пак го бе хванал в капан! Търл искаше да си възвърне средството за изнудване. Ако успееше да ги залови, отново щеше да го подчини.

Джони включи приемника. Нямаше грешка — беше гласът на чудовището:

— Животно, ако не приземиш самолета веднага, ще ги убия и двете!

Търл летеше точно пред него и бе слязъл на височина хиляда и двеста метра.

Джони натисна копчетата за управление. Беше преценил съвсем точно къде щеше да се намира противникът след няколко секунди.

Самолетът му се закова с трясък върху самолета на Търл. Джони веднага включи магнитните захващачи. Ските се залепиха здраво за стоманения корпус.

Почти оглушал от трясъка, Джони успя да включи двигателите на свръхзвукова скорост. Те изреваха. Бързо набра на конзолата координатите на точка, намираща се на два метра под земната повърхност, и насочи самолета към нея.

Погледна надолу — момичетата бяха далеч и нямаше да пострадат.

Двигателите на двата борещи се самолета виеха в дисонанс. Те подскачаха във въздуха. Моторите започнаха да прегряват. Всеки миг можеха да експлодират.

Джони се пресегна назад и взе портативния реактивен двигател. Ремъците бяха предварително скъсени. Нахлузи ги. Провери дали пистолетът на Търл е още на колана му.

Хвърли последен поглед към уредите. Координатите бяха фиксирани: два метра под земята, право надолу със свръхзвукова скорост от височина хиляда и петстотин метра.

Скочи от страничната врата. Въздушната струя го блъсна и той полетя надолу.

Портативният реактивен двигател се включи и забави падането му. Раздвижи краката си и се издигна нагоре.

Двата самолета се бяха впили в мъртва хватка.

Очакваше, че Търл също ще катапултира. Изходът от битката беше ясен — и двата самолета щяха да експлодират. Разчиташе на това, че Търл няма пистолет, и смяташе да го преследва във въздуха или на земята. Но той не скочи. Джони виждаше как се бори с приборите за управление.

Джони висеше във въздуха, поддържан от реактивната струя. Обхвана го предчувствие, че е допуснал ужасна грешка. Все пак чудовището имаше много по-голям опит в такива битки.

В кабината на самолета Търл се опитваше да открие координатите, които насочваха другия самолет, впил се в неговия. Ако успееше, можеше да съгласува работата на двата двигателя. В такъв случай с едно рязко преобръщане и пренастройване на координатната система щеше да отхвърли противника от себе си.

Борещите се двигатели прегряха и кабината на самолета на Джони започва да се изпълва с дим.

Търл все пак откри комбинацията! Воят на двигателите се сля ведно.

Джони бе задал посока право надолу, два метра под повърхността на земята, свръхзвукова скорост.

Внезапно ускорени до три хиляди и двеста километра в час, двата самолета се насочиха надолу.

Търл мигновено разбра, че го чака сигурна смърт.

Джони следеше паническите му действия.

Оставаха още само сто и петдесет метра до земята, когато Търл набра обратната комбинация от координати. С рев двигателите отново се противопоставиха един на друг.

Инерцията запрати двата самолета само на десет метра от повърхността.

Но този път прегрелите мотори не издържаха.

Самолетите избухнаха в огромно оранжево огнено кълбо.

Тялото на Търл беше изхвърлено през вратата, падна на земята и се претърколи.

Секунда след това двете машини се разбиха.

Джони се спусна надолу, като контролираше посоката с крака. Внимателно намали струята и се приземи на тридесетина метра от горящите останки.

Търл продължаваше да се търкаля.

6

Джони захвърли реактивния двигател. И без това нямаше повече гориво. Извади пистолета и вдигна предпазителя, без да изпуска Търл от очите си.

Дрехите на чудовището се бяха подпалили, но търкалянето по влажната пролетна трева ги бе загасило. То лежеше на около двадесет метра. Не помръдваше. Маската беше на лицето му.

Джони приближи предпазливо. Чудовището беше коварно. Спря на десетина метра от него. Търл продължаваше да лежи неподвижно.

В главата на Джони се въртеше една мисъл, повтаряна непрестанно от Робърт Лисицата: „Предварителният план е хубаво нещо, но когато започне битката, бъди готов за неочакваното!“ Бягството на Търл не влизаше в предварителните им планове. Лагерът беше останал без прикритие от въздуха. Никой не можеше да каже какво става там сега. В далечината се чуваше стрелба от автомати. Двата самолета догаряха.

Джони не гледаше към тях. Беше приковал погледа си върху Търл. Спря. Не биваше да се приближава на по-малко от седем метра. Не можеше да види лицето му през маската. Търл беше обгорен. Дрехите му бяха покрити със засъхнала зелена кръв.

Изведнаж лапата му направи мълниеносно движение и в нея като по чудо се появи малък пистолет.

Джони се хвърли на земята и стреля.

Пистолетът в лапата на Търл избухна. Той скочи на крака и се спусна да бяга.

Джони не искаше да го убива, трябваше да го разпита за много неща. За щастие първият изстрел улучи само пистолета му. Прицели се внимателно в десния му крак. „Това е заради конете“ — помисли си той и дръпна спусъка.

Кракът на Търл се прегъна и той се стовари на земята. Стъпалото му бе извито в неестествено положение.

Джони се наведе и взе изпуснатия пистолет. Беше съвсем малък. Такива ли бяха пистолетите на професионалните агенти?

Търл лежеше неподвижен.

— Престани с номерата! — извика му Джони.

Психлосът изведнаж се разсмя и се изправи.

— Как успя да останеш жив в моргата?

— Животно — изръмжа Търл, като внимателно оправи стъпалото си, без да изпуска от поглед дулото на пистолета, — аз мога да задържам дишането си цели четири минути!

Беше необичайно развеселен. Кръвта от ранения му крак се просмукваше през панталона. Наистина беше обгорял. И въпреки това се усмихваше. Джони усещаше, че нещо не е както трябва.

Огледа равнината, но същевременно следеше всяко движение на Търл. На около тридесет километра зад тях се намираше лагерът. Оттам долитаха приглушени изстрели. Знаеше, че трябва час по-скоро да помогне на приятелите си.

Къде ли са момичетата? Вероятно са избягали. Не, бяха наблизо. Джони не очакваше това. Връщаха се в бавен тръс и вече се намираха на около километър и половина от него. Изпита истинско облекчение. Бяха живи!

Махна им с ръка да се приближат.

Продължаваше да следи Търл, но огледа внимателно околността. Единият от катапултиралите пилоти приближаваше насам. Джони напрегна очи. На около шест километра на юг се движеше някаква фигура. Беше облечена с маскировъчен комбинезон, но опитното око на Джони успя да долови самото движение въпреки защитните цветове.

Търл отново се разсмя:

— Никога няма да успеете, животно! След малко тук ще бъде половината армия на Психло!

Джони не отговори. Помаха на момичетата. Конете уплашено се дърпаха назад от горящите останки. Криси яздеше Оулд Порк, а Пати — Дансър. Те не бяха задъхани, значи не са препускали бързо.

Момичетата просто не можеха да повярват, че това е той. Криси дори не смееше да слезе от коня. Лицето й беше бледо и червените белези от нашийника още личаха на врата й.

— Джони, ти ли си? — изглеждаше толкова различен в тези сини дрехи.

Пати обаче го позна веднага. Тя скочи от гърба на Дансър, спусна се към него и го прегърна с две ръце през кръста. Главицата й едва достигаше до джоба му.

— Видя ли? Видя ли? — извика тя на Криси. — Аз ти казвах, че Джони ще дойде! Толкова пъти ти повтарях!

Криси се държеше с две ръце за врата на коня и плачеше.

— Ти си хванал чудовището! — изкрещя Пати възбудено и посочи към Търл.

— Не заставай между мене и него! — предупреди я Джони. Той галеше нежно косите й, без да отпуска насочения към Търл пистолет. Трябваше час по-скоро да се върне в лагера, а не да си губи времето тук.

Джони не искаше момичетата да са наблизо, защото Търл сигурно щеше да го нападне. Хрумна му една идея.

— Криси, погледни на юг, на около пет километра оттук.

Тя се овладя, избърса очите си и обърна глава. Джони не искаше да я излага на опасност. Криси се опита да заговори, прочисти гърлото си и каза с усилие:

— Виждам, Джони. Нещо се движи.

— Това е приятел. Пришпори Оулд Порк и го докарай тук колкото се може по-бързо.

Криси се изправи на коня, заобиколи Търл и препусна на юг с развети коси.

Пукотът на оръжията откъм лагера се засилваше. Без да отпуска пистолета, Джони нежно отведе Пати настрана. Застанаха на едно хълмче, откъдето се виждаше целият лагер.

В ясния следобед той приличаше на внезапно оживял макет.

Във въздуха се издигаше воден фонтан, висок около сто метра, сякаш бе обърнат водопад. Беше се задействувала автоматичната противопожарна система.

Шотландците се биеха геройски дори под силната водна струя!

Джони се опасяваше, че психлосите могат да извадят от подземните хангари танкове или бойни самолети. Погледна към небето. Засега беше чисто.

Следеше хода на битката. За миг изригна пламък, последван от едно късо „бууп“, характерния звук на базуката. Дори и това страшно оръжие можеше да се окаже безсилно срещу психлоските танкове.

Имаха нужда от въздушна подкрепа! А той се намираше на цели тридесет километра от мястото на битката! В бойните групи нямаше нито един пилот, всички бяха разпределени в екипажи, изпратени срещу вражеските цели.

Нервно премести пистолета в другата си ръка. Търл беше седнал и отново избухна в смях. Имаше всички основания да го застреля на място. Но усещаше, че крие нещо, че замисля нов трик.

— Как успяха да избягат момичетата? — попита го той.

— Животно, нима се съмняваш в думата ми? Обещах ти, че ще ги освободя веднага щом получа златото. Просто изпълних обещанието си. Не съм очаквал, че можеш да бъдеш толкова непочтен и да…

— Стига глупости, Търл! Защо ги пусна?

Той се разсмя още по-силно.

Пати се връщаше с отдалечилия се Дансър.

— Така и не разбрах защо това гадно същество ни освободи. Малко преди да се съмне, той преряза въжетата и ни каза да яхнем конете и да изчезваме. Яздихме около двайсетина километра и се скрихме, очаквахме да се появиш. Пък и къде ли можехме да отидем? След това лагерът сякаш избухна — бум! бум! — и ние побягнахме към планините.

Внезапно Джони разбра плана на Търл. Погледна го:

— Значи ти си убил Чар и си го оставил в клетката с нож, забит в гърдите, за да излезе, че хората са виновни за смъртта му? Остава още един въпрос. Как си намислил да ни унищожиш?

Търл гледаше часовника си и внезапно посегна към джоба си. С едно движение Джони го накара да се откаже от намерението си.

— Ще бръкна само с две нокътчета — помоли Търл и ги вдигна нагоре.

Джони му показа с жест, че позволява, но остана нащрек.

Търл измъкна от страничния си джоб плосък квадратен предмет. Движенията му бяха внимателни и предпазливи под дулото на пистолета. Беше компютърна клавиатура. С такива устройства управляваха машините, но тази бе по-голяма и доста замърсена.

Чудовището я подхвърли със смях на Джони, който веднага се отдръпна, защото се страхуваше, че е бомба.

— Не, глупако, трябваше да вземеш другото дистанционно управление!

Джони се взря в него, без да разбира нищо. На екрана бяха изписани само датата и часът на изстрелване. Нямаше бутони за спиране или внасяне на корекции.

— Няма начин да го спреш! — продължи чудовището. — То не става за нищо, след като веднаж програмата е задействувана. Направих това още тази сутрин, преди телепортирането.

Търл погледна часовника си.

— След около десет минути ще си получите възнаграждението за извършената работа, независимо дали на Психло са разбрали какво става тук или не. — Той не можа да сдържи смеха си. — Ама наистина трябваше да вземеш другото дистанционно управление!

Хилеше се неудържимо и маската му се покри със слюнка.

— И в какво положение си само! — едва успя да изговори той. — От лагера те делят тридесет километра и не можеш да направиш нищо. И там да беше, пак щеше да е същото!

Шегата му се видя толкова смешна, че не спираше да блъска с лапи по земята.

7

Докато се разиграваше тази сцена, в подземните хангари Зът не преставаше да беснее.

Още след телепортирането бе настъпил истински хаос.

Носеше се мълвата, че причина за всичко са хората. Хората! Зът беше на друго мнение. Тези глупави червеи не можеха да направят нищо. Разбира се, че това са толнепите, долетели от своята звездна система. Не, Зът нямаше да се остави да го объркат, колкото и да беше зает да ругае Търл. Толнепите бяха блокирали системите за телепортиране, за да завземат Земята и да овладеят останалите значителни количества руда. Те бяха опасни противници, последната война на психлосите с тях завърши без победител. Не бяха високи, ръстът им беше наполовина от психлоския. Можеха да дишат всякаква атмосфера. Най-лошото бе, че отровният газ изобщо не ги плашеше. Точно заради това сега трябваше да подготви за излитане един бомбардировач за атака от малка височина „Марк-32“. Той беше най-тежко въоръженият самолет от всички в хангара.

По дяволите Търл! Нали той отговаряше за безопасността на лагера! Къде бяха резервните бойни самолети? Ами танковете? Ръждясваха под земята. А бойните резерви на другите мини? Бяха струпани на едно място!

Проклетият Търл! В лагера нямаше нито гориво, нито боеприпаси. Зът несправедливо обвиняваше Търл, защото правилникът на компанията забраняваше те да се съхраняват в лагера. Складът бе на около километър оттук и две групи психлоси бяха избити при опита си да достигнат до него. Това също доказваше, че са изправени срещу толнепите. Поразените психлоси направо експлодираха и изгаряха в зеленикав пламък. Само толнепите можеха да изобретят такива оръжия!

Трябваше с часове да се рови из старите самолети и земеходи, да търси използваеми горивни капсули и боеприпаси. Намери няколко, но не можеха да разчитат само на тях.

Стигна се дотам да се сбие с онези проклети глупаци, братята Чамко. Те приготвяха за бой един тежко въоръжен танк. И двата танка, напуснали хангарите преди него, бяха вдигнати във въздуха. Този бе от типа „Башър“, наричаше се „Ще премажем всичко по пътя към славата“. Оръдията му поразяваха цели, отдалечени на километри, и бронята му беше непробиваема. Братята също събираха стари горивни капсули и муниции. Имаха глупостта да твърдят, че нападателите са хокнери от Дуралеб, а те бяха унищожени от психлосите още преди двеста години!

Сбиха се заради капсулите. Накрая пристигна Кър, това отвратително надуто джудже, и раздели горивото поравно. Търл беше виновен и за боя!

Горивната капсула не ставаше за този модел самолет. Зът загуби ценно време, докато разбере, че опитите му са напразни. По дяволите Търл!

Освен това хората му вече два часа се мъчеха да преместят проклетия бомбардировач. Търл щеше да плати за това!

Все пак успя да намери помощник-пилот — един от новопристигналите, който имаше значителен опит с „Марк-32“. Разбира се, също беше глупак, но какво можеш да очакваш на планета второ качество като тази? Той пък разправяше наляво и надясно, че нападателите са болбоди. Беше чул тази измишльотина в кръчмите в Имперската столица. Там се приказвало, че болбодите замисляли поход.

Зът си приготви дихателна маска с цяла раница резервни бутилки газ, един пистолет и няколко пакета с храна, които натъпка по джобовете си. Не забрави да пусне в ботуша си любимия си гаечен ключ. Беше му вършил доста работа при много сбивания.

Двигателите на „Марк-32“ запалиха лесно и веднага замъркаха. Само след секунди щеше да излезе навън и да сложи край на нападението. По дяволите Търл!

Зът освободи магнитните спирачки и подкара самолета към изхода. Беше страхотен. Наричаха го „Удари врага, убий го“. Механиците се разбягаха пред него. Хангарите бяха пълни с психлоси, които се опитваха да вкарат в боя още самолети, но просто нямаше с какво. А и онзи проклет бомбардировач препречваше вратата!

При нормални условия през нея едновременно можеха да излитат по три самолета. Дори и четири. Но бомбардировачът беше толкова голям и широк, че я блокираше цялата. Само да му падне Търл, ще си разчисти сметките с него! Заради глупостта му не можеше да изведе самолета навън.

Зът се надвеси от люка и извика на началника на смяната:

— Разкарай тоя мръсен бомбардировач! Още преди два часа ти казах…

— Не иска дори да помръдне! — оправдаваше се задъхано началникът на смяната. Посочи с трепереща от напрежение лапа: четири влекача се опитваха да го издърпат. — Не се премества дори на сантиметър!

Зът метна раницата на гърба си и скочи долу.

— Ти си наистина пълен кретен! Защо не си освободил магнитните спирачки? Не виждаш ли, че огромните ски, на които е стъпил самолетът, са залепнали за платформата! Толкова ли си неграмотен!

— Тези бомбардировачи са много стари — опита се да се защити началникът, вцепенен от ужас под гневния поглед на Зът.

Той се втурна към вратата на бомбардировача. Беше наистина огромна. Някога през нея са влизали по няколко контейнера смъртоносен газ едновременно. Някой се беше сетил да постави една подвижна стълба до нея и Зът се изкачи бързо, тежката раница се поклащаше на гърба му. Беше заключен! Разбира се, че колкото и да дърпа, няма да може да я отвори — беше блокирана.

— Къде е ключът? — изкрещя Зът.

— Беше у Търл — отвърна началникът на смяната, — а той е изчезнал. Не можем да го открием!

Проклет да бъде Търл!

— Проверихте ли в кабинета му?

— Търсихме го навсякъде! Дори…

В този момент един тънък писклив глас успя да надвика врявата в хангара:

— Хееей!

Сега пък се беше домъкнала Чърк. Зът я изгледа враждебно. Патка глупава!

Я чакай, тя държеше огромен ключ.

— Намерих това в бюрото му — каза Чърк с неуместно кокетство.

— А другите? — извика й Зът. — Къде са ключовете за компютъра?

— Беше само един — изчурулика тя.

Зът се стресна. Ако това нещо избухнеше в хангара… Трябваше да го премести на всяка цена! Механиците му подадоха ключа.

Огледа го. Най-обикновен, с три зъба, грапав. Дръжката му бе напукана. Поне Търл да бе направил нов! Как не, той беше зает винаги с толкова важни неща!

Вкара го в ключалката. Беше страшно тежък. Опита се да го превърти, докато ругаеше през зъби Търл. Какъв глупак!

Ключът се разпадна, но като по чудо вратата поддаде.

Зът захвърли парчетата на пода на хангара. Замалко щеше да уцели Чърк. Е, вратата най-сетне беше отворена.

Той напрегна мускули, за да я изтика навътре. Ръждясалите панти заяждаха. Тя се отвори със скърцане и пред очите му зейна вътрешността на огромното туловище.

Зът извади фенера. Вътре нямаше никакво осветление, защото бомбардировачи като този се управляваха автоматично, не се предвиждаха пилоти. Това бяха бездушни тонове броня и смъртоносен газ, задвижвани от огромни двигатели.

Чак сега се сети, че можеше да вземе гориво от него. Е, вече беше късно.

Насочи се към кабината за управление почти пипнешком. Трябваше да спре заложената програма. Не можеше да влезе! И тази врата беше бронирана! Нямаше ключ, а металът щеше да устои на всякакви инструменти. Проклетият Търл!

Освети вътрешността с фенера. Намери ръчката, с помощта на която се освобождаваха магнитните спирачки, когато самолетът трябваше да се премести от едно място на друго в хангара.

Посегна към нея.

Внезапно тя се премести, преди той да успее да я достигне!

Ясно чу превключването на релето в кабината.

Замръзна на мястото си и очите му се разшириха от ужас. Хвърли се към вратата.

Рязкото потегляне го събори на пода. Опита се да допълзи до отвора.

Нямаше да успее!

Бомбардировачът излетя и вратата се люлееше на няколко метра от земята. Зът не посмя да скочи.

Въздушната струя я блъскаше и щеше да го премаже.

Зът изпусна тежка въздишка, внезапно обзет от ужас. По дяволите Търл!

Е, поне сега можеха да изкарат бойните самолети и да сложат край на коварното нападение на толнепите.

Трябваше да се бият, а получаваха половин заплата и премиите бяха спрени.

Разбира се, че Търл беше виновен и за това!

8

На тридесет километра от лагера Джони видя излитането на самолета. Дали беше бомбардировачът, натоварен със смъртоносен газ? Сърцето му спря.

Върху едната страна на грамадната машина избухна огромен пламък. Това беше изстрел на базука. Специална бойна група не трябваше да допусне излитането на бойните самолети. Още една експлозия от другата страна, преди димът от първата да се бе разсеял. И двете не засегнаха бомбардировача. Могъщ и несъкрушим, самолетът се издигна на височина около километър. Насочи се на североизток.

След това сви на изток, беше толкова огромен, че изпълни небето. Туловището му носеше хиляди белези от минали битки. Макар и безкрайно напрегнат, Джони успя да прецени, че самолетът лети с четиристотин и петдесет километра в час. Веднага след него излетя и един боен самолет. И върху неговата броня избухнаха два заряда от базука. Той невъзмутимо продължи да следва бомбардировача. Докато преминаваше над главите им, Джони успя да забележи, че е някакъв особен тип, непознат за него. На двете му страни беше изписана цифрата 32, имаше и някакви странни емблеми. Дали не беше специална ескортираща машина?

Земята трепереше от ръмженето на двигателите.

Когато самолетите отминаха, Търл каза:

— Хайде, животно, признай си, победени сте. Ще ви ликвидират още преди контраатаката от Психло. Защо не разкараш този пистолет и не сключим ново споразумение?

Джони не му обърна внимание. Той се опитваше да определи курса на бомбардировача, като се ориентираше по следобедното слънце. Следи го чак докато се скри зад хоризонта на североизток. Изглежда нямаше да се отклонява от курса си. Успокой се, каза си той, не се паникьосвай.

— Коя е първата му цел? — попита. Един боен самолет можеше да развива до три хиляди и петстотин километра в час. Имаше възможност да го стигне. Трябваше да запази хладнокръвие.

— Дай ми пистолета и ще ти кажа — отвърна Търл.

Движенията му изплашиха Пати.

— Не му вярвай! — замоли го тя. — Обещаваше ни храна, но нито веднаж не ни донесе. Дори няколко пъти ни каза, че си мъртъв.

— Кажи ми къде отива бомбардировачът, или ще прострелям и другия ти крак! — той насочи оръжието.

— Хайде, стреляй! — извика Пати. — Той е подъл и лъжлив грубиян! Същински дявол е!

Джони гледаше натам, накъдето изчезна Криси. Наистина се бавеше. Не можеше да остави момичетата сами с Търл. Мисли хладнокръвно, повтори си той. Няма да ти избяга.

— Е, добре — отвърна чудовището, като се престори, че се предава. — Ще ти кажа набелязаните цели.

— Поред, без да изпускаш нито една! — прекъсна го Джони, като многозначително вдигна дулото на пистолета.

— Много ти се иска да ме застреляш, а? — усмихна се Търл.

— Не изпитвам удоволствие от убийствата, защото…

— Защото си глупак! — присмя му се Търл.

Пати стана неспокойна, тъй като не разбираше нищо от разговора им, воден на психлоски.

— Не го слушай, Джони! Застреляй го! — продължи да го моли тя, като увисна на ръката му.

— Добре, съгласен съм — продължи Търл. — Първата му цел е южният край на Африка. Следващата е Китай. Сетне Русия. Според програмата след това трябва да прелети над Италия и да се върне тук.

Хайде де, помисли си Джони, той не спомена Шотландия. А самолетът се насочи над Арктика към нея. Точно към Шотландия. Ясно е, че тя е първата мишена. И то защото психлосите си мислеха, че не могат да стигнат там горе, в планините. Все пак благодаря ти, Търл.

— Това вече е друго нещо — каза той на глас. — Щом приказваш, ще поживееш още малко! — Седемнадесет часа бяха нужни на бомбардировача, за да стигне до Шотландия. Разбира се, че ще може да го спре!

Криси идваше насам. Изникна внезапно иззад едно малко хълмче. Конят се движеше ходом. Джони веднага разбра защо — върху него полулегнал яздеше Тор. Тя едва го крепеше на седлото. На лявото му рамо противорадиационният комбинезон бе пропит с кръв. Криси беше накъсала коженото си наметало, за да го превърже. Счупената ръка на Тор бе шинирана набързо с две пръчки. Значи той бе пилотирал сваления самолет.

Тор се спусна на земята с помощта на Криси. Беше пребледнял от загубата на кръв и едва се крепеше на краката си. В погледа му се четеше болка.

— Съжалявам, Джони!

— Грешката не беше твоя, а моя — отговори му той. — Криси, сложи го да легне на скалата!

Тор вдигна очи към Търл. Беше го виждал отблизо само два пъти. Тутакси го позна и извади намерения в някакъв стар арсенал „Смит и Уесън“, 45-и калибър, за да го застреля.

— Не, недей! — спря го Джони. — Вземи го на прицел и го убий, ако мръдне! Внимателно следи ръцете му! Ще можеш ли?

Тор беше само на около петнадесет метра от Търл. Намести се удобно и се прицели.

— Слушай, Търл — предупреди го Джони, — този пистолет може да пробие в тялото ти дупка, през която да премине цял кон! Зареден е със специални куршуми с взривател, много по-мощни от лъча на пистолета ти. Ясно ли е?

Дръж се спокойно пред тях, можеш да спреш бомбардировача!

Той се обърна към Пати. Даде й един огромен лъчев пистолет. Обясни й как да стреля с него и тя решително се насочи към скалата, за да го подпре — беше твърде тежък за нея.

— Така ли да го държа?

— Не го изпускай от прицел! — Имаш достатъчно време, повтаряше си той. Не можеш да тръгнеш, преди да се увериш, че те са в безопасност.

— Защо не го застреляме? — попита Тор.

— Трябва първо да го разпитаме.

Търл не разбираше и думичка от разговора им, но се досещаше за намеренията им.

Джони извади ножа си и като внимаваше да не послужи за прикритие на Търл, го накара да се обърне. Разцепи дрехата му от яката до кръста. Отряза и свали ръкавите му. Мина пред него и се вгледа в предателските му очи. Какво ли беше намислил? Разкъса крачолите на панталона му. Търл се опита да се изправи, но Джони го събори обратно с един удар. Чудовището се отпусна. Взе му панталона, ботушите, часовника и шапката. Остави му само дихателната маска, но демонтира резервните бутилки. Търл се озъби разгневено.

Лежеше неподвижен, разрошената му козина бе пропита с пот, а ноктите му се свиваха и отпускаха безсилно. Само ако можеше да сграбчи Джони!

Той му свали колана и върза китките му отзад. Взе поводите на Оулд Порк, прекара ги под вързаните ръце на Търл и върза другия им край за маркуча на дихателната маска. Стегна здраво. Чудовището щеше да се задуши и при най-малкия опит да се освободи. Направи всичко както трябва, каза си Джони, не се поддавай на паниката, ще го настигнеш!

Действуваше бързо. Отдръпна се от Търл и прерови дрехите му. Не се учуди — в тях бяха скрити две оръжия, нож и пистолет.

Джони даде един изстрел с него. Беше абсолютно безшумен, но толкова мощен, че храстът, към който бе насочен, пламна веднага. Той подаде на Пати това оръжие и взе обратно тежкия пистолет.

— Позволи ми да го застрелям! — помоли отново момичето.

Тор заговори на Търл на неговия език:

— Малката иска да те застреля.

— Обещавам да кротувам — отвърна чудовището.

Джони ги предупреди:

— Не се приближавайте до него! Криси, запали огън, за да не замръзне Тор и да можеш да виждаш ясно какво става наоколо — той се обърна към Тор: — Кой беше с тебе?

— Гленканън — отговори той. — Сигурно се крие някъде сред хълмовете. Вероятно ще се помъчи да стигне до базата. Два пъти се опитах да установя връзка с него. Не отговаря. Предавателят има обсег само осем километра. Ти къде отиваш?

В този момент над лагера избухна огромен пламък. Базуките бяха поразили един боен самолет, опитал се да излезе от хангара. Той се стовари на земята като гигантска огнена топка и до тях достигна ехото от експлозията. Самолетът, който го последва, бе сполетян от същата участ.

— Виждате ли какво става? Ще изпратя кола да ви вземе!

Успокой се, помисли си отново. При скорост три хиляди и петстотин километра в час можеш да го достигнеш.

Момичетата го гледаха вцепенено.

Какво друго би могъл да направи? Много искаше да ги изпрати в базата, ала Тор не можеше да измине това разстояние. Дали пък да не убие Търл? Не, нямаше да постигне нищо. На всяка цена трябваше да запази спокойствие пред тях. Беше прочел съвсем точно в докладите, намерени в президентския бункер, че скоростта на бомбардировача е четиристотин и петдесет километра в час. Можеше да го спре, дори и вече да е изминал половината разстояние до Шотландия.

Метна се върху гърба на Дансър. Базата беше на тридесет километра оттук — един час, ако препуска с всички сили.

— Все още можем да се споразумеем, животно — опита отново Търл. — Ако наистина си пратил уран на Психло, значи здравата си загазил. Опитвали са и друг път. Платформата за приемане на товари е оградена със силово поле, което регистрира наличието на уран и автоматично връща пратката в изходната точка. Психлосите ще нападнат Земята съвсем скоро, животно! Ще ти бъда нужен като посредник при преговорите.

Джони го погледна с безразличие. Вдигна ръка, за да помаха за довиждане на момичетата, заби пети в корема на Дансър и се понесе към залязващото слънце.

На хоризонта пред него аленееха експлозиите от битката в лагера. Беше загубил ценно време, но това бе неизбежно. Бъди спокоен, повтори си той, бойният самолет е по-бърз от бомбардировача.

Препускаше през равнината и в главата му се въртеше една натрапчива мисъл. Някога цялата мощ на въоръжените сили на Съединените щати не бе успяла да се справи с този бомбардировач. Бяха опитали всичко — самолети, ракети, атомни бомби, дори самоубийствени таранни удари.

Имаш време. Можеш да го настигнеш. Не се паникьосвай.

ТРИНАДЕСЕТА ГЛАВА

1

Едно по едно, повтаряше си Джони. Не трябва да се бърза, всяко нещо с времето си. Бе прочел това в една книга от библиотеката на хората. Ровеше се да намери има ли начин за лечение срещу облъчване с радиация и действително откри. Попадна и на една книга със съвети как да се действа при паника. Човек се паникьосва, когато много неща се струпат наведнъж. Точно такава бе сегашната ситуация: бомбардировачът, възможността за контраатака на психлосите, все още неясния изход от битката в лагера. Досега нямаше никаква информация дали са успели нападенията над другите мини. Човек лесно можеше да се обърка, да сгреши, дори да изпадне в паника. Спокойно, едно по едно.

Дансър лудо препускаше на юг. Грешка — така лесно може да се изтощи. Започна да редува галоп с тръс. Дишането му се подобри. Свечеряваше се, а едно глупаво препъване можеше да прати всичко по дяволите. Галоп, тръс, галоп, тръс. Двайсет мили. Ще успеят.

В джоба си носеше миньорско радио, малко за психлоските стандарти. Като изминаха десет мили, направи опит да се свърже с Гленканън, пилота на Тор. Говореше в микрофона, без да спира да язди.

На единайсетата миля се чу гласът на Гленканън:

— Ти ли си, Мактайлър? — звучеше отпаднало.

— Виждаш ли препускащ кон? — попита Джони.

След дълга пауза се чу:

— Да, намираш се на около три мили североизточно от мен. Хвана ли Търл?

— Да, в момента е здраво завързан.

Последва мълчание и кратък, насечен смях. Гленканън определено вече не звучеше толкова напрегнат:

— Какви планове е кроял?

Дълга история. Сега нямаше време. Трябва да запази спокойствие. Каза само:

— Момичетата са в безопасност. Тор е ранен, но ще се оправи.

Отсреща се чу въздишка на облекчение.

— Можеш ли да пилотираш? — попита Джони.

Пауза.

— Ребрата ми малко са хлътнали и глезенът ми е изкълчен, затова още не съм стигнал до лагера. Но разбира се, мога да пилотирам.

— Продължавай към лагера. Имай готовност да дадеш светлинен сигнал. Ще ти изпратя кола. Ще им трябва въздушно прикритие.

— Имам с какво да светна. Съжалявам за станалото.

— Вината е моя — каза Джони. — Успех.

Дансър ту галопираше, ту яздеше в тръс. Спокойно, положението не е тъй безнадеждно. Имаха шанс да спечелят битката, планът им бе добър. Бяха се разбрали да не вдигат във въздуха цялата мина. Историкът държеше да бъде запазена библиотеката, а на Ангъс му бе нужна работилницата. Явно не бяха стреляли с радиоактивни куршуми по куполите. Като се изключат бомбардировача и придружаващия го самолет, все още контролираха въздушното пространство. Джони приближи на пет мили и половина и опита да се свърже по предавателя с Робърт Лисицата. Надяваше се, че някой поддържа връзка на тези честоти. За негова изненада му отговори учителят, който заедно с историка, свещеника и възрастните жени трябваше да стои настрана от битката. След малко се обади Робърт Лисицата, явно облекчен:

— Момичетата са в безопасност — каза Джони.

Настъпи пауза — Робърт предаваше новината на събраните около него. Когато пак включи предавателя, Джони чу радостни викове. Явно вестта се бе разпространила мигновено.

— Тук удържаме положението — каза Робърт Лисицата. — Трябва да обсъдим нещо като пристигнеш, не искам да говоря по предавателя.

Дансър заобиколи няколко дървета. Ставаше доста тъмно.

— Онези маймуни не разбират английски — обади се Джони.

— Въпреки това не може по предавателя. Кога ще бъдеш тук?

— След петнайсетина минути.

— Мини от север, през клисурата. В лагера доста се стреля.

— Добре — каза Джони. — Как са самолетите?

— Върнахме ги обратно в клисурата, там е по-сигурно. И без това нямаме пилоти.

— Зная. Чуй ме сега. Кажи на някой да сложи в един самолет топли дрехи, наметало и ръкавици за мен, нещо за ядене, няколко нерадиоактивни гранати, един автомат и дихателна маска с много бутилки — ще летя на сто и петдесет хиляди фута.

Отговор не последва и Джони бе принуден да добави:

— Разбра ли ме?

— Да — каза Робърт Лисицата. — Ще бъде изпълнено.

Не бе особено въодушевен.

— Изпрати две минни коли — каза Джони и даде координатите. — Няма да е зле, ако изпратиш и един-двама да помогнат да докараме Търл.

— Търл ли? — учуди се Робърт Лисицата.

— Няма грешка. Приготви самолета. Ще излетя веднага щом пристигна.

Мълчание. След това се чу едно „Добре“ и връзката бе прекъсната.

След около пет минути забеляза в здрача една кола, запътила се на север. В нея бяха свещеникът, една от възрастните жени и един шотландец с превързана ръка. Свещеникът вдигна ръка за благословия — не, поздравяваше го! Бяха тръгнали да вземат Тор, момичетата и Търл. Зад колата се влачеше една много здрава и дълга верига. Джони хвърли поглед назад. Забеляза, че жената е въоръжена с лъчева пушка.

Стрелбата се чуваше все по-силно. Синьо-зелените отблясъци от лъчевите пистолети се виждаха на двеста фута над земята, а под тях трепкаха оранжевите лъчи от огнестрелните оръжия, които някак се губеха на фона на обляното в светлина пространство над лагера.

Джони пришпори Дансър към отвора на клисурата и спря до двата останали самолета. Лъчите на оръжията цепеха небето над главите им. Конят дишаше тежко под коженото наметало, но му нямаше нищо. Едно по едно, повтаряше си Джони. Ще настигнеш бомбардировача.

2

Робърт Лисицата бе наметнал над антирадиационния костюм старото си наметало. Прошарената му коса беше опърлена от едната страна. Лицето му изглеждаше спокойно, но личеше, че е притеснен. Грабна ръката на Джони и сърдечно я разтърси за добре дошъл.

Джони погледна към опърлената му коса и попита:

— Има ли много жертви?

— Съвсем малко — каза Робърт Лисицата. — Учудващо малко. Не искат да излязат открито срещу нас. Осуетихме целите им. Все едно, че се бием на тъмно. Чакай, не си облякъл антирадиационен костюм…

— Водата веднага отмива радиацията — каза Джони. — Чака ме работа. В онзи бомбардировач няма дихателен газ. Не ми е нужна защита срещу радиацията.

— Джони, не може ли този бомбардировач да почака, докато приключат с мините? Ще стигне отвъд морето чак след осемнайсет часа. Засякохме го от този самолет с устройството за откриване на обекти. Т.е., засякохме придружаващия самолет. Бомбардировачът не излъчва никакви вълни.

Джони отвори вратата на самолета. Всичко бе приготвено. На седалката имаше хляб и месо. Една от възрастните жени се появи отзад и му подаде чаша горещ билков чай, от който се носеше подозрителна миризма на уиски. Той въпросително я погледна, сякаш питаше какво прави в зоната на бойни действия.

— Не могат да ядат куршуми — изкиска се тя.

Робърт го задържа с ръка.

— Все още важи забраната за радиовръзка.

Бяха се разбрали да не се обаждат по предавателите дванайсет часа. Така пилотите, които атакуваха най-отдалечените мини, щяха да нападнат напълно изненадващо, ако изобщо бе възможно.

— Не им трябва толкова много време. Ще използваме радиовръзка по-рано и ще ги насочим към бомбардировача.

— Тръгнал е в посока към Шотландия. Това е първата му цел.

— Знам.

Джони допи горещото питие и понечи да се качи в самолета.

Ръката отново го спря.

— Трябва да ти кажа нещо. — Джони почти не го слушаше, но той продължи. — Може би не сме засегнали Психло.

— Знам — отвърна Джони.

— Това значи, че сигурно ще имаме нужда от всички самолети и оборудване, до които можем да се доберем. Те са в хангарите под нас. Нямаме достатъчно хора, за да ги нападнем и превземем, а не не можем да си позволим да ги унищожим.

— Ще измислите нещо с Гленканън. След около половин час ще имате пилот. Можете да нападнете по въздуха.

Понечи да се качи в самолета, но ръката на Робърт пак сграбчи ръкава му.

— Случи се нещо странно, точно преди залез слънце — каза Робърт. — Един от танковете се предаде!

Джони отстъпи назад. Можеше да използва времето да си сложи топлите дрехи. Без тях щеше да замръзне на голяма височина. Започна да се облича.

— Продължавай.

Робърт пое дълбоко дъх, но преди да започне, до тях дотича куриер и съобщи, че историкът е пратил от Академията нова пратка с амуниции. Робърт му каза да се погрижи да бъдат раздадени. Лъчевите пушки безсмислено продължаваха да стрелят над главите им във вече настъпилата тъмна нощ.

— Танкът е от типа „Да си проправим път към славата“. Намира се на другия край на клисурата. Не бой се, той е в наши ръце. Излезе от портата на гаража и се насочи право към нас. Обстрелвахме го с базуки и те ни най малко не го засегнаха. Но не отвърна на огъня. Стигна до края на клисурата, извади през една атмосферна ключалка вътрешен телефон и каза, че иска да говори с „лидера на Хокнер“. Поискаха гаранция, че няма да им навредим, ако ни сътрудничат.

Джони обу топлите ботуши.

— Да, и после?

— Беше странна гледка. Като получиха гаранция, излязоха от танка. Представиха се като братята Чамко. Разпитахме ги и казаха, че знаят за предателството на Търл. Имало някакъв минен инженер, Чар, техен приятел. След като стрелбата започнала, никъде не го открили. Този Чар им казал, че е станало убийство. Търл убил директора на планетата, за да назначи на негово място някакъв Кер. И този следобед същият Кер им отказал боеприпаси за танка. Чамко твърдят/че Търл и Кер са се продали на някаква раса, наречена „хокнери, от Дюралеб“ и дори са изстреляли бомбардировача, за да унищожат другите мини.

— Предполагам, че повечето неща са верни — каза Джони. — Като изключим частта за хокнерите и бомбардировача. Психлосите имат много врагове, но според техните хроники са победили хокнерите преди два века. Слушай, сър Робърт, наистина е крайно време да тръгвам!

— Има още нещо — каза Робърт Лисицата. — Там няма гориво за танкове и самолети, а ние вече строшихме четири от техните вилазки, за да се доберем до горивото и боеприпасите. Нямаме достатъчно хора, за да атакуваме.

— Друго? — попита Джони. — Според мен това е добра новина.

— Е, не съвсем. Изглежда под нас лежат шестнайсет етажа от минния лагер. Всеки етаж се простира на акрове площ. Спални помещения, работилници, гаражи, хангари, офиси, работни зали, библиотеки, складове…

— Не знаех, че лагерът е толкова голям, но това също не е лоша новина.

— Чакай. Ако трябва да поразим с радиация цялата площ, военната техника ще хвръкне във въздуха. Воюваме върху бомба, готова всеки момент да избухне. Трябва ДА СПАСИМ самолетите и оборудването, ако ще защитаваме Земята. А ако все пак сме успели да вдигнем във въздуха Психло, те ще ни трябват за възстановителни работи.

— Не след дълго ще имате подкрепление от въздуха — каза Джони. — Можете да се оттеглите…

— Братята Чамко казват, че знаели какво ще стане там вътре. Казват, че сме щели да напълним всичко с въздух. Знаели как „ние, хокнерите“ сме си възвърнали системата Дюралеб. Нямало достатъчно дихателни маски и газови бутилки, но в циркулиращата система имало много газ. Тези Чамко били инженери по поддръжката. Обещаха да ни помогнат, ако им плащаме. От известно време цялата планета била на половин заплата и не получавали никакви премии. Освен това не искали да загинат при „обгазяване“, както го наричат.

Джони си бе облякъл топлите дрехи и довърваше сандвич от ечемичен хляб и сушено еленово месо.

— Сър Робърт, веднага щом дойде подкрепа от въздуха, можете да измислите нещо…

— Братята Чамко ни казаха, че циркулиращата система за дихателен газ е извън базата и се охлажда от въздуха. Подмамихме ги да признаят, че е нужен само един изстрел от охладителните тръби към тръбите на системата и помпите ще напълнят целият лагер с въздух.

— Значи задачата е решена.

— Да, но изстрелът трябва да се даде високо от въздуха.

— Това може да стане много скоро. Веднага щом Гленканън пристигне…

— Мисля, че ти трябва да свършиш това — каза Робърт. — Не е много опасно и ако стреляш от около една миля…

— Не мога, защото излитам.

— Но трябва да дойдеш да потвърдиш…

Изведнъж Джони разбра какво цели Робърт. Робърт Лисицата искаше да изчака, докато всички самолети стигнат до бомбардировача. А това бе голям риск. Самолетите, тръгнали към другите мини, може би също бяха в беда.

— Сър Робърт, нима се опитваш да ме спреш да не атакувам сам бомбардировача?

Старият боец разпери ръце.

— Джони, момче, направил си прекалено много, за да се оставиш да бъдеш убит точно сега!

Очите му умоляваха.

Джони се обърна към самолета.

— Тогава идвам с теб — каза Робърт.

— Ще останеш тук и ще ръководиш атаката!

Една минна кола навлезе в клисурата и спря. Шофьорът грабна автомат и затича към линията на атаката. Гленканън слезе и закуцука към тях.

— По дяволите! — изруга Робърт Лисицата.

— Какво има? — попита Гленканън, изненадан от посрещането. — Добре съм. Ако някой ми намести ребрата и ми стегне глезена, мога да летя със самолет.

Робърт обгърна с ръка раменете му.

— Нямах пред вид теб. Радвам се, че си жив. Трябва да свършиш нещо. Всъщност, много неща. Снайперите в старите помещения на чинкосите…

— Довиждане, сър Робърт — извика Джони и затвори вратата.

— Успех — тъжно каза Робърт. Знаеше, че ако всичко друго пропадне, Джони ще блъсне своя самолет в бомбардировача, а това бе сигурна смърт. Не очакваше да го види отново. След това се обърна и започна да дава заповеди на двама куриери, които чакаха. Малко трудно ги виждаше.

Самолетът на Джони с рев се издигна над клисурата, прекалено бързо, за да успее някой да се прицели в него и да го улучи. Предстоеше му да направи нещо, в което се бяха провалили обединените военни сили на цялата планета. При това трябваше да действа сам.

Да изчака, докато бомбардировачът е на — какво, на пет часа? — от Шотландия бе твърде рисковано. Ако нападенията все пак се окажеха успешни, имаше вероятност да се взривят контейнери с отровен газ и ако вятърът се случеше да духа натам, с Шотландия, а и с Швеция бе свършено. Джони знаеше много за въздушните атаки, но това в никакъв случай не му гарантираше успех. Досега никой не бе опитвал да атакува челно бомбардировача с психлоски самолет, като лети с максимална скорост и бълва огън от всички оръжия в момента на сблъсъка. Ако се наложи, ще прибегне към тази последна възможност и ще унищожи почти всичко. Нищо не бе споменал за това пред сър Робърт. Вярваше, че той не се е досетил.

3

Данълдин бе много щастлив човек. Отсега виждаше как пламва лагерът в Корнуол на Британския полуостров, окъпан в светлина, както навярно са били осветени едновремешните градове.

Бяха теглили жребий кой да иде в Корнуол. Тази мина бе прочута с това, че тамошните психлоси ходеха на лов за шотландци. Който се престрашеше да иде на юг, го очакваше почти сигурна смърт. Психлосите векове наред се бяха развличали в свободните дни, като стреляха по хора. Разказваше се една история, че веднъж някаква ловна дружинка хванала група хора, завързали ги за дърветата и цели осемнайсет дни на агония ги убавали бавно един по един. И това не бе единствният случай.

Данълдин и неговият резервен пилот Дуайт бяха спечелили жребия — за завист на другите пилоти. Малко се знаеше за тази мина, но те внимателно бяха запаметили и най-малката информация. Цяла нощ си лежаха спокойно, облечени в топлите костюми за летене в стратосферата. Чуха предупредителния сигнал преди телепортирането. Наместиха се на седалките и бяха готови за потегляне. Възбудени и с широко отворени очи наблюдаваха неистовия спринт на Джони. Когато той стигна до клетката заподозряха, че нещо не е наред и това никак не им се хареса. Не можеха да му помогнат. Но Джони бе успял да се скрие преди да стрелят с лъчевите пушки.

Вследствие на изстрелите, самолетът леко се бе разтърсил и бе променил положението си. Но все пак, всичко бе наред. Самолетът се издигна във въздуха по разписание. Видяха как стълбовете, с които бе опасана цялата планета, се сгромолясват в кълбо от жици под техния самолет. Поразиха ги едновременно с лъчеви пушки и с базуки. Това им осигури успешното начало на дванайсет часовата радио-тишина. Достатъчно време, за да нападнат изненадващо и най-отдалечената мина.

Като набраха скорост две хиляди мили в час и се изкачиха на височина сто хиляди фута, те коригираха часовника и се спуснаха до нормална според психлоските стандарти височина на приближаване към мина през нощта.

Ето я и мината!

Всички скенери и екрани светеха, но не забелязаха признаци на враждебни действия, нито пък във въздуха се бяха вдигнали самолети от охраната.

На около пет мили навътре, в хълмовете на няколко места се издигаше пара. Високи комини бълваха виещ се зелен дим. Ясно се виждаха очертанията на работилниците. А ето къде бе и осветената централна сграда на лагера! Мишена номер едно.

Но понеже Данълдин си беше Данълдин, той никога не пропускаше да се възползва от неочаквано удалите му се възможности, дори когато те не влизаха в предварителния план.

Глупавите маймуни чудесно бяха осветили площадката за кацане. Тя светеше като кървава сцена. Смятаха, че ще кацне непредвидено някой техен самолет. Радиомълчанието вършеше добра работа.

Но Данълдин забеляза още нещо. Захранването с енергия ставаше по кабели, опънати между масивни енергийни стълбове, които идваха от север. Стълбът, който най-добре се осветяваше от светлините на площадката за кацане, без съмнение бе централният стълб. На глупаците и през ум не им минаваше, че от въздуха може да ги грози опасност. Наистина това бе централният стълб. Линиите от север се събираха в него. От него тръгваха и местните кабели в посока към сградите и лагера. В центъра на тази паяжина бе отворено просторно място за излитане и кацане.

Точно отстрани на площадката имаше огромно колело. Данълдин позна какво е това. Ако колелото се завърти, захранващата верига се прекъсваше.

Данълдин веднага реши, че това е прекалено добър шанс, за да си позволи да го изпусне. Защо трябва да са на светло, за да се спуснат към защитните оръжия и самолетите за отбрана? Какво му пречеше просто да хвърли всичко в хаос? А после да се издигне и да взриви целия лагер. Техният самолет имаше неутрализатор на вълни, прекопиран от една открадната сухопътна машина и ако го включеха, маймуните нямаше да знаят по какво да стрелят. Освен това ако този боен самолет излети, щеше да изглежда като отбранителен самолет.

Данълдин набързо сподели мислите си с Дуайт, който се постресна, но се съгласи. Приземиха се точно до голямото колело, сякаш просто идваха на посещение. Данълдин преметна на рамо оръжието си, отвори вратата на самолета, стъпи на земята, приближи се до колелото и го завъртя.

До този момент всичко вървеше добре. Но ето че от някакво караулно помещение на не повече от десет фута от колелото, което не бяха забелязали, излезе един психло и зяпна Данълдин.

— Толнепите! — изкрещя караулът.

Преди Данълдин да успее да насочи оръжието, той успя да затвори вратата и да задейства някаква сирена. Чу се силен и пронизващ звук, който спокойно можеше да спука нечии тъпънчета. „Толнепите атакуват! До всички постове! Толнепи! Готови за стрелба!“

Независимо от това, какво може да означава „толнепи“, Данълдин завъртя колелото толкова бързо, че то остро изсвири. Чак тогава разбра защо бе разположено така близо до площадката за кацане. Като предпазна мярка при атака затъмняваха целия лагер. Затова караулното помещение бе толкова близо до колелото.

Данълдин се втурна към самолета. Скочи вътре. Дуайт откри стрелба по изскочилата от едно подземно стълбище охрана. Изчезнаха сред ярки зелени проблясъци.

Бойният самолет се издигна във въздуха. Данълдин задейства вълновите неутрализатори и инфрачервените екрани.

Преминаха към изпълнение на предварителния план.

С оръжия, регулирани на положение „без пламък“ и „максимално разтърсване“ двамата преминаха с рев над лагера.

Куполите спаднаха като спукани балони.

Спуснаха се към наредените спални помещения и събориха покривите им.

За всеки случай минаха още веднъж, като този път пуснаха неядрени бомби, които убиваха персонала.

Едно оръдие се насочи към тях и самолетът рязко смени посоката си. Стрелнаха се надолу и с един единствен изстрел ликвидираха оръдието.

Базата бе напълно разрушена. Психлоската Междугалактическа минна компания явно смяташе за ненужна загуба на средства поддържането на отбранителни системи в кое да е отделение. Нали и Джони бе споменал, че Търл изтеглил цялото въоръжение от базите.

Доколкото можаха да разберат горе от въздуха, онези същества явно не бяха успели да си сложат маските преди унищожаването на резервоарите с газ, тъй като в базата не се забелязваше особено раздвижване.

Задържаха се още малко и унищожиха няколко оцелели превозни средства и постове.

След това всичко се успокои.

Тъкмо в този момент на екрана на радара забелязаха нещо. Беше транспортен самолет, приближаващ към лагера. Изведнъж си спомниха, че преди да открият огън го бяха забелязали да излита и сега той бавно си пробиваше път обратно. Добре!

За ужас и изненада на Дуайт, Данълдин приземи самолета близо до колелото и го включи.

Останаха там, без да правят нищо. Сега площадката бе осветена. Ако бяха останали живи психлоски работници, явно нямаха намерение да излизат на открито.

Транспортният самолет се приземи. Психлосите излязоха и се заплеснаха по багажа. След тях слезе, и пилотът. Тръгнаха в тълпа към лагера и чак тогава усетиха, че нещо не е наред. Спряха и пилотът посегна към оръжието си.

Данълдин и Дуайт ги обсипаха с куршуми.

После Данълдин спусна Дуайт над склада с гориво. Знаеха какъв тип горивни патрони използва транспортният самолет, защото той бе същият като онзи, с който Джони ги бе взел от Шотландия. Дуайт взе патрони и Данълдин го върна при транспортния самолет. Дуайт извади старите горивни патрони и ги подмени с нови. Данълдин стреля по една стражна кола, която бе оцеляла и с голяма скорост се приближаваше към тях. Тя се взриви.

Данълдин се издигна във въздуха. Дуайт го последва с транспортния самолет. Данълдин улучи централния захранващ стълб и го потопи във фойерверки. Като се увери, че Дуайт е набрал достатъчно височина, Данълдин се приближи на около десет фута над склада с дихателен газ. Пусна една покрита с олово радиоактивна бомба със забавено действие отгоре му. Издигна се и складът с рев избухна в един прекрасен синьо-зелен пламък.

Пак провери къде се намира Дуайт и видя, че е в безопасност. Издигна се на десет хиляди фута, направи лупинг, прицели се и стреля по склада с експлозиви. Все едно че изригна малък вулкан. Каква красота!

Спусна се да се убеди, че лагерът не бе избухнал. Такива бяха разпорежданията. Машините и самолетите да останат непокътнати.

Без дихателен газ и гориво за полети, загубила вероятно деветдесет процента от персонала, мината в Корнуол бе унищожена. Това заслужаваха за многото извършени престъпления.

Данълдин се изравни с транспортния самолет.

— Какво значи толнеп? — попита той.

Дуайт също не знаеше, но Данълдин предположи, че сигурно изглеждат странни с въздушните маски на чинкосите и с костюмите за полет в стратосферата на Американските Военовъздушни Сили.

Договориха се да действат според един чудесен план, който Данълдин току що бе измислил. Оставаха им близо шест часа радиотишина. Заповедта бе изпълнена и можеха да разполагат с времето си.

Данълдин бе роднина на вожда на клана Фергус, освен това там имаше една девойка, която не бе виждал повече от година.

Надяваха се, че и другите четиринайсет атакуващи самолета са се справили успешно като тях. Разбира се, едва ли са действали с такъв стил.

Насочиха се към Шотландия.

4

Зът бе потънал в дълбока апатия.

Бомбардировачът оглушително бучеше, беше студено и тъмно. Този глупав, слабоумен Нъп!

Зът чуваше шум от мотор, но отначало помисли, че нещо се е раздрънчало в старата антика. Но след известно време тренираното му ухо успя със сигурност да различи шума от общото бръмчене във вътрешността на бомбардировача. Внимателно обиколи наоколо, като се вслушваше къде шумът е най-отчетлив. Приближи се до вратата. Това беше Марк 32! Марк 32, наречен още „Удари ги ниско, убий ги“, тежко въоръжен, предназначен за тежка артилерийска бомбардировка.

Какво, Нъп ескортира бомбардировача?

Зът се чудеше и маеше и май само това правеше. Отначало се обнадежди. Помисли, че Нъп е излетял от хангара след него с намерението да спусне отгоре стълба над отворената врата и да го измъкне оттам. Но Нъп изглежда ни най-малко не съзнаваше, че има отворена врата и не летеше над нея, а от другата страна на бомбардировача.

Вярно, че Зът не го бе запознал с положението. Този откачалко говореше само за болбоди и разправяше, че на Психло предвиждали болбодите да бъдат следващата мишена. Каква глупост! Зът внимателно прехвърли в главата си случилото се. Не, в бързината да се измъкне изпод артилерийския обстрел на толнепите, той просто бе обиколил на бегом лагера, за да намери някой, способен да управлява Марк 32, после блъсна Нът на мястото на резервния пилот и отиде да види какво става с проклетия бомбардировач.

Бегло си спомни какво последно бе казал на Нъп. Думите му бяха „Хайде!“ Беше се зачудил защо Нъп не го последва към бомбардировача.

Вместо да унищожава толнепите, Нъп спокойно си летеше до него в самолет за тежък артилерийски обстрел. Може и да умееше да го управлява, но със сигурност не знаеше за какво служи. Та с този Марк 32 може да изравни със земята цял град! И нищо бе в състояние да проникне вътре в него. Предназначението на самолета бе да осигурява прикритие при сухопътни нападения. Стрелба от земята не можеше да го засегне. Нямаше да получи ни една драскотина по обвивката си. А за какво го използва сега Нъп? Ескортира бомбардировач, който няма нужда от никакъв ескорт. Зът се вкисна. По дяволите Търл, по дяволите Нъп!

Огромният бомбардировач с оглушителен рев се носеше дявол знае накъде. Постепенно Зът започна да осъзнава, че Нъп няма и понятие за неговото присъствие в бомбардировача!

Малко по-късно, като погледна часовника си Зът разбра, че съвсем скоро Марк 32 ще остане без гориво. Където и да се намираха в непрогледната нощ, Марк 32 бе отписан. Зът не го бе заредил с достатъчно гориво за такова пътуване, защото не разполагаше с горивни патрони, пък и самолетът бе предназначен за локална употреба и нямаше голям обхват.

Е, поне Зът имаше достатъчно дихателен газ. Бе въоръжен с лъчев пистолет, с гаечен ключ.

Повъртя се за известно време около бронираната програмна кутия с надеждата, че може би ще успее да я отвори и да отмени програмата. Но без ключ и без материали за изработването му, дори парче снаряд не би могло да я отвори. Нямаше нищо по-бронирано от тези стари бомбардировачи.

Накрая се отпусна на една студена седалка отпред и потънал в апатия реши, че ще трябва да изтърпи цялата процедура. След ден, два, три това нещо щеше да се приземи. Нямаше какво да омекоти удара при кацането, но Зът предположи, че все някак ще го преживее.

Да стои и да чака. Друг избор нямаше.

Гаден Търл! Гаден Нъп! Гадна компания!

Отгоре на всичко получаваше половин заплата и никакви премии.

5

Джони търсеше бомбардировача.

Всички възможни екрани светеха.

Под него се простираше студената Арктика. С просто око не се виждаше, но всички екрани я показваха. Спомни си как изглеждаше при последното му пътуване над нея. Беше забранена зона. Паднеш ли долу, чака те сигурна смърт — ако издържиш на студа при контакта с някой леден блок, потапянето под водата ще те довърши.

Доколкото можеше да прецени, всеки момент трябваше да види бомбардировача. След няколко минути очакваше да се появи на екрана.

Малко се притесняваше за момичетата и за Тор. Нямаше ги на екрана, когато прелетя отгоре. Вярно, че вече бе набрал голяма височина. Забеляза светло петно, но то можеше да бъде както техният огън, така и горящите самолети. Но беше изгубил достатъчно време, освен това бе изпратил помощ. Спомни си как се вкамениха лицата им като разбраха, че той ще ги остави там. Но трябваше да са добре. Може би вече бяха в Академията, или в лагера. Земеходът можеше да развива повече от шейсет мили в час при неравен терен.

Надяваше се другите самолети да са стигнали до останалите мини и да са изпълнили задачата. Забраната за свръзка важеше още пет часа. Изгаряше от желание да включи своя предавател и да изкрещи: „Хей, който си е изпълнил задачата, насочете се към еди-какви си координати да се справим с проклетия бомбардировач.“ Но не смееше. Психлосите щяха да бъдат нащрек и това можеше да струва живота на някои от пилотите. Всички имаха повече от достатъчно гориво. Имаха и резервни амуниции. Но ако на някой се е наложило да забави атаката и да изчака подходящ момент да се спусне върху мината, нарушаването на забраната за свръзка щеше да погуби живота му. Нямаше намерение да погубва шотландци, за да спаси собствената си кожа. Когато изтечеше срока, ако Робърт нямаше връзка с него, щеше да прати самолети да се заемат с бомбардировача. Може би щеше да е късно, но все пак това бе още една възможност. Надяваше се да не се стигне до там, че приятелите им в Шотландия да са в опасност.

Може би напразно търси нещо, което не излъчва никакви вълни. Надеждата му бе в ескортиращия самолет. Възможно е да се е отделил и насочил другаде. Радарите всеки момент трябва да го засекат!

А, ето нещо. На екрана се появи малка зелена искрица. Дали не беше айсберг? Невъзможно, показанията за височина гласяха четири хиляди двеста двайсет и три фута. А скоростта, скоростта?

Триста и две мили в час!

Бе засякъл ескортиращия самолет.

Облечените му в ръкавици ръце танцуваха по пулта. Скоростта му падна под свръхзвуковата и като препупредителна ракета самолетът рязко се спусна до пет хиляди фута височина. Залепна за седалката и за момент се почувства като сплескан. Спокойно, без паника. Уточни координатите на ескортиращия самолет.

На инфрачервения екран ясно видя очертанията му. Бомбардировачът бе до него. Спокойно, всичко с времето си. Самолетът бе мишена номер едно.

Но КАКЪВ беше този самолет? Никога не бе виждал подобен. Почти плосък, съвсем малки плъзгачи, сякаш целият беше само броня.

Изведнъж той осъзна, че ако стреля по него, може изобщо да не го засегне. Веднъж бе видял как една базука не можа нищо да направи на подобен брониран самолет. Зави му се свят. Не стига че бомбардировачът бе непроницаем, но сега и този самолет…

Мозъкът му трескаво работеше. Какво може да предприеме? Робърт Лисицата обичаше да казва: „Ако от острието на меча ти са останали два инча, послужи си с десет фута измама.“ Какво можеше да знае за НЕГО ескортиращият самолет?

Посегна към бутона на локалното радио. Обхватът му бе на не повече от двайсет мили.

Блъсна го поток гневни психлоски думи:

— Крайно време беше някой да се появи! Трябваше да бъда сменен още преди часове! Защо толкова се забави? — беше ядосан. Много ядосан!

Джони превключи на предаване. Постара се гласът му да звучи максимално плътно:

— Какво е положението?

— С бомбардировача всичко е наред и нима може да се очаква нещо друго? Нали затова го ескортирам? Що за скапана и объркана планета! Много сте далеч от Психло! И слава богу! Закъсняваш. Как се казваш?

Джони се напрегна да се сети за някое по-разпространено психлоско име.

— Снит. Мога ли да попитам с кого разговарям?

— Нъп, Изпълнителен Администратор Нъп! Обръщай се към мен с Ваше Изпълнителство! Скапана планета.

— Скоро ли пристигнахте, Ваше Изпълнителство? — попита Джони.

— Едва днес, Снит. И как ме посрещате? С някаква глупава болбодска атака, с която всеки може да се оправи. Чакай, — прокрадва се подозрение, — говориш с много странен акцент. Като… като… да, като в чинкоски учебен диск! Точно така. Да не си болбод, а?

Чу се щракане, с което бутоните за стрелба бяха преместени на стенд-бай.

— Роден съм тук — Джони каза самата истина.

Рязък отблъскващ смях.

— А, колонист! — кратка тишина. — Осведомен ли си за мисията?

— Малко, Ваше Изпълнителство. Но заповедите са променени. Затова ме изпратиха да Ви уведомя.

— Няма ли да ме смениш? — прозвуча много враждебно.

— Променена е посоката на полета! — каза Джони. — Има забрана за свръзка. Затова ме изпратиха да предам заповедта.

— Забрана за свръзка ли?

— По цялата планета, Ваше Изпълнителство.

— Е, значи наистина е болбодска атака! Те управляват всичко по радиото. Знаех си.

— Боя се, че е така, Ваше Изпълнителство.

— След като няма да ме смениш, какво се очаква да направя? Горивото ми почти свършва. Къде е най-близката мина?

Джони бързо съобразяваше.

— Ваше Изпълнителство, заповедта бе, ако наистина Ви привършва горивото, — Боже, къде да го прати? Ако започнеха да претърсват, нямаше как да не открият този Марк 32! — …трябва да Ви предам да се приземите с магнитните захватки отгоре на бомбардировача… точно отпред.

— Какво? — не можа да повярва Нъп.

— Като приближим най-близката мина, можете да се приземите там. Имате ли карта на местността?

— Не. Нямам карта. Много лошо вървят нещата на тази планета. Не е като на Психло. Трябва да докладвам.

— В момента ни нападат.

— Нищо не може да засегне този самолет. Това е артилерийски бомбардировач. Не мога да разбера защо го изпращат като ескортиращ самолет?

— Колко гориво имате, Ваше Изпълнителство?

Пауза. После:

— По дяволите! Само за десет минути! Закъснението ти едва не ме уби.

— Добре, просто се приземете отпред съвсем към края.

— Защо отпред? Трябва да кацна по средата. Ако кацна отпред, ще се наруши баланса в теглото на бомбардировача.

— Той не е равномерно натоварен. Отпред няма почти нищо. Специално казаха да кацнете отпред.

— Самолетът ми е доста тежък!

— Не и за бомбардировача. По-добре да побързате, Ваше Изпълнителство. Водата отдолу е доста студена. Има и лед. А ще Ви трябва гориво, за да можете да излетите оттам. Следващата мина е само на няколко часа.

Джони наблюдаваше екраните. Не можеше директно да наблюдава самолета. Със свито сърце разшири обхвата на екрана, за да може да вижда и чудовищния бомбардировач.

Със страхотно облекчение видя как Марк 32 се насочи към предната част на бомбардировача и спусна магнитните захватки. Закрепи се!

Топлинните показатели на екрана сочеха, че Марк 32 е загасил двигателите си.

Джони продължи да наблюдава. Очакваше, че бомбардировачът силно ще се наклони напред, може дори да се блъсне. Наистина той потъна. Но двигателите веднага компенсираха и той леко се повдигна и с рев продължи по смъртоносния си път. Нъп не бе кацнал точно в центъра и това предизвика постоянно клатене ту на едната, ту на другата страна. Като се наклонеше надясно, балансьорите компенсираха и го връщаха в крайно ляво положение, после пак компенсираха в обратна посока. Накланяше се на не повече от десет градуса. Но това никак нямаше да промени предварително зададената посока на бомбардировача. Клатенето ставаше съвсем бавно. Не лети ли и малко наклонено?

6

След като отстрани Нъп, поне за момента, Джони се съсредоточи върху задачата как да спре бомбардировача.

Малко изостана, за да има по-добра картина на екраните. Та това бе антика! Тук-таме имаше следи я от удар с атомна бомба, я от сблъсък със самолет, оставил след себе си овъглени останки от масло и гориво. Личеше къде се бяха разбили множество ракети земя-въздух и въздух-въздух. Но освен петната, които замърсяваха повърхността му, бомбардировачът не бе пострадал по никакъв начин.

Джони мина под него с бойния самолет. Погледът му се спря на огромните захватки, които се използваха при приземяване и престой. Мрачна гледка.

Отново се издигна на нивото на бомбардировача. Чувстваше се като врабче, което пляска с криле редом с огромен орел.

Вероятно след като страховитата машина бе завършила последната си мисия и бе донесла разрушение на известния тогава град Колорадо Спрингс, компанията я бе оставила да си лежи там, докато построят хангари. След това сигурно са пренесли със самолети цистерни с вода и обилно са я обляли, за да отмият радиацията и да могат да я приберат.

Кръвта му се смрази при мисълта защо са постъпили така. Психлосите нямаха място за чувства или за изкуство под каквато и да било форма. Не бяха унищожили бомбардировача единствено защото на тази планета не разполагаха с какво да го унищожат. Само на Психло имаше такива големи работилници. А със сигурност не са искали да го върнат там. Беше свършил работата си. Защо да го прехвърлят на място, където някой вражески агент би могъл да разбере как е направен. Бяха го оставили, защото компанията не можеше да го унищожи на тази планета. Дявол знае от какво бе направен!

Е, опита се да се разведри Джони, поне захватките на самолета на Нъп здраво се бяха закрепили отгоре. В действителност така наречените магнитни захватки бяха молекулярни преориентировачни полета. Посредством полето молекулите на повърхността на едното вещество се сливаха с молекулите на другото вещество като при временна заварка. Значи бомбардировачът бе построен от молекулярен метал, вероятно непознат на тази планета, образуващ сплав с друг странен метал. Дори бе възможно докато е в молекулярно състояние комбинацията от тези метали да е необратима и да не може да се претопи или раздели, след като веднъж двата метала са смесени. Може би психлосите знаеха как да смесват определени елементи така, че отделянето им да е невъзможно нито чрез нагряване, нито чрез електрически поток, радиация или каквото и да било. Може би дори умееха да наслояват подобни метали така, че всеки да защитава този под него.

СМРАЗЯВАЩА мисъл. Джони оценяваше металургическите си познания под нивото на образованието в забавачката, но си споми колко ревностна забрана имаха психлосите да не споменават нищо по въпроса пред коя да е чужда раса. А той се опитваше да разгадае загадката, докато летеше през нощта, без учебници, без калкулатор, без дори да познава законите на тяхната математика.

Какво можеше да унищожи този бомбардировач? При това, преди да успее да стигне до шотландския бряг?

Когато за пръв път видя психло, Джони го бе помислил за чудовище. Сега наистина пред себе си имаше чудовище. Абсолютно неунищожимо чудовище!

Стори му се, че забеляза с крайчеца на окото си някакво движение на екрана. Вгледа се отблизо. Пак го забеляза. Някакво ритмично пулсиране под бомбардировача. Засече времето — веднъж на всеки двайсет секунди, равномерно като собствения му часовник. Изведнъж се сети, че бе огледал бомбардировача само от едната страна. Трябваше да действа по-хладнокръвно. Добре де, лесно може да навакса. Пръстите му бързо заиграха по пулта и за отрицателно време се озова на отсрещната страна на бомбардировача.

ТАЗИ страна не се виждаше, когато за пръв път бе зърнал машината след излитането й. Нъп също бе летял откъм другата страна.

Хвърли поглед на екраните.

Какво! Огромната товарна врата не бе заключена. От клатенето на бомбардировача под тежеста на самолета на Нъп тя периодично зейваше и се затваряше.

Врата.

Незаключена.

С треперещи пръсти я хвана на фокус. В ключалката я се виждаше основата на счупен ключ.

Отново показа цялата врата. Когато самолетът се наклони откъм тази страна, тя се отваряше, после от нахлулия въздух и гравитацията пак се затваряше при следащия наклон.

На всеки двайсет секунди.

Изведнъж съжали, че от добродушие е отказал придружител при пътуването. Щеше да е много опасно, но все пак можеше да се спусне по подвижна стълба и да се озове вътре през вратата. Но трябваха най-малко двама — един да управлява самолета и още един, който знае как да парализира бомбардировача, ако изобщо бе възможно. Но пилоти нямаше, а Гленканън бе необходим в лагера.

Отваря се, затваря се, отваря се, затваря се.

Размер? Погледна вратата. Изчисли дължината и широчината на своя самолет. Та той можеше да ПРЕЛЕТИ през вратата! Беше съвсем малко по-висока от самолета, но отстрани имаше достатъчно място.

Чудно! Ще наклони самолета и ще влети вътре със скорост триста и две мили в час. А после?

Да, телепортационните двигатели позволяваха да се лети странично. Не бе необходимо, както при птиците, да има площ, която да поддържа крилата. Като спреше двигателите, самолетът спираше да се движи. Просто падаше надолу като камък. Урав-новесяването ставаше не с перки, а с малки балансиращи телепортационни двигатели.

Да, теоретично бе възможно да прелети странично, после да се спусне напред и да влезе.

Но ще улучи ли момента? Ох. Този клатещ се бомбардировач изминаваше по трийсет фута при всяко накланяне.

Ще опита.

Но първо трябва да откачи вратата. Затваряше му пътя за влизане.

Джони реши да опита да простреля пантите. Отдалечи самолета и нагласи оръдието за стрелба на „площ с размер на игла“, „огън“ и „единичен изстрел“.

Пръстите му затанцуваха по пулта, изравни самолета с бомбардировача, протегна крак към бутона за изстрел на пода — винаги трябваше да се протяга в самолет, предназначен за девет-десет фута високи психлоси. Дори Кер имаше проблеми с контролните бутони на пода.

Бе в добра позиция, вратата бе отворена, виждаше се пантата. Натисни!

Тънка струя пламък достигна пантата. Не се откъсна. Вратата отново тръгна да се затваря.

По локалния канал прогърмя:

— Какво по дяволите правиш? — разтревожено извика Нъп.

— Нямам помощник пилот, Ваше Изпълнителство. Трябва да отворя вратата, за да променя зададената посока.

— Аха.

Джони се приготви за втори опит и отново чу:

— Внимавай със собствеността на компанията, Снит! За умишлени повреди се наказва с изпаряване.

— Да, Ваше Изпълнителство — Джони стреля втори път.

Пантите за кратко просветнаха. Вратата пак ги закри, но не се откъсна. Сигурно това бяха някакви специални панти. Джони погледна в инфрачервения екран. Имаше две панти, една в горния и една в долния край.

Прицели се в долната. Вратата бе отворена, целта бе на мушка. Натисни! Огън!

Вратата пак не падна.

Дали да не ги редува — горната, долната, после пак.

Даде си малко почивка, за да се отпуснат пръстите му. Другите екрани показваха безкрайната водна шир под него. Небето бе чисто.

Отново на работа. Горната. Натисни! Огън! Долната. Натисни! Огън! Още веднъж. Но между изстрелите трябваше да има поне четирсет секунди.

Това отнемаше много ВРЕМЕ! Е, все още можеше да си го позволи. Все още.

Натисни! Огън! Пауза. Натисни! Огън! Пауза.

Пантите се нажежиха до червено, но си оставаха здрави.

Нищо не се получаваше и Джони се отказа. Внезапно го озари вдъхновение. Взе позиция над бомбардировача, леко встрани, за да може да стреля иззад вратата, докато тя се отваряше. Промени настройката на „голяма площ“, „без пламък“ и „продължително“.

Внимателно се прицели. При следващото отваряне на вратата натисна спусъка и изпрати поредица изстрели от вътрешната страна на вратата. Тя зейна. Без да прекъсва стрелбата, той бавно приближи самолета. Бомбардировачът бе започнал да се накланя обратно, но под натиска на стрелбата вратата не се затваряше и тогава, въпреки въздуха, нахлуващ със скорост триста и две мили в час, тя внезапно отскочи назад и се залепи за корпуса. Зейна огромна дупка.

Джони прекъсна стрелбата.

Вратата не се затвори. Стоеше си широко отворена, сякаш прилепнала към корпуса.

Насочи камерите към пантите и внимателно ги огледа. Бяха малко изкривени, вероятно от ударите. Тъкмо те задържаха вратата в това нестабилно положение. Дали щеше да се затвори пак? Може би. Вятърът я караше да вибрира.

Джони внимателно се оттегли. Пръстите му отново се втурнаха върху пулта, за да коригира показателите за страничен полет. Намери поредицата комбинации за целта. Приближи самолета точно срещу зеещата врата.

Отворът се клатеше равномерно ту надолу, ту нагоре. Трябваше да улучи момента!

Реши, че ще е по-добре за известно време просто да поседи и да погледа. Включи светлините на своя самолет, за да вижда по-добре. Само екраните не бяха достатъчни.

Черната яма светна. Можеше да вижда вътрешността на бомбардировача. Да, точно зад вратата имаше празна площ. Гладка площадка. Вероятно са я използвали за складиране на газови бутилки. О! Имаше купчина бутилки точно в началото на площадката. Дали ще се взривят, ако стреля по тях?

Изчисли разстоянието и прецени каква комбинация ще трябва да използва. Внезапно озарен от идея, той протегна крак към лоста за магнитните захватки. И най-малкото сътресение щеше да стовари крака му върху лоста и захватките щяха да се задействат.

Пое дълбоко въздух. Огледа се около себе си да се увери, че няма незакрепени предмети. Премести пистолета си по-встрани на колана, за да не се забие дулото в корема му, ако внезапно политне напред. Пистолетът бе привързан и с едно въженце около врата му. Дръпна и него настрани, защото ако при политането се закачеше за пулта, щеше да го задуши. Покри горната част на пулта за управление с мека обвивка от карта в случай, че си удари рязко главата при внезапното спиране.

Джони още веднъж пое дълбоко въздух. Нагласи дихателната маска.

Наблюдаваше вратата. Бързо направи последни корекции в координатите на полета и пред отвора нагласи всичко на нула. Започна да брои. Колко щеше да се вдигне отворът, след като той потегли напред?

Протегна четирите пръста на дясната ръка, които щяха да натиснат бутоните за стартиране. Протегна четирите пръста на лявата ръка, които щяха да натиснат бутоните за спиране.

Нагоре, нагоре, нагоре. Дясна ръка готова — давай!

Бойният самолет се заби в отворената врата.

Хоп, потънаха надолу пръстите на лявата ръка. Стоп.

Тряс!

Бе засегнал горната част на вратата и огромна метална плоскост се отдели със силно скърцане.

Кракът му здраво бе притиснал лоста на захватките и те се задействаха.

Главата на Джони се трясна в постелката на пулта.

Видяха му се звезди.

Тъмнина.

7

През цялото това време Зът бе връхлитан ту от надежда, ту от подозрения.

Антиките в самолета го объркваха. Съзнаваше, че няма приятели. Кой ще тръгне да го спасява? Май никой. Бе по-близък с Чар, но той бе изчезнал и без съмнение бе мъртъв, защото кой би пропуснал шанса да се върне у дома? А Чар не се бе появил при стрелбата. Търл. Сигурно Търл го е убил. Значи не е Чар. Кой друг може да бъде? Никой. И така, кой има интерес да го спаси? Всичко бе много подозрително.

Този тъпоумник Нъп явно бе кацнал отгоре на бомбардировача, за да не цопне долу в леда — а какъв лед беше! Арктически студ вееше отвсякъде. Сякаш самата атмосфера бе ледена. Ужасна планета. Не можеше да обвинява Нъп. Бе нормално един самолет да кацне върху друг, ако бе повреден или му свършеше горивото. Нъп бе постъпил правилно. Но откаченият глупак не бе кацнал в центъра и бомбардировачът не спираше да се клати. А от клатенето на Зъп ужасно му се гадеше.

Като разбра, че явно някой проявява интерес към вратата, прерови чантата си за молекулярен металорезач, но за своя огромна изненада не успя да открие. Не че щеше да свърши работа при този тип молекулярно покритие, но поне можеше да опита.

След това този някой бе стрелял напосоки вътре в бомбардировача.

Опитваха се да го убият! С основание вярваше, че няма приятели.

Около вратата отвътре имаше масивни рамки и Зът побърза да се прилепи плътно до корпуса под прикритието на широката рамка.

Надникна безкрайно предпазливо. Поуспокои се. Стреляха не по него, а по пантите. Някой се опитва да свали вратата. Зът добре знаеше, че пантите няма да се откачат, но му бе любопитно кой ли се опитва да ги откачи. И защо? На кой му е притрябвало да маха вратата? Беше съвсем безсмислено.

Всеки минен самолет, независимо за какво се използва, следваше миньорската традиция. Всеки служител на компанията бе преди всичко миньор. Миньорските техники, процедури и оборудване за минната компания бяха като кербангото за кръвта; дори по-необходими. Повдигачи, лифтове, въжени стълби, предпазни въжета, куки, мрежи… дори хартията си подаваха с лопати, които приличаха на миньорски лопати. Немислимо бе този самолет да не разполага с въжена стълба и предпазни въжета.

Тъй че какво му пречи на този някой да спусне една въжена стълба и предпазно въже, да го почака да избере подходящ момент да се привърже към стълбата и да я изтегли?

Това разрешение на въпроса бе тъй рутинно за Зът, че мисълта да се събори вратата и да се направи широк отвор му изглеждаше повече от странна.

Да не би пък някой да се опитва да открадне газови бутилки? Невъзможно. Те бяха заключени. Всичко в тази проклета антика бе бронирано, и отвътре, и отвън. Подобни кораби се поправяха страшно трудно и Зът го бе яд за времето, което пропиля Търл. До нищо не може да се добереш вътре. Всичко бе за еднократна употреба, бе строено да си свърши работата и край. Никой нищо не можеше да открадне от тук.

Дали пък не се опитват да го изпратят някъде другаде? Е, това бе невъзможно без ключове, а той нямаше.

Тъй че какво става?

От стрелбата вратата се бе отворила изцяло и стана съвсем лесно да се спусне стълба. Добре! Къде са стълбата и предпазното въже? Нищо не се подаваше отгоре.

Зът тъкмо бе минал напред, за да надникне, когато проблясна ослепителна светлина. Въздухът се изпълни с прашинки от мръсотия и ръжда.

Чу мощен рев на двигател.

Нямаше време дори да се скрие зад защитната рамка.

Пред полуслепите му очи през вратата се стрелна САМОЛЕТ!

Подът се разклати. Проскърца метал.

Самолетът се бе забил на товарната площадка право през вратата.

Зът политна назад в очкване да чуе взрив. Но двигателят изведнъж спря и специфичният за молекулярното сцепление звук прониза отмиращия вой на отделните двигателни части. Магнетичните захватки на това нещо се бяха задействали така точно и отмерено, както Зът през живота си не бе виждал.

Нестабилен от сътресението и от дългото клатене, Зът опита да се задържи на краката си. Самолетът все още бе със запалени светлини. Зът впери очи да види пилота. Нищо не можа да различи. Неуверено пристъпи напред с ръка на пистолета. Пилотът и оттук не се виждаше. Вратата от армирано стъкло… пилотът бавно опита да се изправи на седалката.

Малко същество! Маска! Странна кожена яка!

Зът почти истерично изкрещя:

— Толнеп!

Напълно объркан, той извади пистолета и стреля. Още веднъж, и още, и още, и още.

Изстрелите му се блъскаха в армирания прозорец. В същото време инстинктивно му се искаше да се обърне и да избяга.

Бомбардировачът се заклати на другата страна. Зът се сблъска с една газова бутилка, препъна се в шнура й, политна и разпери ръце да се спаси. Пистолетът му отхвръкна, удари се в пода, отскочи и падна от отворената врата в очакващата го бездна отдолу.

С хълцане и хлипане Зът стигна до една по-далечна рамка и опита да се скрие. Смяташе, че вече е един мъртъв психло!

8

Джони дойде на себе си. От удара при сблъсъка за момент бе изгубил съзнание. Сигурно напрежението и студът го бяха поизтощили. Самият сблъсък едва ли би причинил загуба на съзнанието.

Лявото му коляно се бе ударило в пулта и бе наранено, ноктите на лявата му ръка се бяха забили в копчетата и течеше кръв, а челото го болеше. Сигурно се бе блъснал по-силно, отколкото му се струваше в началото.

Магнитната спирачка се бе задействала, но му бе трудно да види захватките, като надникна. Свали дихателната си маска и откри, че ръбът се бе врязал в челото му и кръвта влизаше в очите му. Протегна се назад и докопа края на миньорски брезент, с който попи кръвта от челото си и избърса стъклото на маската. Сега виждаше по-добре.

Кацането бе успешно. Сети се за нещо, което бе прочел в една книжка с комикси в базата: „Успешно кацане е това, след което можем да си тръгнем.“ Е, надяваше се, че може да ходи.

Самолетът се бе завъртял. При влизането налагането от вятъра бе облекчило предната част, но при опашката все още се усещаше. Тя стърчеше от вратата, но бе застанала напречно на нея. Имаше ли повреди по самолета?

Огледа вътрешността. Основният двигател и страничните балансиращи двигатели изглеждаха наред. Понечи да отвори вратата и да излезе, но в паметта му нещо прощракна. Нещо се бе случило при сблъсъка. Какво ли беше? А, май нещо се бе взривило в бомбардировача. Смътно си спомни, че имаше серия експлозии. Протегна се към прозореца за пилота и го докосна с намерение да го забърше, защото се бе изпотил. Беше горе! Да, нещо наистина се бе взривило в този бомбардировач.

Е, може пък това да е добър знак. Значи все пак бомбардировачът не бе неразрушим.

Погледна към газовите бутилки, осветявани от светлините на самолета. Изглеждаха непокътнати. Видя, че и те са бронирани, бронирани бяха и кабелите, които стигаха до тях. С почуда се огледа през прозорците на самолета.

Това място бе бронирано както отвън, така и отвътре!

Каква грозна гледка. Реброви рамки стигаха дълбоко във вътрешността. Подова площадка само за товари, от двете страни на пътеката — нищо. Кръстосани скоби. Към опашката имаше редица дупки, подобни на кошери — аха, допълнителни места за складиране на газови бутилки. Едва една трета от вътрешното пространство бе запълнена. Но това стигаше да посее смърт навсякъде, където бомбардировачът отиде.

С колко време разполага? Погледна часовника си, но той бе смачкан. В бойните самолети нямаше часовници; имаше вградени в пулта за управление, но те не показваха колко е часът. Само отмерваха времето. Осъзна, че няма как да разбере кога изтича забраната за свръзка. Опита се да отгатне по залеза, но не знаеше къде се намира, освен че е на няколко часа от Шотландия. Изведнъж осъзна, че се е унесъл. Дали все още не бе малко зашеметен?

Сложи си дихателната маска и добре я нагласи в случай, че някоя от бутилките се е пропукала, в което силно се съмняваше. Провери дали лъчевият пистолет на Търл си бе на мястото. Бе паднал на пода. Можеше да му потрябва, ако се наложи да прекъсва кабели. Затъкна го в колана си и излезе от самолета.

Двигателите оглушително гърмяха. Под него нощтта зееше като черна яма.

Огледа газовите бутилки. Самолетът дори не ги бе засегнал. Като ги гледаше, май нищо не можеше да ги засегне. От повърхността им личеше колко отдавна бяха правени. На едно място откри психлоски надпис на датата, полузаличен. Тези неща датираха от първото нападение! Резерви? Или не ги бяха използвали при нападението? Не, имаше и друга дата. Бяха ги напълнили повторно след около двайсет и пет години. Угасна надеждата, че са празни. Бяха напълно годни.

Откъде ли се задействаха? Аха, на известно разстояние отгоре. По-добре да се съсредоточи върху управляващото устройство. Може би ще да успее да промени програмата или в краен случай просто да прекъсне кабелите.

Продължи напред по площадката. Светлините на самолета ярко осветяваха дори на толкова далеч.

Намери командната кутия. Обикновено, когато данните се задаваха предварително, платката се вкарваше в кутията и кутията се затваряше. Точно това бяха направили. Но какво?

Кутията бе бронирана!

Имаше ключалка. Огледа се наоколо, но не откри и следа от ключ.

Кабелите? Всички бяха бронирани. Дори мястото, където влизаха в кутията бе бронирано.

Навсякъде ръжда. Господи, ама че старо нещо! Само около кутията за предварителни данни бе чисто. Предположи, че преди да вкарат данните, са я почистили.

Нещо смътно го тревожеше. Бе нещо странно, нямаше нищо общо с намеренията му на всяка цена да спре бомбардировача. Обърна се и погледна към самолета. Пространствата между рамките бяха съвсем тъмни.

Скрит в едно от тези пространства на не повече от шест фута, Зът се бе свил в страх и отчаяние. Умът му лудо препускаше. Какво знаеше за толнепите? Малко след като бе завършил колежа по механика на Психло той бе заминал на задължително пътуване на Арчиниабс, където компанията имаше мини. Беше в тази вселена. Понякога през зимата тази система се виждаше като двойна звезда от планетата. По-малката звезда имаше толкова плътна маса, че половин кубически инч от нея тук би тежал един тон. Една от мините там бе напълно разрушена след нападение на толнепите. Дойдоха някъде от близкото съзвездие, което той често наблюдаваше оттук. Бяха се научили да контролират времето и можеха да го спират, докато корабите им правеха дълги пиратски набези. Компанията бе анализирала няколко техни тела. Какво помни за тях? Къде бяха слабите им места? Сещаше се само за превъзходствата им. Охапването им бе смъртоносно. Плътността на тялото им бе като на желязото. Имаха имунитет срещу психлоския газ. Не можеха да умрат от обикновено лъчево оръжие. Слабости, слабости, слабости? Ако не се сетеше, никога нямаше да се измъкне жив оттук. Никога.

Точно в тозо момент толнепът мина покрай него. Прилепи се още по-плътно към самолета. В тъмнината нямаше как да го забележи.

Спомни си. Зрението им! Затова винаги носеха маски на лицето. Виждаха само в инфрачервения обхват и трябваше да гледат през специални филтри. Ако светлинните вълни бяха по-къси, ослепяваха напълно и можеха да бъдат убити с ултравиолетови оръжия. Бяха силно алергични към студа и температурата на тялото им бе около двеста градуса, или бе триста? Няма значение, вече знаеше какво да прави. Зрението. Без маската това същество щеше да ослепее.

Зът внимателно обмисляше плана си. При първа възможност щеше да му свали маската, да се хвърли напред и да избоде очите на това нещо, като избегне по някакъв начин отровните зъби. Лапата на Зът се плъзна надолу към ботуша, откъдето извади любимия си огромен гаечен ключ. Щеше да го метне като граната. Не по тялото, право в маската!

След това Зът извади от горния си джоб малкото кръгло огледало с дълга дръжка, което често използваше при ремонт. Внимателно го протегна към ръба на рамката, зад която се криеше, молейки се на гадните небеса нещото да не го забележи. Съсредоточено наблюдаваше съществото.

Джони доста трудно се придвижваше в клатещия се бомбардировач. Подът на площадката не бе предназначен да се ходи върху него и от двете страни на пътеката зееха дупки.

С доста усилия успя да стигне до края на бомбардировача. Огледа чудноватите кошери. Бяха предназначени за допълнителен товар. Пропълзя до входния отвор. Може би ще да намери някакви кабели или нещо, което бе пропуснал да забележи. Едва успя да се провре през отвора и се чудеше как ли се справяха психлосите, докато накрая разбра, че отворите бяха строени само за товарене на бутилки върху рафтовете. Несръчна изработка. Само рафтове. Лош дизайн. Отворите бяха по средтата, а вътре бе празно. Съвсем празно.

Пое обратно към предната част. Спря точно зад самолета. Умът му трескаво работеше. Не виждаше нищо, което би могло да бъде измъкнато или взривено. Даже собствения си самолет да взривеше, бомбардировачът ни най-малко нямаше да се повреди.

Нямаше команден пулт. Тази машина не бе направена за да се лети с нея — задаваха програмата и я изстрелваха. Дори дистанционното управление, което Търл му бе показал, не можеше да направи нищо.

Клатейки се като огромен и непохватен пияница, бомбардировачът продължаваше напред, стиснал смъртта между челюстите си. Нищо не чустваше, нищо не можеше да го засегне.

Джони пак не виждаше добре. Кръвта потече, когато се наведе да пропълзи в задната част и неволно удари маската. Вдигна ръце към маската, като се обърна странично, за да избегне течението от вратата. Посегна към долната част на якето си, за да се избърше.

Нещо удари маската със силата на куршумрен изстрел!

Изхвърча от ръката му.

Нещо почти успя да счупи палеца на лявата му ръка.

Долови движение на около трийсет фута.

Планинският живот и опитът на ловец мигновено задействаха реакциите на Джони.

Падна на коляно, извади лъчевия пистолет и стреля — всичко това за не повече от една трета от секундата.

Стреля още веднъж и още веднъж.

Нещото, каквото и да беше, отстъпи назад и се скри зад ребрените рамки близо до контролната кутия.

Имаше някой или нещо вътре в бомбардировача заедно с него. На път към контролната кутия на два пъти бе минал покрай него.

9

Джони малко се ядоса на себе си за това, че не се бе доверил на инстинкта си по-рано. Бе ПОЧУВСТВАЛ нечие присъствие. Това им бе най-лошото на дихателните маски. Обонянието отиваше по дяволите. Сега можеше да го подуши. Въпреки студения въздух и прашинките ръжда Джони надушваше миризмата на психлос.

Внимателно се надигна, без да изпуска пистолета и отстъпи назад към самолета, за да бъде по-далеч от нападателя си. Психлосите не само силно миришеха, но бяха прекалено силни физически за ръкопашен бой. Сети се как му се наложи да изчака Тор, преди да се осмели да доближи Търл на разстояние една ръка. Психлосите с лекота можеха да ти счупят гръбнака. Кой беше този? Познаваше ли го?

Залепен за самолета, Зът се опитваше да се овладее да не повърне от отвращение и презрение. Спираше го само мисълта на какво ще заприлича дихателната му маска, ако не се сдържи.

Не бе заради изстрелите с лъчевия пистолет. Е, да, някои го улучиха и го поодраскаха, дори щяха да го осакатят, ако бяха от няколко фута по-близо.

Причина бе собствената му реакция към заблудата. Бе треперил от ужас и заради какво? Заради едно животно. Животното на Търл!

Първо му се повдигаше, а сега го заля вълна от омраза и гняв. Искаше направо да излезе от прикритието си, но лъчът го ужили. Тъпоумникът дори не бе нагласил пистолета така, че лъчът да прониква. Само стреляше. Типично.

Не можеше да му прости на животното, че го бе накарало да изпита такъв ужас. Та той веднъж едва не го бе убил в багера с дистанционното управление. Тогава трябваше наистина да го довърши. Трябваше още през онзи ден да му пусне един лъч. Кой щеше да забележи в бъркотията?

Само едно животно! Едно гадно, меко, недорасло, отвратително-бяло, тъпо ЖИВОТНО го бе уплашило до смърт просто така! Трепереше от ярост. Гаденето се изпари.

Но за момента желанието да получи информация надделя над изкушението веднага да го убие. Може би Търл пак бе замислил нещо. Проклет Търл!

Зът се овладя достатъчно, за да говори:

— Търл ли те праща?

Джони се опита да разпознае гласа. През маската бе доста трудно. Отстрани на маските имаше високоговорители, но гласовете им съвсем се замазваха, и без това тембърът бе прекалено нисък. Защо пък да не попита? Психлосите бяха арогантни същества.

— Кой си ти? — извика Джони.

— След всичко, което ти се случи на онзи багер дори не си запомнил кой съм! Тъп идиот. Отговори ми! Търл ли те праща?

Зът! Колко пъти бе чувал Търл да го ругае. Но самият Джони имаше да оправя сметки с него.

Не можа да се сдържи:

— Дойдох да вдигна във въздуха машинарията. — каза Джони.

Всеки психло би се присмял на това. Но не и Зът.

— Това се разбира от самосебе си, животно. Отговори ми или ще…

— Ще направиш какво? — каза Джони. — Може би ще се покажеш, за да те пречукам? Нагласил съм пистолета на пронизване.

Джони бавно отстъпваше заднешком към самолета. Заобиколи го. Качи се на стъпалото, отвори вратата и извади автомата с радиоактивните куршуми. Като го зареди, прибра лъчевия пистолет обратно на колана си и пак тръгна напред по коридора.

Зът се бе умълчал.

Джони се изтегли колкото можа встрани на пътеката и се приготви да стреля веднага, щом чуе гласа на Зът. Но изведнъж му хрумна нещо и спря. Зът бе главният механик на лагера, по-точно бе отговорник по транспорта. Ако някой знаеше нещо за този бомбардировач, това бе само Зът.

— Кой те вкара в този капан? — попита Джони.

— Търл! — буквално изкреща Зът. — Този… — последва рой психлоски ругатни, които не стихнаха в продължение на няколко минути.

Джони търпеливо чакаше. Когато най-после Зът снижи глас, той каза:

— Значи искаш просто да слезеш от тук. Кажи ми как да приземя това и ще можеш да слезеш.

Отново го заля дъжд от психлоски псувни, толкова яростни, че в крайна сметка Джони се убеди в правотата на последните му думи:

— НЕВЪЗМОЖНО е да се промени курса или да се приземи.

Последва пауза, след което със слаба надежда в гласа Зът добави:

— Търл даде ли ти ключа от програмната кутия?

— Не. Не може ли да се отвори с взрив?

— Не — вяло.

— Не можеш ли да измъкнеш кабелите?

— Само ще се разбие бомбардировачът, но и това не може да се направи. Бронирани са с молекулярен напластен метал. Значи не ти е дал ключа — почти проплака Зът. След това изсъска: — Тъпоумник! Защо не взе ключа от него, преди да дойдеш тук?

— Беше малко позавързан — каза Джони. — По добре ми кажи какво да НЕ правя, за да не вземат да му спрат двигателите.

— И да искаш, не могат да спрат.

На Зът пак започна да му прилошава от клатенето.

Джони се изтегли възможно най-встрани на пътеката. Чудеше се дали може да изпрати няколко рикошета към рамката, зад която се криеше Зът. Иначе нямаше как да заеме удобна позиция. За здравина ръбовете на рамките бяха остри и стърчаха.

Значи Зът не можеше да му помогне. Джони се върна към самолета. Искаше да вземе маската на помощник пилота. Арктическият студ сковаваше лицето му. Хвърли поглед към остатъците от своята, която Зът бе избил от ръката му. Пръстът все още го болеше.

Зът го бе замерил с ГАЕЧЕН КЛЮЧ. Той още си стоеше забит в маската. Ако го бе улучил в главата…

Гаечен ключ? Почакай. Каква работа межеше да свърши един гаечен ключ?

Джони се наведе да го извади. Личеше си, че е психлоски — бе тежък като олово. Ако се отвори докрай, може да обхване болт с диаметър дванайсет инча. По психлоски стандарти това бе малък болт. Хубаво оръжие ставаше от него.

В момента, в който понечи да се изправи, след като бе извадил ключа, Зът се опита да стреля.

Не улучи. Джони натисна спусъка и куршумите се стрелнаха над пътеката. Зът отскочи назад. Не бе улучен, иначе радиационните куршуми щяха да го превърнат в бледо зелена експлозия.

Джони направи крачка към самолета и взе другата маска. Провери клапите и я надяна на лицето си. Работи.

Зът опипваше пода да открие огледалото си. Беше се пъхнало под един разхлабен метален лист. Разхлабен?

С помощта на огледалото Зът откри къде се намира животното. След това се захвана с помощта на ноктите си и на една малка метална линийка, която винаги носеше със себе си, да повдихне петдесет фунтовата лента. Не бе никак лесно, но какъв снаряд щеше да стане от нея!

Смъртоносният бомбардировач продължи с рев към Шотландия.

10

Джони държеше в ръка гаечния ключ. Гледаше го замислено. Явно бе, че за да бъде в движение този бомбардировач, механиката му трябва да се намира НЯКЪДЕ.

Заключена и бронирана програмна кутия. Да, но това бе само една контролна кутия. Не бе забелязъл нищо друго, в което да влиза ключ.

Трудно му бе да мисли. Какъв студ! Тези стари военновъздушни екипи трябваше да бъдат електрически отоплявани, но не бяха успели да си направят батерии, а оригиналните нямаха трайност хиляда години. Кръвта от разрязаното му чело продължаваше да цапа стъклото на маската, отгоре на всичко то непрекъснато се запотяваше. Каква ли бе температурата на тази височина? При всички положения бе много под нулата.

Този гаечен ключ…

Забеляза някакво движение откъм предната част на кораба и даде предупредителен изстрел.

Два проблема. Не, три. Зът, Нъп заедно с един Марк 32 върху бомбардировача и как да повреди тази машина.

Старият Стафър често казваше за него, че е „прекалено умен“. Много хора от неговото село мислеха същото. В момента не се чувстваше особено умен.

Знаеше, че трябва да се отърве от Зът. Но стрелбата в бронираната вътрешност на бомбардировача бе опасна не само за Зът. Самият той се излагаше на опасност. Всеки изстрелян куршум многократно рикушираше в множеството рамки и вече лва пъти чу просвистяване съвсем близо до себе си, а един път самолетът бе ударен от отскочил куршум.

Представи си, че Зът е пума. Какво ще направи, за да я убие? Добре, със сигурност човек не отива сам до пумата, а изчаква тя да скочи. Не, по-добре да предположи, че Зът е мечка в клетка. Това повече подхожда на обстоятелствата. Ако влезеш в клетка, в която има мечка? Самоубийство.

Помисли си дали да не постави на подходящо място бомба с часовников механизъм, да влезе в самолета и да се уповава на бронировката му. Но може да повреди магнетичните захватки и да предизвика нестабилност на самолета си. Искаше му се сега да има един снаряд, но тези, които бяха намерили, се оказаха неизбухливи и не успяха да разберат как да ги използват. Дори му мина през ума да вземе някоя от капсулите с гориво или с амуниции, от които имаше достатъчно в бойния самолет, да я хвърли и да стреля по нея във въздуха. Със сигурност щеше да избухне. Но само една капсула може и да не убие Зът. Психлосите определено бяха издръжливи, много издръжливи. Беше чул, че Зът веднъж победил в борба Търл — а Зът истински го мразеше — и едва не го убил. Не, няма да прави каскади, като например да излезе срещу Зът, пък било и въоръжен. Не знаеше къде точно е Зът и какво има наоколо, а Зът може би бе въоръжен.

За момента реши да не мисли за Нъп.

Господи, какъв СТУД.

Едно по едно. Целта му не бе нито Зът, нито Нъп. Трябваше да спре газовия бомбардировач. Най-добре ще е да става страшно умен. И то бързо!

Заради запотената и нацапана с кръв маска Джони не бе забелязал малкото огледало, което го наблюдаваше. Бе зает с разнищване проблема с бомбардировача.

Там, където психлосите не можеха да използват молекулярна заварка, използваха болтове и гайки. Бе сигурен, че това брониране не се поддава на „метален нож“, както се наричаше инструмента на жаргона на психлоските механици. От Зът подразбра, че това бе молекулярно наслагване — слой след слой различни, но съвместими метали. Добре. Значи някъде са използвали гайки и болтове.

Усети движение и пак стреля. Куршумът рикушира три пъти и излетя през вратата.

Може би някое от подовите покрития… Изведнъж се засмя. Точно пред самолета между захватките мястото оставаше в сянка. Металният лист, който покриваше тази част от пода, бе прикрепен с болтове!

Намали обхвата на гаечния ключ и слезе между захватките. Още малко коригира ключа и получи размера. Имаше осем болта. Въртяха се много лесно — явно бяха отвъртани скоро. Сложи болтовете върху захватките, където имаше гнезда. Въпреки клатенето те стояха стабилно.

Една от захватките бе застъпила края на лентата. Той подпъхна ключа под нея и тя се разхлаби. Вкара ключа напречно и я повдигна. Възнамеряваше само да отмести металния лист встрани, но точно в този момент бомбардировачът се заклати в противоположна посока и той се изплъзна от вкочаненито му ръце, тръгна право към вратата и изчезна в празнотата и виещия вятър. Много важно!

Взе фенерче и го насочи в черната дупка.

Пред очите му стоеше главният двигател!

Заемаше място колкото едноетажна къща. Разбра, че цялата долна част на самолета се състои от мотори и допълнителни складове за газови бутилки. Колко тонове и тонове, и тонове смъртоносен газ носеше това нещо! В тъмнината бутилките светеха като чудовищни риби. Но конструкцията!

Джони детайлно познаваше този тип двигателен механизъм. Имаше ниши за пространствена транслация, повечето от които бяха празни, но се обслужваха от огромен брой възли, които стърчаха в тях. Всеки възел имаше свой собствен координатен код и всички кодове поотделно трябваше да се изчистят.

Под някой от листовете на подовата конструкция трябваше да има механизъм за контрол и поддръжка!

С поглед, който уморено се плъзна надолу по коридора, Джони се спусна в долното отделение, като се закрепи с крака за опорните колони на конструкцията. Огледа се с фенера.

От това положение му бе трудно да наглежда пътеката и трябваше последователно да гледа ту нагоре, ту надолу. Може би наистина трябваше да измисли как да се справи със Зът, преди да слезе тук долу. За да вижда отделението, трябваше да навежда главата си под нивото на пода. Но ако тръгне да се разправя със Зът, можеше да му струва живота и той напомни си, че животът на твърде много хора — всъщност на всички оцелели хора — зависи от него. Куражът настрана, но той не трябва да рискува живота си. Мечка в клетка. Реши да не се занимава с това в момента и се наведе долу.

Ето къде беше!

Масивна метална плоча, под която се намираше устройството за контрол и поддръжка.

Плочата бе закрепена с четири дванайсет инчови болта.

Но мястото бе крайно неудобно за работа. За един психлоски механик нямаше да е трудно да го стигне с огромните си и дълги ръце. Но не и за Джони.

Той прати още един изстрел по посока на пътеката. Наведе се и нагласи гаечния ключ. Захвана първата гайка.

Бе здраво затегната. С този голям ключ не можеше да се работи с една ръка. Психлосите не си знаеха силата, когато завъртаха гайки.

Изправи се и пак огледа коридора. За да може да работи, трябваше да остави автомата. Провери дали добре се държи, за да не се плъзне през вратата.

Пистолетът остана в колана му.

Наведе се, хвана ключа с двете ръце и се отпусна с цялата си тежест върху него.

Гайката подаде!

От познанията си по механика знаеше, че не трябва да развърта целите болтове, защото последният щеше да се затегне още повече. По-добре да разхлаби и четирите по малко…

Отхлаби и втория.

Бореше се с третия.

— Какво правиш? — изрева Зът. Джони се изправи. Зът продължаваше да се крие зад рамката.

— Тъпо, глупаво мекотело! Ако си пъхаш носа в тези двигатели, това нещо ще се блъсне! Благодаря ти, Зът, каза си Джони.

— Ако не пипаш нищо, ще се приземи само след два-три дни! — виеше Зът.

В действителност той бе започнал да се паникьосва. Ставаше нещо особено с изстрелите, които животното непрекъснато изпращаше по коридора. Току-що клапата за издишване на дихателната му маска леко проблясна. От известно време бе забелязал мънички искри около себе си. В началото помисли, че това са прашинки, после реши, че нещо не е наред с очите му и му се привиждат разни неща. Но при последното издишване наистина имаше проблясване. Нима тук има радиация? Или животното пръска уранов прах? Чакай, това прах ли бе или идваше от оръжието му?

Реши да действа, независимо какви могат да бъдат последиците. Да, ето пак просветна, когато издиша през маската.

— Имаш маска! — извика Зът. — Смъртоносният газ не може да проникне в бомбардировача. Изчакай да се приземим!

Мръсно, глупаво животно. Гаден Търл!

— А какво ще стане с хората долу? — каза Джони. За момента това накара Зът да млъкне. Не можеше да си представи как някой може да го е грижа за другите, когато трябва да мисли за собствената си козина.

— Остави двигателите на мира! — изкрещя Зът.

Психлото бе на ръба на истерията. Може би щеше да стреля. Джони чакаше, стиснал автомата. Не, Зът нямаше да стреля. По-добре отново да се заеме с болтовете. Остави долу оръжието и се наведе. Развъртя напълно първата гайка.

Изправи се да се увери, че Зът не е мръднал от мястото си.

Двайсет и пет килограмовата метална плоча шеметно се завъртя, удари се в подпората на магнитната захватка, рикушира и блъсна Джони в тила.

Автоматът изхвръкна от ръката му и полетя в тъмното. Преди да загуби съзнание, той посегна към пистолета. Всичко потъна в тъмнина.

ЧЕТИРИНАДЕСЕТА ГЛАВА

1

Превзеха лагера!

При последното си спускане пострадалият самолет на Гленканън успя да пробие охладителната система на помпите за дихателен газ, които снабдяваха целия лагер и във всички помещения нахлу въздух.

Гленканън успешно приземи самолета. Една скрита картечница бе улучила инструментното табло и предавателя, но не пострада нито той, нито системата за управление и самолетът успя да стигне до клисурата.

С радостни викове шотландците го бяха измъкнали и го потупваха по гърба, докато накрая свещеникът трябваше да им припомни, че пилотът има счупени ребра.

С няколко последни изстрела унищожиха останалите гнезда на съпротива.

Шотландците захвърлиха оръжията и взеха гайдите. Целият лагер се огласи от писъците им, придружени от ритмичните удари на тъпаните.

Последните оцелели психлоси плахо започнаха да излизат с вдигнати лапи от подземията на лагера. За тяхна иненада всички те се оказаха дипломирани летци и жени помощник-пилоти. Дихателните маски не достигаха, защото ги бяха раздали на бойните групи, изпратени да се сражават. Но както забеляза Робърт Лисицата, летците имаха собствени лични маски. Оцелелите бяха около трийсет.

Стотици психлоси бяха измрели по време на битката и още стотици, когато въздухът нахлу в лагера. По груби изчисления в лагера живееха деветстотин седемдесет и шест психлоси.

Кер бе опитал да се измъкне през една вентилационна тръба, но го заловиха жив.

Запушиха тръбите на противопожарната система. Изпратиха група да провери за радиация с отворени бутилки дихателен газ и се оказа, че водата я е отмила. Мястото бе относително чисто.

Шотландците най-после успяха да видят Криси. Тя помагаше на свещеника да приберат ранените с помощта на носилка, която бяха взели от психлосите. Бе изненадана от въодушевлението, с което я посрещнаха. Не бе свикнала с това да бъде знаменитост. Освен това нямаше как да разбере, че бе привнесла в живота на шотландците нещо, което техните романси възпяваха. Където и да идеше, те се втурваха към нея, независимо с какво се занимаваха в момента, взираха се в нея с радостни очи и след това отново се връщаха към заниманията си. Войната не бе свършила, но можеха да си позволят малко радост. Защо да не се порадват на успешното освобождаване на една хубава девойка? Но макар че Криси бе заета с ранените и се отнасяше с тях нежно и внимателно, в сърцето й се бе загнездил ужас, който едва прикриваше. Джони го нямаше и по някакъв начин усещаше, че му се е случило нещо.

Под ръководството на Ангъс шотландците се опитваха да оправят асансьорите и подвижните платформи. Вратата на хангара бе блокирана от катастрофирали самолети и не можеха да я отворят, за да изкарат от там годни за летене машини. Казаха на разтревожения Робърт, че ще трябват часове, за да пуснат в движение платформите и да разчистят купа от самолети.

Търл за последен път опита да ги надхитри. Накара ги да го заведат при Робърт Лисицата, защото имал да му каже нещо спешно. Отведоха го до Робърт, завързан с четири вериги, всяка от които държеше един здрав шотландец, а други двама вървяха встрани и го държаха на прицел.

Каза на Робърт, че имал ключове за програмната кутия на бомбардировача и ще им ги даде, ако му обещаят възможно най-скоро да го телепортират на Психло.

Робърт се съгласи при условие, че Търл им покаже ключовете. Търл съответно поиска да му донесат ботушите.

Под леглото в бившата стая на Търл намериха жена Психло, която твърдеше, че се казва Чърк. Робърт отиде да я види, попита я дали е секретарката на Търл и тя с готовност кимна в знак на съгласие. Робърт й каза, че Търл го праща при нея да му даде ключа за бомбардировача.

Откак Зът излетя с бомбардировача, Чърк бе имала достатъчно време да размисли. В крайна сметка си спомни за ключовете. Когато Робърт й ги поиска, тя се ядоса и му каза да предаде на Търл, че тя стриктно изпълнява задълженията си: той много добре знаел, че преди сума ти време й бе дал няколко ключа и й бе заповядал да ги пусне в тръбата за преработка на отпадаците, тъй че ключовете отдавна не съществуваха и ако Търл се опитваше да очерни работното й досие за това, че не изпълнява заповеди, тя също би могла да се погрижи за неговото. Случайно не си ли спомня обещанията за огромна къща на Психло? Чърк бе истински ядосана.

И така, Робърт Лисицата поиска да му донесат ботушите на Търл и като ги опипа, откри двойна подметка. От там извади един много тънък и малък лъчев пистолет.

В момента Търл бе завързан с четири вериги, към него бе насочено дулото на автомат и от устата му бълваха проклятия по адрес на жените.

Лагерът бе потънал в светлини и врява. Стотици психлоски тела се пречкаха на пътя им. Всичко бе прогизнало във вода.

Братята Чамко бяха доволни от сключения договор за петнайсет хиляди кредита годишна заплата плюс петстотин кредита премия за всяка допълнителна работа. Малко се притесняваха да не би да последва контраатака от Психло, но парите си бяха пари. В момента помагаха на шотландците да поправят системата за свръзка, но се чудеха дали веднага ще могат да спечелят петстотинте кредита. Водата бе наводнила голяма част от техниката, а площадката за излитане бе в бедствено състояние. Невъзможно бе да се изкара на открито някой самолет, за да използват радиовръзката му, а предавателят в самолета на Гленканън се бе превърнал в купчина сплескан метал.

Робърт Лисицата не се спираше на едно място. Отговаряше на въпросите и се разпореждаше за каквото трябва. Но мислите му бяха другаде.

Дванайсетчасовата забрана за свръзка бе изтекла, а нямаха връзка на планетарни вълни. Нямаше как да заповяда на самолетите, които атакуваха отдалечените мини, да се отправят да търсят бомбардировача. Не можеше и оттук да прати самолети.

Отиде да види двайсетината ранени шотландци, които лежаха на малка поляна под грижите на свещеника, учителя и четири възрастни жени. И на Криси.

Погледът му срещна нейния. Робърт Лисицата се почуства много зле. Джони се бе оказал прав. Не можеха да чакат атакуващите самолети, за да нападнат бомбардировача. Те бяха потеглили много преди той да излети и не знаеха нищо за него. Нямаше възможност дори да им каже.

Имаше усещането, че Джони е в беда. Робърт леко поклати глава. Криси го погледна втренчено за момент, после с усилие преглътна и се върна към работата си.

2

Зът триумфираше.

Животното бе ранено, и то зле. Макар че можеше и по-добре да се получи. Клатенето на бомбардировача малко бе объркало изчисленията му и вместо плочата направо да отреже главата на животното, първо се бе ударила в захватките на самолета.

Но резултатът бе твърде удовлетворителен. Навсякъде по пода бе сплескано с червена кръв.

Животното бе успяло да даде още един изстрел по пътеката, но Зът видя в своето огледало как то изгуби съзнание, за миг се свести и после пак припадна. Зът изчака достатъчно. Явно животното нямаше скоро да дойде в съзнание и Зът можеше да се доближи до него и да го довърши. Но плановете му се объркаха. Животното бе успяло да допълзи до задната част на бомбадировача, спря и стреля, после продължи и пак стреля.

Пропълзя в един от кошерите за складиране на газови бутилки. Отворът бе доста малък за Зът и нямаше как да го последва.

Зът чакаше, но нищо не се случваше. Накрая излезе иззад рамката на скривалището си и под прикритието на другите рамки и с помощта на огледалото си стигна до задното товарно помещение.

Опита се да огледа района с огледалото, но вътре бе тъмно и нищо не се виждаше.

Светна с фенера. Пак нищо. Животното сигурно се бе прилепило към стената.

Зът насочи фенера към огледалото и го насочи надясно. За миг успя да зърне животното, но то стреля, улучи фенера и огледалото и те изхвърчаха от ръката на Зът. Добре, че не бе надникнал сам вътре.

Напрегнато се услушваше да долови дишането на животното, но ревът на двигателите заглушаваше всичко.

Доста дълго време го чака да изскочи и да стреля, но нищо подобно не се случи. Най-сетне реши, че то е допълзяло вътре и е умряло. Във всеки случай кръв имаше достатъчно. Сигурно бе умряло от загуба на кръв. Зът грейна в щастлива усмивка.

Е, достатъчно чака! Най-добре да се залови за работа.

Отвори вратата на бойния самолет, включи локалния предавател и се опита да събуди Нъп. Тъпоумникът със сигурност трябваше да е някъде отгоре. Може би спеше. Зът нетърпеливо включи всички предаватели. Това щеше да подлуди този глупак. При планетарния обхват ако разстоянието бе само няколкостотин фута, можеха да ти се пръснат тъпанчетата.

— Нъп, събуди се, глупако!

— Кой е? Кой е това? — чу се гласът на Нъп.

— Виж какво, Нъп — опита се да прояви търпение Зът, — знам, че не си си доспал. Знам, че в минното училище не са ви научили да се справяте в точно такива ситуации, но мисля, че при сегашните обстоятелства трябва да се опиташ да ми помогнеш.

— Зът ли е?

Какъв идиот, какъв празноглав ненормалник!

— Естествено, че е Зът!

— Ти в бомбардировача ли си? Аха, така си и мислех. Но Снит не те ли измъкна със самолета? Мислех, че…

— Млъкни! — изрева Зът. — От теб искам да направиш следното: ще излетиш и ще кацнеш със самолета точно над вратата. Гледай да е близо до ръба, за да спираш вятъра със самолета.

Нъп се поинтересува защо трябва да спира вятъра, но Зът го скастри и понеже горивото му щеше да стигне само за десетина минути, той побърза да се подчини.

Зът възнамеряваше да вземе бутилките с гориво на бойния самолет. С ужас си мислеше какво майсторство ще е нужно, за да измъкне самолета от бомбардировача. После бе осенен от щастлива мисъл — дали пък вътре няма резервни бутилки?

Качи се на седалката и започна да тършува в задното отделение. Цяла чанта с бутилки! Десетки бутилки!

Но забеляза и още нещо. Клапата за издишване на дихателната му маска просветна. По тях имаше радиоактивен прах! Разбира се, това не бе чудно при положение, че бутилките са били в близост до битка с радиационни куршуми и количеството радиация по тях бе минимално, но все пак Зът се изплаши. Той метна чантата с бутилки на пътеката и бързо изскочи, за да ги спре да не се търкулнат през вратата. С протегната ръка разтърси торбата. Предпазливо издиша дихателен газ близо до нея. Нямаше пламък. Добре.

Отвори и двете врати на бойния самолет. Няма да влиза в задното отделение. Ще държи всичко на една ръка разстояние от себе си.

Освети с фенер помещенията на главния и балансиращите двигатели. Тренираното му око забеляза пукнатина с дебелина на косъм върху десния балансиращ мотор. Може да работи, може и да не работи. Сблъсъкът не бе помогнал. Протегна се под двигателя, напълни лапата си с кабели и ги измъкна, а после ги вкара на мястото им без да ги свързва и то така, че да не се забелязва. Ето един боен самолет, който няма да потегли веднага. Добре.

Влезе под самолета и насочи поглед към главното двигателно устройство. А, ето къде беше гаечния му ключ. Животното не бе свалило плочата. Добре. Отново прибра гаечния ключ в ботуша си, където му бе мястото.

Движението на бомбардировача рязко се промени. Нъп се бе преместил. Свистенето намаля, но клатенето рязко се увеличи. Както и да е, това имаше и своите добри страни. Сега бомбардировачът летеше диагонално наклонен и вратата бе защитена от вятъра.

Отдалечен на безопаснно разстояние от самолета, Зът предпазливо протегна ръка към микрофона.

— На позиция ли си? — попита той.

— Направих два опита, но…

— Добре. Знаеш ли как изглежда въжената стълба?

Нъп понечи да обясни, че като специалист миньор и високо квалифициран пилот той естествено знае как изглежда…

— Закрепи твоя край на стълбата за клемите срещу седалката. Спусни надолу края с тежестите. След това спусни с въже една рудна мрежа, после спасително въже. Всичко трябва да влезе през тази врата. Разбра ли?

Нъп естествено бе разбрал, но нима в бомбардировача имаше руда? Не му бе напълно ясно…

— Горивни капсули! Ще ти изпратя горивни капсули.

— О, добре. Това е чудесно! Стават ли за този самолет?

Зът не си направи труда да отговори. Разбира се, че стават. Всички самолетни горивни капсули са взаимно заменяеми. Капсулите на танковете не стават за самолетите. Какъв глупак!

Краят на стълбата с прикрепени тежести с камшичено свистене се спусна надолу. Опря от другата страна на опашката на самолета, която стърчеше през вратата.

Зът доста смело се протегна към самолета, изчака бомбардировачът да се заклати в противоположна посока, освободи магнитната спирачка и с мощно движение, което бе по възможностите само на един психло, помръдна самолета и отново натисна спирачката. Добре, сега вече може да премести стълбата там, където трябва. Освободи се място между нея и ръба на вратата. Той засили долния край на стълбата и го прикрепи към една греда на пода.

Спускащото се спасително въже му създаде неприятности, защото вятърът постоянно го отнасяше. Зът се обади на Нъп да го изтегли нагоре. Да върви по дяволите, можеше и без него. Зът се протегна в бойния самолет и извади оттам навито на геврек спасително въже. Но не можеше да реши как да го използва. Завърза го за един пръстен на самолета, но идеята не му се стори добра. Ако самолетът се помести или нещо от този род? Остави въжето на пода. Да върви по дяволите.

— Кошница за руда! — предаде на Нъп.

Той я спусна. Бе достатъчно тежка, за да не я отвява въздушното течение със скорост триста мили в час. Докато завързваше в нея чантата с капсули, Зът се сети, че не бе проверил дали капсулите са пълни. В чантата сигурно имаше и капсули с амуниции. Кой знае, можеха пък да им потрябват и двата вида капсули.

В момента, когато трябваше да бъдат изтеглени нагоре, Зът възнамеряваше да стреля в бомбардировача и да пръсне на парчета бойния самолет за по-сигурно. Проклето животно. Проклет Търл.

Но му хрумна нещо друго. Чакаше ги дълъг път. По-добре да вземе резервната екипировка от самолета. Много внимателно се протегна към кабината и я напипа. Бяха две. Извади и двете. Облече едната, а другата хвърли през вратата. Животното вече няма какво да облече. Но естествено то бе мъртво. Добре се отърва от него. Проклет Търл!

— Готов ли си? — попита по предавателя.

Нъп потвърди, но попита къде е горивото. Зът приготви за изтегляне мрежата за руда.

— Хвана ли я? — попита Зът.

— Да, опитвам се да проверя… изчакай само да отстраня използваните капсули и да се уверя, че размерите…

— Да пукнеш дано, идиот такъв! Заеми се със стълбата — трябва да я стабилизираш. Повдига ми се вече от този скапан, тъп бомбардировач! Като се кача горе, ще се погрижа за горивото. Да не поставиш капсула с амуниции в горивните ръкави! Тръгвам веднага!

Но той не тръгна „веднага“. Погледът му се спря на радиото, извади гаечния ключ от ботуша си и го разби на парчета. Вярно, че само след минута ще вдигне във въздуха целия самолет, но предпазливостта преди всичко.

Зът се вкопчи за въжената стълба и пое нагоре. Вдигна глава. Имаше доста да се катери. Марк 32 спираше до голяма степен течението на вятъра, но все пак духаше силно. Спря, провери да не се откачи дихателната му маска и продължи да се катери по стълбата.

3

Джони лежеше в склада за газови бутилки, здраво стиснат в лапите на кошмар. Отново бе в клетката с каишка около врата и някакъв демон се впиваше отзад в черепа му. Непрекъснато се опитваше да каже на демона, че ако не престане, ще го застреля, но думите не излизаха от устата му.

С усилия успя да се откопчи от кошмара. Ревът на огромните двигатели се набиваше в мозъка му. Осъзна къде се намира. Около врата му се бе увила не каишката, а ремъкът на автомата; тежкото оръжие висеше между гредите. С болезнено усилие успя да го изтегли. Като отвори цилиндъра, вътре влезе малко светлина.

Оставаше му само един патрон.

Посегна към колана си да види дали има резервен пълнител. Нямаше. Лъчевият пистолет бе изчезнал някъде.

Преди да изгуби съзнание, бе успял да отвори чантичката за първа помощ и бе превързал главата си под лентите на маската. Само това си спомняше от момента, когато бе избил от ръцете огледалото и фенера на Зът. Фенерът продължаваше да блещука, хванат за една кръстоска. Не, това не бе фенерчето. Бе на около четири фута, но изглеждаше поне на четирисет. Какво ли беше?

Огледало за механици. Значи ето с какво го е наблюдавал Зът.

Какво го бе събудило? Колко време прекара в безсъзнание? Секунди? Минути? Сякаш черепът му отзад липсваше, а като пипнеше, бе меко. Дали нямаше фрактура на черепа? Или удареното просто се е подуло и косата му се е сплъстила от кръвта?

Чу нещо подобно на дрънчене. Ето какво го е събудило — някакъв шум около самолета.

Внезапно нещо го подтикна да бърза и той с усилие се добра до огледалото. Плъзна се към гредата и провря огледалото през дупката.

Зът.

Първото му желание бе да изскочи навън и да използва последния си куршум. След това забеляза долния край на стълбата. Видя и как кошницата за руда бе изтеглена нагоре. Зареждаха с гориво Марк 32!

Мигновено помисли какво можеше да направи Марк 32, ако се върне в лагера и шокът напълно го отрезви. Знаеше какво трябва да направи. Веднага. ЧАКАЙ!

Това бе най-трудното. Продължаваше да се бори с черното море на безсъзнанието. Може да се мобилизира за известно време, но вълната пак ще да го събори.

Зът говореше по предавателя. Не, той счупи предавателя с гаечния ключ.

Джони събра сили и се напрегна да излезе през отвора на кошера. Внимателно следеше всичко с огледалото. Зът се приближи до стълбата. Започна да се катери. Спря. Виждаха се само краката му.

Пронизан от болка, Джони успя да се измъкне през отвора. На пода имаше спасително въже. Сграбчи го и го дръпна. Бе завързано за самолета. В това състояние никак не му се искаше да изпадне в безсъзнание и да падне през вратата. Метна въжето около кръста си и набързо направи възел.

Краката на Зът бяха изчезнали.

Джони провери револвера да се увери, че единственият патрон ще бъде изстрелян при натискане на спусъка.

Успя да се добере до стълбата. Вятърът духаше от бомбардировача навън. Долният край на стълбата бе закрепен за вътрешната страна на вратата, но Зът в момента бе във въздуха, а опашката на бойния самолет го предпазваше от вятъра. Качи се още няколко стъпала нагоре.

Джони добре виждаше Марк 32. Светлините му бяха запалени; Нъп бе подпрял с крак вратата и я държеше отворена. Зът бе изминал една трета от дължината на стълбата.

За момент Джони помисли, че прекалено е закъснял. Реши, че Нъп е изтеглил догоре горивните капсули и ги е прибрал. Но не. Нъп ги държеше и се взираше в тях. Номерата им ли гледаше? Цялата кошница бе в скута му!

Зът крещеше на Нъп да отвори вратата по-широко и да стабилизира стълбата. Продължаваше да се катери. Стълбата бе защитена заради ъгъла, под който бе кацнал Марк 32, но все пак вятърът бе разкъсващ. Якето на Зът плющеше. Той пак изкрещя нещо за вратата, но думите се изгубиха в рева на бомбардировача и писъка на вятъра.

Джони зареди пистолета. Маската предпазваше очите му. Можеше да уцели или Зът, или Нъп. Не го направи веднага. Внимателно преценяше колко би се отклонил изстрела в следствие на вятъра и скоростта. Автоматът Смит и Уесън 457 имаше голяма скорост на изстрела, но от поставените взривни главички върху патроните ставаше още по-бърз. Трябва много да внимава. Един единствен изстрел.

Нъп отвори вратата повече, кошницата за руда ясно се виждаше в скута му. В този момент Нъп забеляза Джони, извика и посочи надолу, при което Зът се обърна и го видя.

Джони стреля!

Опита се веднага след изстрела да се отдръпне назад в бомбардировача. Не бе достатъчно бърз.

Във въздуха полетяха гориво и амуниции, достатъчни за двайсет бойни самолета. Паднаха надолу право върху отворените вместилища за амуниции и гориво.

Взривната вълна от почти мигновения сблъсък удари Джони като огромен чук. Той изхвърча в черната бездна.

Спасителното въже се опъна и го запрати обратно вътре.

В бъркотията, сякаш в забавен кадър Джони видя как Зът пламва и се изстрелва в пространството. Видя как целия Марк 32 подскача нагоре като огнена топка.

Джони се удари в пода точно където плочите липсваха, тъй че нямаше опасност да се плъзне и да падне.

Сътресението дойде прекалено за главата му и той отново изпадна в безсъзнание.

Една идиотска фраза мина през главата му точно преди изцяло да се потопи в тъмнината: „Старият Стафър греши. Не съм прекалено умен. Току що унищожих единствената мишена, по която можеха да засекат координатите на бомбардировача.“

Облекчен от тежестта си, бомбардировачът вече не се клатеше.

Тялото, което лежеше на ледения под точно до вратата не помръдваше.

Смъртоносният товар продължи напред към Шотландия и останалата част от света с цел окончателно да унищожи остатъка от човешката раса, тези, които бе пропуснал преди хиляда и повече години.

4

Краката на малкото момче почти не докосваха земята в подземните коридори на кулите на замъка. Бе мокър до кости от дъжда навън. Шапката му се бе накривила. Очите му блестяха. Бе тичал цели две мили в утринния здрач, за да донесе важната вест.

Позна стаята пред себе си и се втурна в нея.

— Принц Данълдин! Принц Данълдин! Събуди се! Събуди се! — извика момчето.

Данълдин току що се бе настанил в собствената си стая и се бе завил в собственото си карирано одеяло. Налегна го сладка дрямка — за първи път от доста време насам.

Момчето с треперещи от вълнение ръце се бореше да запали свещ с кремъка.

Значи стана „принц“ Данълдин! Така го наричаха само по време на пиршества и когато от него искаха услуга. Чичо му, вождът на клана Фергус, бе последният от коронованите лордове и на него се падаше титлата „крал“, но той така и не стана крал.

Свещта гореше. Светлината хвърляше отблясъци върху малкото мебели в стаята от каменни стени и осветяваше прогизналото от дъжда развълнувано чернооко момче, Бити Маклиъд.

— Твоят оръженосец Дуайт, твоят оръженосец Дуайт каза веднага да тръгнеш. Много било спешно!

А, това ли било. Данълдин стана и взе дрехите си. „Оръженосец“ Дуайт. Сигурно Дуайт бе казал така, защото детето не знаеше какво значи помощник-пилот.

— Твоите слуги оседлават коня. Оръженосецът ти каза, че е много спешно!

Данълдин погледна часовника си. Дванайсетчасовата забрана за свръзка бе изтекла, ето за какво е цялата работа. Сигурно радиото е избълвало куп новини. Данълдин нямаше представа как са се справили в другите мини, нито какво е станало в лагера. Навлече пилотския екип. Не бързаше особено. Едва ли бе нужно.

Каква нощ бяха прекарали. Планът им с Дуайт бе да съберат вождовете и да отпразнуват победата. Бяха приземили самолетите на една поляна на около две мили, за да шашнат хората и Данълдин бе взел назаем кон от един уплашен фермер. С него доязди до селището.

Бе измъкнал от леглото чичо си, вожда на клан Фергус. Слугите веднага се разтичаха и запалиха огньове по хълмовете, за да се сберат всички и чуят новините. В Корнуол вече нямаше минен лагер. Можеха свободно да пътуват из цяла Англия!

Вождът много обичаше своя племенник Данълдин, който всъщност бе и негов наследник. Харесваше му как действа Данълдин — като истински шотландец. В захлас слушаше стихийния му разказ за всичко, което бяха направили. Вождът не одобри съвсем непредпазливите му действия, но не го показа, за да не потуши ентусиазма и въодушевлението му. Заповяда да запалят огньовете. Бе изпаднал в предпазлив възторг.

След това Данълдин отиде да види една девойка и й предложи да стане негова жена. Тя с радост каза:

— О, да! О, да! О, да, Данълдин!

След като се бе погрижил за това, той се прибра у дома хубаво да се наспи.

Бити сякаш се опитваше да си спомни още нещо. Пристъпяше от един бос крак на друг, присвиваше очи и търкаше нос. След това сякаш се отказа от усилието. Данълдин бе почти облечен.

Очите на момчето се спряха на меча, който висеше на стената. Използваха го при битки и официални церемонии. Беше истински древношотландски меч, дълъг цели пет фута. Бити го посочи с ръка и искаше да подскаже на Данълдин, че като принц трябва да го сложи. Данълдин поклати отрицателно глава. Не, този път няма да го вземе със себе си.

Но като забеляза как пламъкът в очите на Бити угасна, той се разкая. Свали го и му го подаде:

— Добре, но ти ще го носиш!

Мечът бе един фут по-висок от момчето. У него отново бликнаха радост, благоговение, боготворене и то го преметна около врата си.

Данълдин се огледа да не е забравил нещо и излезе. По тунелите и залите на замъка гъмжеше от шотландци. Всички бяха със затъкнати брадви в коланите си и се суетяха в подготовката на голямото пиршество на всички кланове. Данълдин наистина бе вдигнал много шум. Никой освен чичо му не знаеше новините. Не разбираха какво ще става. Бяха им дадени заповеди. Някой спомена, че психлоската мина вече не съществувала. Трябваше да свършат страшно много работа.

Не бяха побутнали през вековете древната развалина над земята, за да не привлича вниманието на самолетите, които от векове прелитаха отгоре. Казваха, че на времето на това място е било седалището на шотландските крале. Многобройните кули образуваха здрава крепост.

Двама слуги бяха оседлали собствения кон на Данълдин и той нетърпеливо тъпчеше с крака. Слугите посрещнаха Данълдин с широки усмивки.

Той възседна коня и им даде знак да качат зад него момчето, което здраво стискаше меча.

Валеше. Явно ги бе връхлетяла буря. Когато приземиха самолетите, небето бе чисто, но сега тегнеше от облаци.

В този момент Бити Маклиъд си спомни какво още трябваше да предаде на Данълдин.

— Твоят оръженосец — обади се той иззад гърба му — каза още „да залепваш“.

Момчето имаше силен акцент, за разлика от образованите шотландци.

— Да какво? — попита Данълдин.

— Не мога точно да се сетя, не мога да си спомня думата — извинително каза момчето. — Но наистина звучеше като „да залепваш“.

— Да не би да е „зацепваш“? — попита Данълдин. Думата означаваше незабавно излитане.

— Точно така, точно така!

Данълдин се изстреля като куршум. Никой кон не бе изяждал две мили по-бързо от неговия кон сега.

Рязко спряха на плосковърхия хълм. Данълдин диво се огледа. Останал бе само пътническият самолет. Скочи от коня и хвърли поводите на момчето. Отвори вратата и се метна в самолета. Мигновено включи радиото.

В този момент Дуайт се приземи до него и подплаши коня. Той лудо заподскача и при всеки подскок момчето и сабята политаха във въздуха.

Данълдин се втурна към Дуайт.

— Вече няма сигнал — каза Дуайт.

От лагера по радиото не бяха дошли никакви съобщения. Дуайт, както се бяха уговорили, бе останал да дежури. Трябваше да следи дали ще бъде нарушена забраната за радиосвръзка и да чака изтичането й. Времето бе свършило, но понеже пилотите нямаха връзка с лагера и с Робърт Лисицата, самите те също мълчаха.

Но стана нещо друго, нещо много странно. Дуайт бе засякъл по планетарния вълнови обхват психлоски разговор. Чу се ясно и отчетливо. От височината съдеше, че бе на не по-далеч от хиляда мили оттук, а може би малко повече, трудно бе да се определи.

— Какво казаха? — попита Данълдин.

— Записах всичко на диск.

Той пусна записа.

„Нъп, идиот такъв, събуди се!“

Дуайт каза, че веднага пратил момчето да повика Данълдин и да му каже незабавно да излита, после самият той се вдигнал във въздуха. Действително внезапният рев на двигателите се бе записал на диска. Записът продължаваше.

— Бомбардировач ли? — каза Данълдин. — Зът? Главният транспортен механик се казваше Зът.

— Бил е в някакъв бомбардировач! — каза Дуайт. Беше се издигнал със самолета възможно най-високо. На около две хиляди фута. С възможно най-голяма бързина. — Гравитацията едва не разкъса сърцето и дробовете ми — добави той.

След това се чуха подробни инструкции на психлоски как някакъв самолет трябва да кацне пак отгоре на бомбардировача, точно пред някаква врата, тъй че Зът да може да излезе от бомбардировача.

— Няма толкова голям бомбардировач — каза Данълдин. — Поне на мен не ми е известно да има.

Дуайт бе задействал всички налични детекторни устройства. Сигналите бяха дошли от северозапад. Бе побързал в тази посока. Улови нещо в обхвата на екраните. Летеше с триста и две мили в час, на екрана ясно се виждаше петънцето светлина. Там, където бе засякъл нещото, небето бе ясно. Значи облаците и дъждът вървяха преди него.

Дуайт пусна още една част от записа. Някой на име Снит бил още в бомбардировача, но не ставаше ясно защо. Звучеше налудничаво, защото бомбардировачите бяха безпилотни самолети. Но как изобщо някой може да измъкне друг от бомбардировач? После единият пренасяше гориво от бомбардировача в рудна кошница, а другият психло каза, че напускал самолета.

— В такъв случай какво правиш тук? — попита Данълдин, като се обърна към пътническия самолет. — Защо не го нападна?

— Взриви се — каза Дуайт. — Видях го, с очите си! Сякаш имаше трийсет светкавични бури! Полетя надолу. Сигурно е паднал в морето. Скенирах цялата област. Забелязах точица светлина, вероятно отломки. После и това изчезна. Просто никой уред повече не показа нищо. Затова се върнах тук.

Данълдин отново пусна диска. Пусна запис от показанията на уредите. Същата история. Топлина и после нищо.

Погледна към небето.

— Най-добре да излетиш и да патрулираш в тази посока.

— Уредите няма да регистрират нищо — каза Дуайт. — Облачността е висока. Това нещо летеше на около пет хиляди фута и с просто око е изключено да се забележи. Облачността стига поне до десет хиляди фута нагоре. Нищо няма да се види — завърши Дуайт.

Данълдин се обърна и погледна руините от замъка в утринния дъждец и мъгла. Беше само на две мили, а зад него нищо не се виждаше.

Какво може да значи всичко това? Загубена ли бе битката за лагера? Какъв е този бомбардировач? И защо се бе взривил? Вождовете на клановете щяха да се събират и той имаше много работа през този ден.

5

Джони изплува от бездна черна болка. Опита се да се ориентира. Двигателите на бомбардировача гневно крещяха в ушите му. Ръцете му висяха в някаква дупка на пода. По ръкавите се бе стекла кръв и бе засъхнала.

Той се сепна при мисълта за Зът и посегна към автомата. Нямаше го, връвта се бе прекъснала при експлозията. Експлозията! И Зът се бе взривил, а също и Марк 32. Така бе изчезнало всичко, което би локализирало бомбардировача на някой екран.

С усилие се повдигна. Все още бе завързан със спасителното въже. Прекалено трудно му бе да мисли свързано и за миг се зачуди защо бе вързан. Гърбът го болеше — още една болка сред многото. Осъзна, че тъкмо въжето го е върнало в бомбардировача.

Ужасно трудно мислеше и с всяка минута ставаше все по-зле. Гадеше му се. Чувстваше глад. Сигурно му се гадеше от глад.

Вдигна се на колене. Бомбардировачът вече не се клатеше. Това поне бе облекчение. Обърна се и се вторачи.

През вратата се къдреше мъгла, ръмеше. Летяха през буря. Чакай. Навън бе светло. Дневна светлина. Беше най-малко обяд.

Колко ли време е бил в безсъзнание? Сигурно с часове.

Завъртя се на колене и очакваше да види как от газовите бутилки се изсипва надолу газ. Няма как да разбере. Бяха ли преминали над Шотландия? Дали бомбардировачът вече бе свършил част от работата си?

Стигна до вратата и се опита да, намери по-светло петно в мъглата, което да му покаже къде е слънцето. Навсякъде облаците бяха плътни. Не мислеше добре. Осъзна, че мозъкът му работи като този на едновремешния планинец Джони. В самолета имаше компаси. Отвори вратата и видя в какво бе превърнал Зът предавателя. Това го разсея. Сети се, че е отворил вратата, за да търси компасите. Като се наведе да погледне отзад, се почувства така, сякаш някой го удря с тежък чук по главата. Опипа главата си за превръзката. Беше си на мястото. Не, компасите. Трябваше да търси компасите.

Летяха на югоизток. Натам беше Шотландия. Не бе много сигурен. Върна се при вратата и пак се опита да погледне надолу. Едва не падна. Нищо не се виждаше. Всичко тънеше в мъгла и дъжд.

След това си спомни, че на дъното на кораба имаше газови складилища. Болезнено пропълзя до подовата плоча, която бе отместил и погледна зад двигателното помещение. Там съвсем не бе ден.

Дихателната маска нещо го задушаваше. Спомни си, че когато се пробуди, тя лежеше встрани.

Разбира се! Бомбардировачът още не бе пуснал газ. Иначе той щеше да е мъртъв.

Е, не бе умрял. С тази рана в главата бе съвсем близо до смъртта, но все още бе жив. Следователно бомбардировачът още не бе пуснал газ.

Тежкото му положение отчасти се дължеше и на това, че бутилката му с въздух бе празна. Взе нови бутилки и ги постави където трябваше. Това поне малко го извади от летаргията. Опита се да се стегне — няма полза само да се върти насам-натам. Какво искаше да направи, преди да го ударят с каквото там беше?

Може би не разполага с много време!

Оживлението му угасна като разбра, че гаечният ключ не е в него. Насилваше се да мисли, за да не усеща толкова силно болката. Слезе долу и провери как са болтовете на контролната плоча. Бяха поразхлабени, но за да развърти всеки един щеше да му трябва поне век — резбата бе много дълга.

Влезе в самолета и започна да тършува. Намери чанта с експлозиви и я изпразни. Имаше шест ръчни гранати, доста дълъг взривен фитил и няколко кутии взривно вещество. Огледа се за часовникови механизми. Нито един. Погледна гранатите. И в тях нямаше часовник, само контактни бутони, които щяха да ги взривят при удар. Нямаше и електрически кабели.

Струваше му огромни усилия да мисли, да се съсредоточи само върху едно нещо. Какво може да направи от тази бъркотия? Директен контакт? Самоубийство!

Намери торбичката, която стоеше на колана му. Няколко парчета кремък, стъкълца… а, кълбо кожени ремъци. Поне с тях можеше да свали болтовете.

Окуражен, той успя някак си да се домъкне до плочата за поддръжка. Завърза края на ремъка за началото на резбата и го нави по болта. Направи ръчен възел при другия край. Хвана ремъка и натегна с цялата си тежест. Гайката се завъртя, отскочи и изчезна в тъмното.

Макар никак да не му бе лесно, повтори операцията с останалите три болта. Готово!

Напрегна сили да повдигне тежката плоча. Смяташе само да я отмести настрани, но тя се изплъзна от ръцете му, облечени в ръкавици и падна в тъмния търбух на бомбардировача. Да върви където ще!

Вгледа се в черните вътрешности на контролното помещение. Малки електрически искри прескачаха като дъгички. Прекрасно знаеше, че когато двигателят работи, не трябва да се влиза в помещението. А още по-малко да си пъхаш ръцете вътре. Бе чувал от психлоси, че ако си навреш лапата, става нещо много странно — ту я усещаш, ту не я усещаш. Можеш да си останеш и без лапа, казваше Кер.

Стисна зъби и се покачи обратно на пода. Намери някакво фенерче, спусна се долу и освети помещението.

От вътрешността му стърчаха хиляди координатни точки. Очертаваха се равномерни дъги при транслирането в пространството. Това не бе точно електричество; бе енергия, задвижена до върха на дъгата и като се спуснеше в основата й, превръщаше се в пространствени координати. Ролята на електричеството бе просто да поддържа в движение малките двигателчета зад точките. В това нещо сигурно имаше хиляди такива малки двигателчета. Те можеха да бъдат повредени. Нищо във вътрешността не бе бронирано.

Гледката, която се откриваше на светлината на фенерчето бе доста смешна. Всичко трептеше, ту се появяваше, ту изчезваше. Да, един взрив можеше да унищожи и транслационните двигателчета, и точките. Тъй или иначе, едно малко двигателче си бе малко двигателче и не можеше да се спаси от взрива. Пространственият преобразувател щеше да престане да преобразува, бомбардировачът щеше да остане без енергия и съответно щеше да се блъсне. Не вярваше, че балансиращите мотори сами можеха да подхранват това гигантско чудовище. Да, щеше да се блъсне.

Изправи се. Като се навеждаше, отново му притъмняваше. Повече не трябва да припада. Дотук с припадането. Повече не!

Седеше в самолета и стискаше здраво зъби, за да остане в съзнание. Трябваше да натъкми някакво въже. Нищо друго, освен взривно устройство, няма да свърши работа. Какво можеше да му послужи като детонатор?

Оръдията на самолета!

Ще ги нагласи така, че като гръмнат, самолетът да се изстреля през вратата.

Огледа пулта за стрелба и не откри никаква повреда. Лостът също не бе повреден. Хвърли поглед към кутиите на главния и балансиращите двигатели на бойния самолет. Това на пода кабел ли беше? Но като се наведе да погледне отблизо, пак започна да му притъмнява и се изправи.

Времето! По-добре да работи бързо. Може би вече бе твърде късно и самолетът щеше да се блъсне в някой хълм, плюейки навсякъде отровния си газ.

Просто беше гладен, затова му се гадеше. Взе парче сушено месо и повдигна маската си. Дъвчеше насила. Почувства се дори по-зле.

Но какво прави? Трябва да се съсредоточи! Не само мислите му блуждаеха, но и движенията му бяха такива.

Взе едно резервно спасително въже и започна да навързва гранатите една след друга за него. Имаха магнитни захватки. Бе ги поискал с мисълта, че при нужда можеше да ги пусне в кръг отгоре върху бомбардировача и да си пробие дупка за влизане. За това не ставаха, но сега можеха да му свършат работа.

Гирлянда. Като беше малка, Криси често правеше гирлянди от цветя и ги свиваше около врата на неговото пони. Тя… пак се отнесе. Стисна зъби и продължи да работи.

В наръчника се казваше: „Не свързвайте гранати с контактни бушони така, че бушонът да се затвори под тежеста на съседната граната…“

Представи си психлоска катарама на колан, каквато много пъти бе виждал да носи Търл. Облаци газ във въздуха. Как ги мразеше!

Гирлянда…

Навърза гранатите. Откъсна дълго парче взривна корда и го напъха през дупките на захватките на гранатите, които им позволяваха да се закрепват за метални повърхности. Надяваше се да не залепнат една за друга сега.

Цели метри взривна корда, завързани край контакта на всяка граната, успоредно на спасителното въже. Беше прекалено тежко. Толкова тежко. Пак ще да припадне.

Овладя се. Успя да преметне по-дългия край на предпазното въже на горната подпорна греда. Триенето послужи като спирачка и гранатите останаха да висят над контролното помещение. Внимателно ги смъкна по-надолу. Добре че бомбардировачът не се клатеше, иначе гранатите щяха да се плъзнат и да се залепят с магнитите по стените на помещението. Внимателно, внимателно, още малко надолу, още малко.

Изведнъж въжето рязко се обтегна надолу. Най-долната граната се бе опряла на пода на помещението. Добре.

Не, не чак толкова. Променил ли се бе звукът на двигателя или това е само плод на размътените му възприятия, с които толкова бавно се ориентираше? Не знаеше. Но няма време. Здраво завърза спасителното въже за една греда.

Метна свободния край на взривната корда над горните структурни подпори. Ох, така го болеше главата! Дали бе пред оръдията на самолета? Почти.

Взе взривните патрони. „Взривоопасно“, пишеше на психлоски върху кутията. Първо завърза само един патрон за взривната корда точно пред оръдията на самолета. След това си помисли: „Каквото ще става, да става“ и завърза цялата кутия.

Пак се опита да прецени всичко, но мислеше много трудно. Като стреля с оръдията, ще взриви капсулите. Те ще подпалят взривната корда и тя ще взриви гранатите. Чак сега прозря, че щеше да е по-добре да затисне въжето с плочата на контролното помещение. Погледна в дълбокото. Запали фенерче. Възможно ли бе да върне на мястото плочата и да завинти болтовете?

Но моментално забрави за това. Фенерчето бе попаднало право на капачката за зареждане на гориво.

Имаше две капачки. Не, пет туби! Знаеше, че в тях са натъпкани стотици горивни капсули, наредени една след друга. За бомбардировач като този трябваха огромно количество капсули. Нямаше начин!

Заливаха го вълни от чернота и гадене. Като гледаше надолу, не трябваше да си навежда главата. Това бе тайната.

Чудеше се дали може да помръдне големите капачки на тубите. Обикновено само ги завиваха, но не ги стягаха. Хвана едната с две ръце и се опита да я развърти. Не бе никак трудно.

За по-малко от минута бе развъртял и петте капачки. За известно време това нямаше да се отрази на бомбардировача, но ако се получи взрив, о боже!

Отново провери всичко.

Бомбардировачът продължаваше да лети. Но не за дълго, мрачно помисли Джони.

6

Сега за пръв път Джони се замисли какво ще стане с него. Усещаше, че това всъщност няма значение. Знаеше, че е заложил главата си. Бе изгубил страшно много кръв. Но трябваше да опита, да направи някакво излишно усилие, просто за да каже, че е опитал. Да каже на кого? Радиовръзката бе прекъсната. Бомбардировачът бе невидим за всякакви екрани. В тази буря бе изключено някой да го забележи. Ако взривът повреди бомбардировача, отдолу го очакваше морето, или още по-лошо — планината. Бойните самолети бяха доста добре бронирани, но стрелбата с оръдията в затворено пространство, ПЛЮС гранатите, ПЛЮС горивото на бомбардировача — взривът щеше да е доста силничък.

Раницата му бе изчезнала. Претършува задната част на самолета. Не трябва да се навежда напред. От това му причернява. Кратък момент на надежда. Спасителен сал. Извади го. Капсулите за автоматично надуване отдавна бяха негодни. Имаше малка ръчна помпа. Започна да помпа с нея. Бе оранжева и лъскава. След това осъзна, че постъпва глупаво. Ако го надуе, няма как да го прибере обратно в самолета. Знаеше, че самолетът ще потъне. Няма как да го извади от там. Течението на вятъра се опитваше да завлече полунапомпения сал. Връхлетя го черна вълна и вятърът без усилия измъкна сала от ръцете му. Той полетя в бурята. Изчезна. Само си бе изгубил времето.

Качи се в самолета. Имаше няколко одеяла. При предното кацане се бе ударил, следователно меката опаковка на картата не бе достатъчна. Сложи по едно одеяло там, където щяха да бъдат коленете му и метна още едно върху предното стъкло.

Сети се, че не е проверил дали няма незакрепени предмети. Можеха да го убият. Махна одеялата и погледна отзад в самолета. Пълно беше! Ако самолетът отскочи назад, всички те щяха да се изстрелят като снаряди.

Джони уморено слезе от самолета и започна едно по едно да ги изхвърля през вратата. Пълнител след пълнител. Изхвърли една лопата, без да се пита за какво ли е сложена там. Търнокоп. Хиляди боклуци. Скъта на пода въжената стълба и мрежата за руда. Сложи под седалката чантата с храна и торбичката си.

Гадеше му се повече от всякога. Качи се на седалката и пак нагласи одеялата. Завърза се два пъти с прекалено дългите за него предпазни колани и ги закрепи горе, за да не позволят на главата му да политне напред.

Всичко бе готово.

Протегна ръка към контролния пулт за стрелба и натисна бутоните за „пълна сила“, „пламък“ и „готовност“. Целта бе кутията с взривни капсули.

Бомбардировачът ли се накланяше или просто му се виеше свят? Бе замаян и не можеше да прецени. Погледна към индикатора за покачване на височината в самолета. Бомбардировачът наистина се накланяше, вратата зад него вече бе останала по-ниско. Нещо бе разстроило координацията на машината. Дали бе заради магнитните полета на гранатите? Но каквато и да бе причината, вратата отиваше надолу!

А това значеше, че ако веднага стреля, самолетът бързо ще полети през вратата към морето или планините.

По-добре да не отлага.

Прибра магнитните захватки. Самолетът бавно започна да се плъзга назад към вратата.

Бързо натисна бутона за стартиране. Самолетът бе набрал скорост и се заплъзга по-бързо.

Стовари юмрук върху спусъка на оръдието.

Оръдието на бойния самолет стреля с максимална мощност.

Но резултатът далеч надмина обикновения оръдеен откат.

Пред очите му цялата вътрешност на бомбардировача пламна в ярко оранжево и зелено.

Подобно на ракета бойният самолет се катапултира назад в открито пространство!

Шокът от внезапното движение едва не разкъса главата на Джони.

Все още можеше да вижда какво става наоколо. Бомбардировачът изглеждаше така, както навярно някога са изглеждали ракетните снаряди. Той се стрелна нагоре, сякаш изстрелян от бойния самолет!

Ръцете на Джони се опитаха да овладеят пулта за управление.

Вкара координати, за да спре падането. Самолетът подскочи и скоростта на спускане намаля.

Но нещо не бе наред. Десният балансиращ двигател мълчеше.

Отначало бавно, след това с по-голяма скорост, самолетът започна да се върти около остта си.

Левият балансиращ двигател не можеше да се справи сам.

Джони лудо удряше по клавишите и бутоните за управление.

Самолетът се премяташе в бурята.

7

Макар че целият се тресеше и се чувстваше много зле, Джони се опита да управлява самолета. Забеляза място, където пелената облаци изтънява.

Мисленето бе почти непосилна задача. Ако изключи левия балансиращ двигател, самолетът може би ще спре да се върти. Така и стана. След това осъзна, че оръдията сигурно продължават да стрелят. Отмести едно одеяло, което му пречеше да вижда и са наведе напред да изключи бутона за стрелба. В този момент ГО видя!

Бомбардировачът!

Той падаше от небето право върху него. Хищни пламъци излизаха от вратата, а отзад се влачеше огромна опашка дим.

Ако не се премести, ще да падне право върху него.

Ръцете му се удариха в пулта. Усети как се движат.

Бомбардировачът мина толкова близо, че въздушното течение едва не помете самолета надолу.

Внезапно в бурята се вля страховит фонтан вода, висок повече от двеста фута.

Бойният самолет се завъртя под силата на новия удар.

Вода? ВОДА!

Джони почувства огромно облекчение. Не бяха стигнали Шотландия. Все още бяха над морето.

Вода! Ще падне в нея. Знаеше, че налягането от външната страна на вратите няма да им позволи да се отворят. Бойният самолет не можеше да се задържи на повърхността, щеше да потъне.

Натисна с юмрук ръчките за отваряне на прозорците, и двете.

Погледна пулта. Какво ли може да натисне, за да спре собственото си падане?

Бойният самолет се удари във водната повърхност.

От сътресението той пак изпадна в безсъзнание. Но в същия миг го обля най-студената вода, която кожата му до този момент бе усещала. Горчиво студена вода, по-студена от лед. Потоци от нея с бучене го заливаха и от двете страни.

Отчаяно се бореше да се освободи от огромния десет фунтов психлоски предпазен колан. Сякаш всичко се движеше като на забавен кадър. Махна колана от тялото си.

Водата ставаше по-тъмна. Самолетът сигурно потъва много бързо. Или може би той пак изпада в безсъзнание?

Връхлитащата вода се поуспокои. Поне самолетът повече не се върти, разсеяно помисли Джони.

Внезапно усети прилив на енергия. Изправи се на колене върху седалката и премести едно от плаващите одеяла. Мина му през ум колко безполезно е всичко това. Нямаше кой да го спаси. В толкова студена вода едва ли може да живее дълго.

По-скоро инстинктивно, отколкото целенасочено, се приближи до прозореца и започна да се издига на повърхността. Пълните с газ резервоари на дихателната маска го тласкаха нагоре. В маската му влизаше по малко вода, която изми кръвта от вътрешната страна на стъклото. Морето започна да става по-светло зелено.

След това по главата го удари порой дъжд. ДЪЖД! Бе добре дошъл.

Носеше се по гръб във водата, а морето наоколо бе една безкрайна панорама от вълни, които подскачаха и прииждаха, набраздени от дъжда. Дивна гледка!

Студът проникваше дълбоко в мозъка му.

Вълните ту потапяха във вода ушите му, ту ги откриваха на повърхността. Стори му се, че чува глас, но знаеше, това е плод на халюцинации. Казваха, че умиращите често чували гласове на ангели. Знаеше, че е много близо до смъртта.

Продължаваше да вижда измамни неща. Надеждата пораждаше халюцинации. Видяното не бе действителност, а само плод на желанията му. Но замъглената от водата картина не изчезваше.

Нещо се удари в маската му. Нима това бе въже?

Застана нащрек. Това, което виждаше, му заприлича на Данълдин, стъпил на въжена стълба на не повече от четири фута! Един Данълдин, който вълните ту потапяха, ту пак откриваха.

Джони усети, че около ръцете му се стягат възлите на спасителни въжета. Усети собствената си тежест. Ушите му излязоха над повърхността и вече можеше да чува. НАИСТИНА бе Данълдин, Данълдин, който се усмихваше, въпреки че вълните периодично го обливаха.

— Хайде, момче — каза Данълдин. — Само се дръж и ще те издърпаме в самолета. Водата е малко студеничка за плуване.

ПЕТНАДЕСЕТА ГЛАВА

1

Несвързани образи, размазани от стена от болка и тъмнина. Смътен спомен как е в самолет, който каца. Как някой му налива бульон с лъжица. Как го пренасят на носилка с мокри от дъжда одеяла. Стая с каменни стени. Непознати лица. Шепот. Друга носилка, болка в ръката. После отново мрак. Помисли, че пак е в бомбардировача. Отвори очи. Изплува лицето на Данълдин. Сигурно още е в морето. Но не усещаше студ, беше му топло.

— Идва в съзнание — тихо каза някой. — Скоро ще можем да го оперираме.

Отвори очи и видя шотландски ботуши и полички. Много ботуши и полички, застанали край леглото, на което лежеше.

Шум от двигател на самолет? Да, значи са в самолет.

Завъртя леко глава и усети болка. Но така виждаше Данълдин по-добре.

Разбра, че лежи на нещо като маса. Беше в самолет, пътнически самолет. От ляво до него седеше висок мъж с посивели коси, облечен в бяло. От дясната му страна имаше доста възрастни шотландци. Зад доктора имаше друга маса, отрупана с някакви блестящи предмети.

Данълдин бе седнал до него и ръцете им бяха свързани с маркуч и нещо като помпа.

— Какво е това? — с шепот попита Джони, като се опита да посочи маркуча.

— Кръвопреливане — каза Данълдин. Усещаше, че трябва много да внимава какво говори. Усмихваше се, но беше много притеснен и се чувстваше зле. С бодро изражение продължи:

— Момче, голям късметлия си. В момента в жилите ти се влива кралската кръв на Стюардите. Това значи, че ставаш пряк наследник на трона на Шотландия, разбира се, след мен.

Докторът направи знак на Данълдин да я кара по-спокойно. На всички им бе ясно, че Джони може да умре, шансът му да се възстанови бе по-малък от трийсет процента. Имаше две много тежки фрактури на черепа и още много наранявания, освен това бе получил и шок. Дишането му бе повърхностно и неравномерно. В подземната болница, където векове наред бяха оперирали и фрактурите на черепа не бяха рядко явление, докторът бе виждал много хора да умират и с по-леки рани от тези на Джони. Гледаше едрия, хубав младеж и му бе жал за него.

— Това е доктор Маккендрик — каза Данълдин. — Щом си в негови ръце, няма страшно. Защо винаги се престараваш, Джони? Повечето хора биха се задоволили и с една фрактура на черепа. Но не и ти, братле, ти си имаш две! — Данълдин се усмихна. — Ще се оправиш за нула време.

Искаше му се да си вярва. Лицето на Джони бе мъртвешки бледо.

— Може би трябваше да ви изчакам в бомбардировача, щом сте били толкова наблизо — прошепна Джони.

Старите шотландци ахнаха от изненада. Вождът на клана Фергус излезе крачка напред:

— Какво говориш, Мактайлър? Това мръсно нещо се разби само на една миля на север от нос Рот! За малко не ни погуби!

— Как ме открихте? — прошепна Джони.

— Момче, — обади се Данълдин — искахме само да запалим огън за сбор на клановете, а то какво стана! Бомбардировачът се издигна като огнена ракета на десет хиляди фута височина и сигурно освети цяла Шотландия. Така те забелязахме.

Вождът на Арджилс промърмори:

— Твоят приятел ни каза друго, Данълдин. Първо си открил някакво петънце във водата с онова нещо, не зная как му казвате, а после си видял огъня.

Данълдин не трепна.

— Така разказът става по-хубав. Нека историкът да го запише по този начин. Той запали огън в небето!

Другите вождове кимнаха утвърдително. Така да бъде.

— Кой ден сме днес? — прошепна Джони.

— Ден деветдесет и пети.

Джони се почувства объркан. Колко дни му се губеха — един, два? Къде е бил? Къде бе сега? Защо?

Докторът разбра объркването му. Младежът бе загубил ориентация във времето.

— Наложи се да ме изчакат — каза той. — В момента отсъствах от Абърдин. После трябваше да установим от каква група е кръвта ти и да намерим някой от същата кръвна група. Съжалявам, че загубихме толкова време. Но тъй или иначе, трябваше да изчакаме да излезеш от шока и да се стоплиш. — Той тъжно поклати глава. — Налага се да те придружа през целия път. Ще помогна на другите, като пристигнем.

Това разстрои Джони.

— Много шотландци ли са ранени? След като сте имали на разположение лекар, не е трябвало да отлагате заради мен.

— Не, не — каза вождът на Камерон. — Доктор Алън, който е специалист по изгарянията, бе изпратен преди два дни.

— Ранените са двайсет и един — каза Данълдин. — В това число влизаш и ти. Само двама са мъртви. Леко се отървахме. Другите ще се оправят.

— Кои са тези? — Джони едва махна с ръка към четиримата младежи, които седяха на пейката.

— Това са четирима от членовете на Световната федерация за обединение на човешката раса — каза Данълдин. — Първият е от рода Макдоналд и вече говори руски. Вторият е Арджил и говори немски.

Но това съвсем не бе причината за тяхното присъствие в самолета. Четиримата младежи бяха от същата кръвна група и бяха дошли в случай, че се наложи да се прелива още кръв.

— А защо съм в самолет? — с шепот попита Джони. Тъкмо от този въпрос се страхуваха. Докторът им бе забранил да го безпокоят. Бяха го качили в самолет и бързаха да го преместят в голямата подземна защитна база в планината. Съществуваше вероятност психлосите да контраатакуват. Никой не знаеше дали бомбите, изпратени на Психло са свършили работа или не. Братята Чамко им бяха казали за силовото поле около зоната за телепортиране на Психло и взривът ги навеждаше на мисълта, че полето се е задействало. Освен това им бяха казали, че обикновената сол напълно обезврежда отровния газ. Ангъс бе занесъл минни вентилатори в старата база и бяха открили, че във въздушните им филтри има сол. Бяха довели група развълнувани и възхитени руснаци, които в момента почистваха базата, а свещеникът погребваше мъртвите. Единствено в тази база Джони щеше да бъде в безопасност.

Но Данълдин можеше да отговори на Джони само така:

— Какво? Какво лошо му има на самолета? Нима искаш да изпуснеш отпразнуването на победата? Не можем да го позволим!

Един шотландец, който помагаше на Дуайт горе в пилотската кабина, дойде при тях и прошепна нещо на Данълдин. Подир себе си влачеше микрофон с доста дълга жица. Бе нагласен на планетарен обхват.

Данълдин се обърна към Джони:

— Искат да чуят гласа ти, за да са сигурни, че си жив.

— Кой? — попита Джони.

— Хората в лагера. Просто кажи нещо, кажи им как се чувстваш.

Данълдин приближи микрофона до устата на Джони.

— Добре съм — прошепна Джони. Но нещо му подсказа, че трябва да звучи по-убедително и добави по-високо: — Чувствам се много добре.

Данълдин върна микрофона на шотландеца, който се поколеба да го вземе, защото не бе убеден дали думите са се чули. Но Данълдин му махна с ръка да върви.

— Чувам още самолети — каза Джони. Данълдин поиска с поглед разрешение от доктора и помогна на Джони да завърти глава. Погледна към прозорчетата на самолета.

Имаше пет самолета, подредени в ешелон един след друг. Джони премести поглед към другото прозорче. Видя ешелон от ОЩЕ пет самолета.

— Това е твоят ескорт — каза Данълдин.

— Моят ескорт? — прошепна Джони. — Но защо? Всички помагаха.

— Ех, момче, — каза вождът на клана Фергус, — но ти изигра главната роля. Най-важната роля!

Докторът спря кръвопреливането. Премери пулса на Джони. Кимна към другите да мълчат. Прекалено дълго бе оставил Джони да говори. Самолетът летеше плавно, не се усещаха никакви сътресения. Пациентът бе излязъл от шока. Щеше му се да се намират в собствената му операционна зала в пещерата. Но другите не искаха Джони да остава там. А и той самият споделяше възхищението и уважението им към този младеж, макар че бе чул само малка част от подвизите му.

— Опитай се да изпиеш това — каза докторът. — Ще ти бъде по-лесно.

Поднесоха му чаша. Беше уиски, смесено с доста билки. Насили се да го изпие. Почти веднага болката намаля и той се унесе.

Докторът им даде сигнал да пазят тишина. В ръката си държеше трапан. Мозъкът му бе притиснат на три места, не на две и трябваше да се освободи от натиска.

Данълдин се качи в пилотската кабина да помогне на Дуайт. Погледна към ескортиращите самолети. Повечето от тях летяха с по един пилот. Всички бяха изпълнили успешно задачата в отдалечените мини и когато чуха призива на Данълдин за стабилна охрана в северна Шотландия, притекоха се на помощ. После трябваше да се приберат в лагера, но като разбраха за Джони, не искаха и дума да чуят за това. Заедно, с група въоръжени шотландци отидоха до мината в Корнуол и след като застреляха неколцината оцелели психлоси, върнаха се обратно с още самолети. Част от тях се прибраха в лагера, а тези, които не бяха извикани по спешност, останаха да чакат новини за Джони. Сега го ескортираха до дома.

— Кажи им, че е добре — каза Дуайт. — Обаждат се през две минути и питат за новини. Робърт Лисицата също се обажда постоянно. Трябва някой специално да стои на радиото!

— Той не е добре — отвърна Данълдин и погледна към дългия коридор, където докторът бе започнал да оперира.

Дуайт крадешком хвърли поглед към Данълдин. Нима младият принц плачеше? И на него му идеше да заплаче.

2

От три дни Джони бе в кома.

Бяха го пренесли в старата военна подземна база в Роки Маунтинз, където веднага можеха да пуснат солните филтри, ако от Психло се материализираше атака.

Болничният комплекс бе голям и просторен. Целият бе изграден от бели тухли, до една здрави. Руснаците го бяха изчистили, а свещеникът бе погребал труповете на мъртвите, в които преди се препъваха.

Петнайсет от ранените шотландци бяха настанени там, в това число Тор и Гленканън. Бяха в друго крило, далеч от стаята на Джони, но от време на време се чуваха чак там, особено когато им устройваха следобеден концерт с гайди. Доктор Алън и доктор Маккендрик вече бяха изписали петима, които бяха сравнително добре, пък и нямаха търпение да седят на едно място, когато наоколо ставаха толкова интересни неща.

Криси не се отделяше от леглото на Джони. В стаята влязоха доктор Маккендрик и Ангъс Мактавиш и тя стана да ги посрещне. Изглежда се бяха скарали за нещо и Криси се надяваше скоро да си тръгнат. Маккендрик сложи ръка на челото на Джони и я задържа за момент, загледан в пепелявосивия цвят на лицето му. След това се обърна към Ангъс с красноречив жест, сякаш искаше да каже: „Виждаш ли?“ Дишането на Джони бе неравномерно и повърхностно.

Преди три дни Джони се бе събудил и й бе прошепнал да извика някой. На вратата неотлъчно седеше шотландец-часовой, за да спира посетителите, които никак не бяха малко. Криси му каза да влезе и с безпокойство гледаше как Джони с усилие шепне дълго съобщение за Робърт Лисицата. Часовият го записа с микрофон, долепен до устните на Джони. Искаше да му бъде предадено, че ако във въздуха се появи друг газов бомбардировач, могат да го унищожат, като отгоре кацнат с помощта на магнитни захватки трийсет малки бомбардировача и включат двигателите си на координати, противоположни на тези на газовия бомбардировач. Така двигателят му ще избухне. Криси не разбираше за какво става дума, знаеше само, че подобни неща страшно много изтощават Джони. Той пак изпадна в кома и когато часовоят се върна да каже, че сър Робърт благодари на Джони и в случай на нужда ще използват съвета му, тя доста му се ядоса.

Същият часови бе на пост, когато влязоха доктор Маккендрик и Ангъс и Криси се зарече, че ще му се скара. Маккендрик можеше да влиза, но Агнъс — в никакъв случай!

Двамата мъже излязоха и часовоят затвори вратата след тях.

— Виж! — повтаряше Маккендрик, като влачеше Ангъс от стая в стая. — Навсякъде апарати, апарати, апарати! Това някога е било чудесно оборудвана болница. Онези големи неща там — виждал съм ги в една много стара книга — са ги наричали „Рентгенови апарати“. Имали са предмет „радоилогия“.

— Радиация ли? — попита Агнъс. — Не, човече, няма да използваш такова нещо върху Джони! Радиацията се използва, за да се убиват психлоси. Ти не си наред!

— Тези апарати позволяват да се види тялото отвътре и да се разбере какво не е наред. Те са били безценни.

— Тези апарати — ядосано каза Агнъс — са били захранвани с електричество! Защо според теб тук си светим с минни лампи?

— ТРЯБВА да ги накарате да работят! — каза Маккендрик.

— Дори да ги включим, доколкото виждам, има ТРЪБИ. Газът, който е бил в тръбите, е на повече от хиляда години. Не можем да намерим такъв, а дори да можехме, няма как да го вкараме в тръбите. Ти си се побъркал, човече.

Маккендрик го изгледа свирепо:

— Нещо притиска мозъка му! Не мога просто така да пъхна скалпел в главата му. И не мога да си позволя да ГАДАЯ. Не и при Джони Мактайлър! Хората ще ме убият!

— Искаш да видиш какво има в главата му? — каза Ангъс. — С това трябваше да започнеш!

И той се отдалечи, мърморейки нещо за електричеството.

Каза на един от пилотите, които чакаха в готовност за излитане на летището на базата, че трябва много бързо да стигне до лагера. Пилотите не достигаха и бяха много натоварени. Летяха до всички краища на света; установиха нещо като международни линии, по които поне веднъж в седмица пращаха екипи до всички места, където имаше и шепа оцелели хора. Изпращаха с послания Координатори на Световната федерация, вождове и други племенни водачи. Обучаваха още пилоти, но засега разполагаха само с тридесет плюс двама, които бяха в болницата. Тъй че, ако някой помолеше за непредвиден полет — дори да бе шотландец, дори да бе член на първите бойни части — нямаше никакви шансове да успее. От подземната база до лагера обикновено се пътуваше с минна кола.

Ангъс обясни, че става въпрос за Джони. Пилотът му отвърна, че с това е трябвало да започне, набързо го набута в самолета и му каза, че ще го чака да се върне.

Натоварен с мрачна мисия, Ангъс се насочи към тази част на лагера, където държаха пленените психлоси. Една малка площ от стария етаж за спални помещения бе захранвана с дихателен газ и „необновените“ психлоси бяха затворени там с многобройна охрана. Вече наброяваха около шейсет, тъй като от по-отдалечените мини бяха довели доброволно предалите се. Търл го държаха на отделно място.

Ангъс сложи кислородна маска и часовоят го пусна вътре. Осветлението бе слабо и психлосите бяха насядали наоколо с отчаяни изражения. Където и да ходеха, придружаваха ги часовои. Затворниците очакваха контраатака от Психло и не показваха особено желание да общуват.

Шотландският механик забеляза Кер и го извади от апатията му. Попита го известно ли му е дали има някакъв миньорски уред, който позволява да се гледа през твърди предмети. Кер повдигна рамене. Ангъс му каза, че се отнася за Джони и Кер застина неподвижен. Очите му изглеждаха замислени. След това неочаквано поиска Ангъс да го увери, че наистина става въпрос за Джони. Кер въртеше в лапите си малка златна лентичка. Изведнъж скочи на крака и поиска от Агнъс да му осигури охрана и дихателна маска.

Слязоха долу в работилниците и Кер изрови някакъв странен уред от един склад. Обясни, че се използва при анализ на вътрешната структура на мостри от минерали и за откриване на пропуквания вътре в металите. Показа на Ангъс как се работи с него. Излъчващата тръба се поставя под предмета, който трябва да се разгледа и на горния екран се появяват резултатите. Имаше и измервателен уред, който отчиташе наличието на метали в отделни сплави или в скали. Работеше с дължина на вълните, която той нарече „подпротонно поле на излъчване“. Това поле се усилваше от долната тръба, проникваше през мострата и данните се изписваха на екрана отгоре. Тък като бе направен от психлоси, уредът бе доста тежък и обемен и Кер помогна на Ангъс да го занесе до чакащия самолет. Един часовой придружи обратно Кер, а Ангъс се върна във военния лагер.

Изпробваха уреда върху няколко от котките, които бяха пуснали в базата, за да прогонят плъховете. Нищо не им стана. На екрана чудесно личаха очертанията на черепа. Един ранен шотландец доброволно се съгласи да го видят на уреда и в ръката му откриха парченце камък, останало след някакво нараняване в мината. Шотландецът също се чувстваше добре.

Същият следобед в четири часа използваха уреда за Джони. В четири и трийсет вече имаха триизмерна картина и разпечатка върху хартия.

Доктор Маккендрик с огромно облекчение посочи нещо на Ангъс:

— Парче метал! Виждаш ли? Отломък от метал точно под една от трепанационните дупки. Добре! Трябва само да го подготвим и много бързо мога да извадя парчето със скалпел.

— Метал ли? — каза Ангъс. — И скалпел? За Джони? Няма да стане! Да не си посмял да го докоснеш! Веднага се връщам.

След петнайсет минути Ангъс се появи с разпечатката при братята Чамко. Те работеха в отделно помещение в лагера, снабдено с дихателен газ и упорито помагаха на Робърт Лисицата да се поправят щетите от разрушенията. Ангъс навря под носовете им диаграмата.

— Какъв е този метал?

Чамко огледаха малките завъртулки.

— Железен даминит — заключиха те. — Много силна поддържаща сплав.

— Магнитен ли е? — попита Ангъс и те му отговориха, че е магнитен, естествено.

В шест часа Ангъс бе обратно в болницата. Носеше една доста солидна електронамотка, която току що сам бе направил. На нея имаше ръчни захватки.

Ангъс показа на Маккендрик как да я насочва и той прецени откъде най-лесно ще излезе отломъка, без да бъде засегната тъканта.

След няколко минути широкото парче бе в ръцете им. Магнитът го бе извлякъл навън.

По-късно братята Чамко идентифицираха отломъка като късче от горния слой на захватка на боен самолет, „който слой по принцип трябва да е много здрав и много лек“.

До този момент Джони почти не бе идвал в съзнание и никой не знаеше какво се е случило в бомбардировача. Историкът се бе опитал да го разпита, но Криси веднага го изгони. Тъй че, засега си оставаше загадка как е било възможно отломък от захватка да се вклини в главата на Джони.

Както и да е, независимо какво се бе случило на Джони, Криси почувства огромно облекчение. Треската му бе преминала. Дишането му се подобри и цвета на кожата му стана по-здрав.

На следващата сутрин той излезе, от комата, усмихна се едва едва на Криси и на доктор Маккендрик и моментално заспа здрав сън.

Планетарното радио веднага разпространи новината. Животът на техния Джони бе извън опасност!

Музикантите надуха гайдите и задумкаха с барабаните по целия лагер, следвайки по пети викача, който крещеше новината навсякъде, където имаше хора. фойерверки заблестяха и в базата, и в още много кътчета на света. Един от Координаторите в Андите предаде новината, че вождовете на няколко тамошни народи обявили деня за свой национален празник и питали дали е възможно да дойдат и отдадат почит. Един пилот, намиращ се в Лунните планини в Африка поиска помощ от Координаторите и вождовете на тази малка колония, защото не можел да излети заради събралото се ликуващо множество. Радиооператорите в лагера трябваше да карат по две смени, за да се справят с потока съобщения, който ги връхлетя след разпространяването на радостната новина.

Където и да идеше, Робърт Лисицата не можеше да сдържи усмивката си.

3

Дните се нижеха един подир друг, изминаха няколко седмици и за членовете на Съвета, който първоначално се състоеше от свещеника, учителя, историка и Робърт Лисицата, а в последствие в него влязоха и няколко шотландски вождове, назначили свои наместници в родните си места, стана ясно, че Джони упорито обмисля нещо.

Като бяха при него, той често им се усмихваше от леглото си и отговаряше на въпросите им, но дълбоко в очите му се четеше някаква неясна тъга.

Криси се опитваше да ги накара да идват по-рядко, а когато се застояха, ставаше нетърпелива.

Част от руснаците и няколко шведи поправяха сградата на Академията заради неотложната нужда от пилоти. Докато построят наново древната сграда на Конгреса в Денвър, Съветът заседаваше в една от стаите на Академията. Оттам лесно се стигаше както до лагера, така и до подземната военна база. Там устроиха и временните си жилища.

На това заседание Робърт Лисицата нервно крачеше напред-назад, при всяко обръщане поличката му се развяваше, а автоматът Смит и Уесън, окачен на едновремешен офицерски колан, се удряше в столовете.

— Нещо го притеснява — каза той. — Това не е същият Джони.

— Да не би да смята, че бъркаме в нещо? — попита вождът на клан Фергус.

— Не, не е това — каза Робърт. — Той никога не критикува другите, такъв си е по характер. Просто… просто изглежда притеснен.

Свещеникът прочисти гърлото си:

— Може пък да го притеснява състоянието му. Дясната му ръка е почти неподвижна и още не може да ходи. В крайна сметка, свикнал е постоянно да бъде в движение. Пък и какъв ужас е изживял, съвсем сам, ранен. Не мога да си представя как е успял. Толкова време е бил затворен в клетка, преди това… Прекалено много очаквате от него, господа. Нужно му е още време. Той има смел дух и аз вярвам, че…

— Може пък да го притеснява вероятността от контраатака от Психло — намеси се вождът на клан Арджил.

— Трябва да го успокоим по някакъв начин — каза вождът на Фергус. — Бог ни е свидетел, че правим достатъчно за планетата.

Наистина бе така. Световната федерация за обединение на човешката раса бе основана от тези, които не можаха да заминат за Америка с Джони. Около двеста млади шотландци и още петдесет по-възрастни добре се бяха справили с началната работа. След два опасни, но успешни набези — първо до един от древните университети, наречен Оксфорд и после до една подобна развалина в Кеймбридж — се бяха снабдили с книги на различни езици и с още купища материали за други страни. Бяха издирили по карти къде би могло да има изолирани групи хора и за всеки език, за който предполагаха, че може все още да се използва, бяха създали групи, които да го изучават. Подборът им се оказа доста точен. Следите от линийки по ръцете им свидетелстваха колко упорито се бяха трудили. Наричаха се „Координатори“ и приносът им бе безценен в издирването на оцелели групи хора по целия свят.

По последна преценка на Земята бяха останали около трийсет и пет хиляди човека. Това бяха невероятно много хора и Съветът единодушно реши, че никой град не може да побере толкова народ. Повечето от групите оцелели се бяха оттеглили в планински местности, в естествено защитени крепости, които прадедите им бяха укрепили, както в случая с Роки Маунтинз. Но някои живееха в замръзналия север, където психлосите нямаха интерес да ходят, а други просто никога не бяха открити от нашествениците.

Според техните виждания задължение на Съвета бе да запазят племенните и местните традиции и управление и да въведат навсякъде кланната система, назначавайки местни лидери като кланови вождове. Координаторите разпространяваха тези идеи и навсякъде ги приемаха с радост и им оказваха съдействие.

Отрупаните с работа пилоти непрестанно превозваха вождове и посетители, изобщо всички, които се качваха в пътническите самолети. Ако се съберяха прекалено много хора, просто им казваха да изчакат до следващата седмица и те нямаха нищо против.

Но истинска организация за развитие все още не бе създадена. Местният контрол сред племената често бе слаб. При някои все още съществуваше известно ниво на грамотност, при други не. По-го-ляма част от тях бяха бедни, дрипави, недохранени.

Единствено трудният за вярване факт, че след повече от хиляда години най-после бяха свободни от психлосите, дори това да се окаже само временна свобода, ги обединяваше и изпълваше с надежда. Толкова много години бяха съзерцавали от планините останките от градове, до които не смееха да се приближат; толкова много години бяха гледали плодородни равнини и многобройни стада, до които не смееха да се докоснат; толкова много години бяха живели без капка надежда за бъдещето на умиращата си раса. И после изведнъж от небето се спускат ХОРА, които говорят техния език, разказват им за забележителни подвизи, извоювали сегашната свобода, носят им смели надежди и ги изпълват с гордост от собствената им раса.

Никой не се питаше необходимо ли е съществуването на Съвета. Всички искаха да се присъединят и окачваха радиопредаватели по скали и колиби, за да поддържат връзка с членовете му.

Задаваха само един въпрос: Джони Мактайлър, за когото Координаторите толкова им разказваха, член ли е на Съвета? Да, член е. Добре, повече въпроси нямаше.

Но Съветът добре знаеше, че в момента Джони не участва активно в него. Без това да е свързано с някакви политически измерения, всеки член лично бе загрижен за Джони.

По света ставаха всякакви неща, повечето от които се предприемаха без дори да се информира Съвета. Много хора се местеха. Една група южноамериканци с широки панталони и плоски кожени шапки, въртящи ласо и владеещи ездата почти толкова добре както Джони преди, слязоха от един самолет заедно с жените, ласата и седлата за коне и обясниха с помощта на испаноговорящия шотландец Координатор, че се наричат „йанерос“, или „гаучос“, познават добре добитъка и поемат грижата за огромните стада бизони, за да ги запазят и да осигуряват храна за хората от базата и лагера. Появиха се двама италианци от италианските Алпи и поеха грижа за снабдяването с продукти, след като се помириха с възрастните жени. Дойдоха петима германци от Швейцария и отвориха фабрика в Денвър за изработка и поддръжка на ножове и какви ли още не домакински приспособления. Започнаха да им изпращат стари прибори и те им ги връщаха лъскави, работещи като нови. Тази дейност изискваше да се създаде линия за пренасяне на стоки, което допълнително натовари интензивността на полетите. Трима баски се появиха и без никакви нареждания започнаха да изработват обувки; трудността идваше оттам, че Координаторите бяха пропуснали да се занимаят с баски език и обущарите трябваше едновременно да правят обувки от кожите, които южноамериканците прилежно им доставяха, и да учат английски и психлоски. Пристигнаха още много други хора.

— Не можем да се справим с това — сподели един ден с Джони Робърт Лисицата.

Джони само се усмихна леко и му отвърна:

— А нужно ли е?

Освен че се бе заел да запише разказа на Джони за случилото се в бомбардировача, макар че той бе твърде фрагментарен, за да се нарече история, историкът се бе нагърбил и със задачата да събира факти от историята на различните племена през последното хилядолетие. Няколко китайци със сериозни очи бяха дошли от китайските планини да му помагат, но макар усилено да учеха английски, все още не можеха да бъдат много полезни.

Отначало изглеждаше, че езикът ще се окаже сериозна пречка. Но скоро стана ясно, че бъдещият образован човек ще трябва да владее три езика — психлоски като технически език, английски — езика на изкуствата, хуманитарните науки и управлението и собствения си племенен език, ако е различен от английския. Пилотите говореха помежду си на психлоски. Всички надписи в самолетите бяха написани на този език, а също и наръчниците за управление и всичко останало.

Много хора протестираха, че се говори езика на омразните психлоси. Но скоро историкът разбра, че в действителност като език психлоският е съставен от езиците на други народи от вселените и никога не е съществувал самостоятелен език, наречен „психлоски“. Хората се зарадваха на това откритие и оттогава започнаха да го изучават с по-голямо желание, но предпочитаха да го наричат „технически“.

Свещеникът си имаше други проблеми. Трябваше да се оправя с четиресет различни религии. Приличаха си само по едно нещо — мита за завоеванието преди повече от хиляда години. В други отношения бяха на километри разстояние една от друга. Пред вратата му се тълпяха шамани, медици, попове и какви ли не още хора. Много добре знаеше какви вражди могат да се породят заради различията във вярата и нямаше никакво намерение да покръства когото и да било. На хората им трябваше МИР.

Непрестанно им обясняваше, че Човекът е напредвал твърде бавно в развитието си поради вътрешни войни, затова е бил податлив на чужди нашествия.

Що се отнася до митовете — е, сега вече знаеха каква е била истината. С радост бяха готови да забравят тази част от тях. Но по въпроса кои богове и кои дяволи остават валидни… ами…

Свещеникът засега се справяше безпроблемно. Не поставяше под въпрос никоя вяра. Всяко племе искаше да знае каква религия изповядва Джони Мактайлър. Ами той всъщност не изповядва точно определена религия, отговаряше свещеникът. Той бе ДЖОНИ МАКТАЙЛЪР. Мигновено и без изключения Джони Мактайлър ставаше част от тяхната религия. И това решаваше въпроса.

Но Джони продължаваше да лежи, малко заслабнал и всеки ден по настояването на Криси и доктор Маккендрик се опитваше да ходи и да раздвижва ръката си. И когато свещеникът му каза, че той е намерил място в пантеона на около четирсет религии, той не отвърна нищо. Просто си лежеше, а от дълбините на очите му не бликаше особен живот или интерес.

Това положение не даваше мира на Съвета.

4

Джони лежеше полубуден в леглото си и нямаше желание да се събуди.

Тайната, която се криеше зад неговата летаргия бе чувството, че се е провалил. Вероятно бомбите не бяха засегнали Психло. Може би всичко това бе само мимолетно състояние на мир за хората. Може би много скоро по хубавите долини на тази планета отново няма да съществува човешки живот.

А дори ако бомбите са свършили работата си и Психло вече не представлява заплаха за тях, той бе разбрал, че във вселената има и други раси, не по-малко жестоки и безмилостни от психлосите. Как планетата би могла да се защити срещу тях?

Този въпрос го преследваше при всяко пробуждане. Глождеше съня му. Хората изглеждаха толкова щастливи и така усилено работеха, сякаш сега започваше истинският им живот. Колко жестоко щеше да бъде, ако това сега се окаже съвсем кратко. Всички щяха да бъдат смазани.

Днешният ден обещаваше да бъде като всички останали. Ще стане, един от руснаците ще му донесе закуската и ще помогне на Криси да оправи стаята. След това ще дойде Маккендрик и ще правят упражнения за раздвижване на ръката, след което ще се опита да походи. Нямаше нищо страшно, просто някои неща трябваше да ги усвоява наново. След това щяха да го посетят сър Робърт или свещеникът, щяха да поседят смутени за малко, докато Криси не ги отпрати. Още няколко банални рутинни неща и денят ще си иде. Потискаше го това, че се е провалил. Виждаше по-ясно от другите колко жестоко ще бъде разочарованието, ако психлосите ги нападнат. Като видеше щастливо лице, чувстваше се виновен — след колко ли време щастието ще се превърне в скръб?

Когато историкът дойде да го разпитва, Джони му разказа доста съкратено историята с бомбардировача — колкото да се знае какво може и какво не може да се направи, ако се появи друг бомбардировач. Доктор Макдермот усети, че Джони премълчава по-голяма част от случилото се, но Криси настоя да си върви.

Тя току що бе измила лицето му и го преместиха на маса с колела. В този момент Джони забеляза нещо странно в поведението на руснака, който го обслужваше. Но не се впечатли особено, тъй като знаеше, че отвън винаги има шотландци, които го пазят от натрапници и безпокойство. Отначало самият той протестираше срещу това, но като видя колко ги разстройват протестите му, се съгласи.

Джони не бе виждал точно този руснак от две седмици. Други бяха заели мястото му. Един ден преди известно време руснакът бе влязъл при Джони с огромна синина на окото и с победоносна усмивка. Джони попита Криси и тя му обясни, че руснаците понякога се бият помежду си за това кой да обслужва Джони. Е, ако се съди по вида на този, май никой не можеше да го победи. Висок колкото Джони, с леко раздалечени очи, облечен в шалвари и бяла туника, руснакът изглеждаше доста внушително. Черният му мустак стърчеше от двете страни на големия му нос. Разбира се, казваше се Иван.

След като му поднесе закуската, той се оттегли и така се вторачи в Джони, че направо щеше да го погълне.

Един от Координаторите влезе, като се подхлъзна до вратата. Намръщеният часовой тайно се закле да прати да извикат сър Робърт още щом вратата се затвори.

Джони въпросително погледна руснака.

Руснакът се поклони от кръста, застана мирно и вперил поглед право пред себе си, каза:

— Приятно ми е да се запозная с Вас, сър Джони Тайлър.

Имаше доста силен акцент. След тези думи млъкна.

Джони продължи да яде ечемичената каша със сметана.

— Приятно ми е — безразлично отвърна той. Руснакът продължаваше да седи неподвижно.

След това очите му умолително се насочиха към шотландския Координатор.

— Той знае само това на английски, сър Джони. Има новини и подарък за Вас.

В този момент Криси бе с метлата в ръце, а копринената й — коса с цвят на жито бе завързана с кожена лента, за да не влиза в очите й. Тя се наостри при това нарушение на реда и изглеждаше така, сякаш всеки момент ще цапардоса и двамата с метлата. Джони й махна с ръка да не се намесва. Беше заинтригуван. Руснакът сякаш щеше да избухне, ако още малко задържи новините си.

Иван блъвна дълъг поток руски думи и Координаторът преведе:

— Казва, че е полковник Иван Смоленск от Хинду Куш — намира се в Хималаите. Някои от тамошните жители говорят руски, други говорят някакъв афганистански диалект. Всъщност там няма армейски части. „Полковник“ при тях значи „баща“. В действителност те са косаци.

Руснакът реши, че Коордиаторът говори прекалено много — той не бе казал толкова неща. Избоботи още нещо. Координаторът изясни някои неща и се обърна към Джони, но Криси се намеси:

— Това нарушава правилата — черните й очи гневно просветваха.

Координаторът се страхуваше от нея и Джони трябваше изрично да го подкани, за да продължи.

— Явно когато са разбрали, че могат свободно да се движат наоколо — степите са огромни — една от ротите им — така наричат големите си семейства — тръгнала към планината Урал. Свързали се по радиото с него — явно всеки може да го използва — и му предали някакво съобщение. Нашият Координатор там им разказвал за тази база и неизвестно защо ротата сметнала, че там може да има подобна руска база. Върнали се и се свързали с Иван, който вече бил тук и той веднага заминал със самолет. Това е напълно възможно — самолетите по разписание обикалят различните племена веднъж седмично. Той се качил на най-бързия кон и се понесъл като вятър към Урал, за да провери лично. Току що се е върнал и имал нещо да ти казва.

— Би трябвало да го каже на Съвета! — каза Криси. — Джони не е в състояние да изслушва подобни неща!

Руснакът пак блъвна поток руска реч. Координаторът с неудобство започна да превежда (не искаше да ядосва Криси; тя бе толкова красива и беше прочута почти колкото Джони).

— Наистина ИМА такава база. Голяма е колкото тази и също е пълна с атомни бомби, оръжия и трупове.

Джони донякъде бе заинтригуван. Базата можеше да им послужи като място за укриване, ако имаше контраатака.

— Кажи му, че това е чудесно. Може да се разчисти и да се използва.

Руснакът и Координаторът си размениха няколко реплики и последва фойерверк от думи. Руският сякаш излизаше от самите стени!

В този момент влезе Робърт Лисицата. Трудно си поемаше дъх, защото бе тичал, ядосан от това, че някой безпокои Джени и заобикаля установения ред. Но се спря и не каза нищо. Джони изглеждаше заинтригуван — нещо, което не се бе случвало в последно време. Ветеранът се облегна на стената и даде знак на Координатора да продължи.

Той бе доста развълнуван. Досега имаше доста опит в общуването с племенни вождове и знаменитости, но тук се бяха събрали три от най-прочутите хора на планетата, особено сър Джони. В същото време полковник Иван само дето не тропаше с крака, за да го подкани да превежда.

— Казва, че тъкмо това е унищожило човешката раса. Казва, че храбрата Червена армия се е борила срещу капиталистическите и империалистическите войнолюбци (за него това са само имена, сър Джони, нямат никаква политическа стойност) и погълнати от собствените си вражди, не са си сътрудничели, когато е дошъл нашественика. Освен това казва, че докато племенни войни винаги е имало и ще продължава да има, войни между цели народи не трябва да се допускат, защото те носят зло на всички хора. Казва, че повече не трябва да се допуска хората на Земята да са разединени и да се бият помежду си. Той държи да подчертае това, сър, и казва, че всички руски племена мислят като него.

Джони отмести подноса с храна и руснакът, спомнил си изведнъж какви бяха задълженията му, пристъпи напред и го взе. След това продължи да държи реч на руски.

Координаторът извади някакви листове:

— Останали са грамотни, сър. Той и някои от вождовете ми дадоха тези документи. Нямат много хартия, затова прощавайте, че са в такова състояние. Мисля, че са ги намерили в базата. Искат да чуят мнението Ви.

Робърт Лисицата реши, че Джони изглежда уморен.

— Това е работа на Съвета. Хималайските вождове са членове на Съвета.

Руснакът сякаш благоговееше пред своите думи и продължи.

— Не, казва той — преведе Координаторът. — Съветът е тук, на този континент, а базата е там, на другия. Казва, че има цели силози с ядрени оръжия, насочени към този континент отпреди повече от хиляда години. А той не иска да Ви се случи нищо лошо, сър Джони. Затова настоява група от южна Америка и Аляска — защото му е известно, че североамериканци почти не са останали — да поемат управлението на онази база под твое ръководство. Казва, че ако американската база се управлява от руснаци, те никога няма да стрелят към Русия. И ако хора от този континент отидат в онази база, те също никога няма да стрелят по своя континент. Всичко са измислили, сър Джони. Написано е на тези листове. Измислили са го в Русия. Ако ти се съгласиш и напишеш името си тук долу…

Робърт Лисицата наблюдаваше Джони. За пръв път младежът бе заинтригуван. Робърт предполагаше, че Съветът вероятно няма да има нищо против. Джони го погледна. Робърт кимна. Джони взе химикала, който му поднесоха и написа името си върху листа.

Руснакът едва не се пръсна от облекчение. След това се обърна към Координатора, който преведе:

— А сега иска да ти поднесе подарък.

Иван остави подноса на пода и бръкна в джоба на туниката си. Извади златна плочка с голяма червена звезда по средата и две петлици за ревер, обшити с едновремешна сърма. Поднесе ги на Джони. Координаторът каза:

— Звездата е красяла шапката на Маршала от Червената Армия, който по онова време е командвал базата. Петлиците са били на ревера му. Казва, че от сега нататък са твои. ТИ командваш И ДВЕТЕ бази.

Джони леко се усмихна, руснакът го разцелува по двете бузи и бързо излезе от стаята.

Робърт разгледа документите, а Криси побърза да прибере подаръците в кожената торбичка на Джони.

— Ако това се бе случило преди около хиляда години, — каза Робърт Лисицата — нещата сигурно щяха да изглеждат по съвсем различен начин.

Криси му даде знак да си върви. Джони изглеждаше уморен.

— Съветът ще разгледа този въпрос. В онази база може би има жизнено важни материали.

— Не е лошо да се разчисти и да се филтрира — каза Джони. — Може да им послужи, ако отново се появят газови бомбардировачи.

Когато доктор Маккендрик дойде да помага на Джони с упражненията за ръката отбеляза, че има подобрение. Но Джони горчиво каза:

— Може и да има, но не е достатъчно! В крайна сметка май не се оказах чак толкова умен.

ШЕСТНАДЕСЕТА ГЛАВА

1

Мрачен, Търл седеше в тъмната си дупка.

Държаха го отделно от другите психлоси; ако беше при тях, досега да са го разкъсали на хиляди парченца. Бе затворен в стаичка, която на времето се използваше като склад за почистващи препарати. Прекараха циркулатор за дихателен газ. Вътре имаше тясно легло, дълго дванайсет фута. Бяха направили и един малък отвор, през който му подаваха храна — през въртящата се вратичка можеше да се надзърне към външния коридор. Под вратата бе прокаран двустранен вътрешен радио предавател.

Бе здраво залостен. Вече опита всички възможни начини да се измъкне, но не се получаваше. Не бе окован във вериги, но пред вратата денонощно дежуреше часовой с автомат.

За всичко бяха виновни женските — както Чърк, така и двете момичета на животното. Преценката му за случилото се не бе съвсем вярна, но затова пък той бе напълно убеден, че не греши. Търл бе майстор на самозаблудата, а през последните дни направо надминаваше себе си.

Само като си помислеше в какво състояние се намира сега и как бе мечтал за власт и богатство на Психло, как щяха да му се кланят управниците, а всички останали да треперят от страх пред него, се разтърсваше от едва потискан гняв. Тези животни го лишават от всичко, което сам си бе извоювал! Десет красиви златни капаци на ковчези лежаха в гробището на компанията на Психло — в това бе напълно убеден. Сладката мисъл, как някой ден ще се промъкне тайно и ще ги изрови от земята, му доставяше огромно удоловствие, сравнимо само с удоволствието от мисълта за властта и богатството, които го чакаха след това.

Беше се сприятелил с тези животни. А как се отнесоха те с него? Стаичка за боклуци!

Но на Търл ни най-малко не му липсваше хитрост. Изправи се от леглото и започна усилено да мисли. Сега му бе времето да прояви спокойствие, трезвомислие и съобразителност.

Ще се добере до Психло. Ще унищожи тези животни и планетата им, окончателно и завинаги. Ще изрови ковчезите. Ще му се кланят и ще треперят пред него. На нищо няма да позволи да му се изпречи на пътя!

Започна внимателно да претегля на какво би могъл да разчита в сегашната ситуация. Най-напред, естествено, на ума си — това се разбираше от само себе си. Второ, беше почти сигурен, че първото животно, което хвана, е забравило за огромното количество експлозив, заровен в онази клетка. Трето, имаше ТРИ дистанционни управления — едното все още бе в неговия офис, другото му го бяха взели, а последното бе оставил зад вратата на клетката в случай, че по някакъв начин го измамят и го затворят там. С него възнамеряваше да вдигне във въздуха женските или да задейства електрическата система на решетките и бе сигурен, че не са го открили. Четвъртото му преимущество бе доста стабилно, а петото бе направо непоклатимо.

Чудесно!

Продължаваше да седи в полумрака и умът му не спираше да работи. След няколко дни планът бе готов. И най-малките подробности от пъкления замисъл бяха идеално замислени, идеално изгладени и трябваше само да го пусне в действие.

Първата стъпка бе да ги накара да го преместят в клетката. Добре. Знаеше как да го направи.

Една сутрин омекналият и разговорлив Търл забеляза, че часовите не носят полички. Надничайки иззад въртящата се вратичка на отвора за храна, Търл се постара да прикрие възбудата си. Премери с поглед съществото отвън. Носеше дълги панталони и пристегнати с връзки ботуши, а отляво на гърдите имаше някакъв знак — едно крило.

Търл може и да бе отличник в училището на компанията, но не бе лингвист. Това влизаше в хуманитарните науки, а кой уважаващ себе си психло имаше нещо общо с тях? Тъй че, трябваше да разчита на късмет.

— Какво — попита Търл по предавателя — означава това крило?

Часовоят сякаш се стресна. Добре, помисли Търл.

— Според мен трябва да има две крила — продължи той.

— Две крила имат завършилите пилоти — каза часовоят. — Аз още уча за пилот. Но някой ден ще имам две крила!

Търл остави настрана убеждението, че с животните не можеш да се разбереш. Арогантността изискваше да не ги забелязваш, но нуждата диктуваше да се съобразяваш с тях. Това нещо говореше на психлоски. С чинкоски акцент, както можеше да се очаква, но все пак психлоски.

— Убеден съм, че ще заслужиш двете крила — каза Търл. — Трябва да отбележа, че говориш отлично психлоски! Но ти трябва още практика. Най-много помага общуването с истински психло.

Часовоят светна. Изведнъж осъзна, че това е напълно вярно. И пред него стоеше истински психло. Никога преди не бе разговарял с психло. Беше съвсем ново преживяване. Представи се на Търл, това поне бе лесно. Каза, че е Ларс Торенсон, един от шведите, дошли преди месеци да се обучават да станат пилоти. Той не споделяше озлоблението на някои от шотландците срещу психлосите, защото народът му никога преди не ги бе срещал, тъй като живееха далеч в Арктика. Смяташе, че шотландците най-вероятно преувеличават. А между другото, Търл може ли да лети със самолет?

О, разбира се, му отвърна Търл и това бе самата истина. Търл бе майстор пилот на всякакви самолети, имаше чудесна бойна подготовка, можеше да се спусне перпендикулярно надолу в минна шахта, дълбока пет мили и да изтегли повредена машина.

Часовоя се бе приближил. Летенето бе любимото му занимание, а пред себе си явно имаше голям майстор. Каза, че най-добрият им летец е Джони, а Търл познава ли го?

О, да, Търл не само го познава, но преди да стане това неразбирателство, самият той го бе учил на някои трикове. Затова Джони бе толкова добър летец. Чудесно същество, между другото. Търл бе най-добрият му приятел.

Търл бе въодушевен. Значи кадетите сменяха претоварените часовои в някои от дежурствата.

В продължение на няколко дни всяка сутрин Ларс Торенсон усъвършенстваше своя психлоски и изучаваше тънкостите при бойните полети. И то от един майстор, при това някогашен приятел на Джони. Нямаше и понятие, че ако приложи някои от тези „трикове“, ще загуби и най-лесната въздушна битка. В последствие трябваше да избиват от главата му тези глупости, за да не се пребие. Търл добре съзнаваше, че това е опасна игра, но не можеше да се сдържи.

До един момент поправяше грешките на часовоя, но една сутрин каза, че трябва самият той да поработи върху някои думи и че би било добре да имат на разположение речник. Речници имаше в изобилие и на следващата сутрин часовоят му донесе един.

С голямо задоволство Търл се захвана да работи с речника, докато часовоят не бе на смяна. Имаше огромно количество думи в сборния език психло, които на практика никога не се използваха от психлоси. Бяха се промъкнали в езика от чинкоски и от други чужди езици. Психлосите никога не употребяваха тези думи, защото не можеха да схванат концептуалното им значение.

Тъй че Търл се зае да търси думи и изрази като „изкупвам вина“, „покаяние“, „лична вина“, „жалост“, „жестокост“, „справедлив“, и други подобни. Известно му беше, че такива думи съществуват и се използват от други раси. Беше много, ама много трудно и по-късно щеше да си спомня, че това бе най-тежката част от задачата му. Бяха му толкова НЕПОНЯТНИ, абсолютно ЧУЖДИ!

Скоро Търл с доволство отбеляза, че е готов да започне следващия етап.

— Знаеш ли, — каза той една сутрин на часовоя, — чувствам се много виновен, че на времето бях затворил бедния Джони в клетка. Всъщност, жадувам да изкупя злините, които съм сторил. Лично моя бе вината, че той бе подложен на такава жестокост. И с цялото си сърце желая да се покая. Чувствам се ужасно виновен и изпитвам жалост към Джони за това, което съм му сторил. Мисля, че ще е справедливо, ако изкупя вината си, като страдам в клетката, както той на времето.

Търл чак се изпоти, докато наприказва всички тези неща, но това го накара да изглежда още по-убедителен.

Часовоят редовно записваше разговорите им, за да може след това да ги прослушва и да поправя произношението си. И понеже никога преди това не бе чувал тези думи на психлоски, се зарадва, че ги има записани на диск. Търл също се радваше. Представлението му струваше много усилия.

Като остана свободен вечерта, часовоят прослуша всичко на спокойствие. Реши, че няма да е зле да докладва на командира на лагера.

Командирът бе нов, от рода Арджил, известен с храбростта си по време на предишни нападения и с големия си опит, но не в Америка. Лекотата, с която един радиационен куршум можеше да вдигне във въздуха всеки психло, го бе накарала малко да ги презира в сегашното им положение. Освен това си имаше и свои проблеми.

Буквално тълпи хора от целия свят идваха със самолети като туристи и обикаляха лагера. Координаторите ги развеждаха наоколо и им показваха къде какво е станало. Бяха с различи цветове на кожата, говореха различни езици и общо взето бяха досадни. Всички до един искаха да видят жив психло. Повечето никога не бяха виждали такъв екземпляр, нищо че векове наред бяха живели под тяхно робство. Някои вождове и други величия получаваха от Съвета специално разрешение. А това означаваше допълнителни часовои, с каквито командирът не разполагаше; означаваше слизане долу в спалните помещения, където външни хора не трябваше да има; и в крайна сметка означаваше излагането на опасност на самите посетители, защото някои от психлосите НЕ БЯХА обновени.

Тъй че, командирът се зарадва на идеята. Излезе и огледа клетката. Очевидно бе възможно да се прекара ток в оградата — да, всъщност вече беше прекаран. Чудесно, по решетките можеше да се пусне високо волтов ток. Ако се постави защитна преграда отпред, за да не се приближават хората до решетките, най-после ще се отърве от глупавите обиколки из спалните помещения.

Освен това му се понрави идеята да си има „маймуна в клетка“. Това щеше да се отрази добре върху поведението на другите психлоси. Освен това ще бъде допълнителна атракция. Напълно нормално бе някой да поиска да се поправи и да изкупи вината си. Затова той накратко изложи въпроса на едно от заседанията на Съвета. Бяха заети с други неща и не му обърнаха особено внимание, освен това той пропусна да спомене, че става въпрос за Търл.

Техниците направиха проверка дали системата работи нормално. Токът лесно можеше да се прекъсне от конекторната кутия, прикрепена към един стълб. Издигнаха предпазна преграда, за да не пострада някой от тока.

Придружен от много часовои, Търл бе преместен в старата клетка на Джони и на двете момичета. Преливаше от радост, грижливо маскирана под скръбното му изражение.

— Ах, отново мога да гледам небето! — възкликна Търл. (Мразеше синьото небе на Земята сякаш бе отровен газ). — Но не трябва да се наслаждавам на това. Съвсем справедливо е да бъда затворен тук, изложен на всеобщи подигравки (беше научил още нови думи) и присмех. Заслужил съм си го!

И така Търл съвсем честно пое задълженията си. Хората се тълпяха, той гледаше разярено и подскачаше наоколо, зъбеше им се иззад стъклото на дихателната си маска. Децата пищяха и бягаха далеч от преградата. Беше чувал как някакви горили — зверове, които живеели в Африка — се бият по гърдите и той правеше същото.

Стана истински хит. Тълпите прииждаха, за да видят истински психлос, дори го замерваха с разни неща.

Бяха чували, че е връзвал Джони с каишка. Един ден младият Ларс го посети и през решетките му каза, че хората питат къде е каишката.

Търл сметна, че идеята е страхотна. След два дни при него влязоха петима часовои, сложиха му желязна каишка и верига и го завързаха за стария стълб.

Командирът на лагера бе щастлив и доволен. Но все пак каза на часовоите, че ако Търл прояви и най-малкия знак на неподчинение, веднага да го очистят.

Докато се кълчеше и ревеше, устата на Търл бе разтегната в усмивка. Планът му вървеше чудесно.

2

Джони захвърли настрана книгата и побутна обяда си, без да се е докоснал до него.

Мигновено застанал нащрек, часовоят пред вратата надникна през стъклото. Полковник Иван автоматично зае позиция за стрелба — шумът му заприлича на удар от граната.

— Изглежда безсмислено — каза на себе си Джони. — Просто безсмислено.

Другите се отпуснаха — явно не бе нещо спешно. Часовоят зае обичайната си поза, а полковникът продължи да бърше белите плочки.

Но Криси не се успокои. Джони много рядко ставаше раздразнителен, но от известно време насам, откак непрекъснато четеше книги — тя не можеше да чете, но книгите май бяха психлоски — с всеки изминат ден състоянието му се влошаваше.

Недокоснатият обяд я тревожеше. Беше еленово месо, задушено с диви билки, специално приготвено за Джони от леля Елън. Преди седмици тя се бе втурнала към старата база, успокоена и щастлива. Поздрави го и му каза, че за малко страховете й да се сбъднат, но слава богу, беше останал жив! Докато стоеше в стаята и му се радваше, тя видя с какво го хранят. Старото селище бе само на няколко мили от базата и леля Елън започна всеки ден да му носи любимите му ястия или лично, или ги пращаше по едно момченце. Трябваше само да се притоплят и да му се поднесат. Леля Елън или момченцето обикновено изчакваха, за да вземат обратно съдовете. Ако види, че храната не е побутната, щеше много да се разстрои. Криси си каза, че трябва или да накара часовоя да я изяде, или тя самата да хапне от нея. Щеше да бъде неучтиво да върне еленовото задушено непобутнато.

Ако не се затрудняваше с ходенето, Джони щеше да иде до книгата и да я ритне. Обикновено се отнасяше с голямо уважение към книгите, но не и към тази. Тя и още няколко подобни текстове се отнасяха за „математиката на телепортирането“. Изглеждаха напълно неразбираеми. Психлоската аритметика бе отвратителна. Джони предполагаше, че понеже психлосите имаха шест нокъта на дясната си лапа и пет на лявата, бяха избрали ЕДИНАДЕСЕТИЧНА бройна система. Цялата им математика бе структурирана на базата на числото единайсет. Джони бе чувал, че човешката математика се основава на „десетична бройна система“. Нямаше как да разбере със сигурност. Бе изучавал само психлоска математика. Но тази математика на телепортирането бе на много по-високо ниво от обикновената психлоска аритметика. Книгата, която току що бе захвърлил на земята, му причини главоболие, а напоследък почти не се оплакваше от болки в главата. Книгата се наричаше „Основни принципи на интегралните телепортационни уравнения“. Ако това бяха основни принципи, как ли ще изглежда нещо по-сложно! Нищо не се връзваше!

Надигна се и колебливо се изправи, като се подпираше с лявата ръка на леглото.

— Аз — произнесе той с решителност в гласа — ще изляза оттук! Няма смисъл да седя и да чакам небето да се стовари върху ни! Къде ми е ризата?

Това беше нещо ново. Полковникът се притече на помощ, но Джони му махна да стои настрана — можеше и сам да се оправи.

В бързината Криси започна да отваря чекмедже след чекмедже. Часовоят, който имаше заповед да докладва за всичко необичайно на Робърт Лисицата, веднага взе радиотелефона.

Джони избра един бастун от многото, с които доктор Маккендрик го бе карал да тренира да ходи. Трудно бе, защото десният крак и дясната му ръка на практика бяха неподвижни и той трябваше да се опира на бастуна с лявата ръка и със същия крак да подскача, което не се получаваше особено добре. Тази тояжка бе подарък от един африкански вожд, който не знаеше, че Джони е куц. Беше от черно хубаво дърво, с красиви орнаменти. Използваха ги не само като тояжки, а и като оръжия, които хвърляха срещу врага. Африканците сигурно бяха едри мъже, ако се съди по големината на тояжката. Идеално пасваше на ръста на Джони, освен това имаше и много удобна дръжка.

Той се приближи с куцукане до бюрото, почти седна на него и свали болничния халат. Криси бе намерила три кожени ризи и нещо в него го подтикна да избере най-старата и най-зацапаната. Нахлузи я през глава и изчака Криси да застегне връзките през кръста. Обу някакви кожени панталони и Криси му помогна да си сложи мокасините.

Напъна едно чекмедже и то се отвори. Един от обущарите бе направил специално за него кобур, който да седи от лявата страна и го бе приспособил да се затъква в стария му златист колан. Сложи ги над ризата.

В кобура имаше револвер Смит и Уесън 745-ти калибър. Можеше да стреля с радиационни куршуми. Джони го извади и го върна обратно в чекмеджето. Взе един малък пистолет, провери дали е зареден и го пъхна в кобура. Полковникът го изгледа странно и Джони каза:

— Днес няма да убивам психлоси.

Тъкмо се опитваше да пъхне дясната си ръка в колана, за да не му пречи, когато от коридора долетя врява.

Джони твърдо бе решил да излезе, затова не обърна голямо внимание на шумотевицата. Сигуро Робърт Лисицата или свещеникът идваха при него да говорят по някакви работи на Съвета.

Но се лъжеше. Вратата с трясък се отвори и дежурният за деня офицер от базата капитан Макдаф, едър шотландец на средна възраст, облечен в поличка, се втурна в стаята.

— Сър Джони! — каза Макдаф.

Джони продължаваше да мисли, че не искат да го пуснат да излезе и отвори уста да каже нещо не особено любезно, но капитанът го изпревари и изстреля това, което имаше да казва:

— Сър Джони, повикали ли сте при себе си някакъв психлос?

Джони се оглеждаше за шапка. Бяха му обръснали косата заради операциите и не искаше да излиза навън гологлав, като опърлена пума. След това изведнъж проумя значението на въпроса. Взе тояжката, приближи се до вратата не особено стабилно и надникна през нея.

Отвън седеше Кър!

На силната светлина от миньорските лампи Кър изглеждаше доста окаяно. Козината му се бе сплъстила от мръсотия; лицето иззад маската му бе пожълтяло и станало на петна; туниката му бе съдрана от едната страна и носеше само един ботуш. Нямаше шапка. Дори ушите му изглеждаха не на място.

Бяха го вързали с четири вериги, всяка от които държеше отделен войник. Погледнато отстрани, човек би казал, че са се престарали заради психлото джудже.

— Горкият Кер — каза Джони.

— Вие ли изпратихте да го повикат, сър Джони? — попита кпитан Макдаф.

— Нека влезе — Джони пак се облегна на бюрото. Хем му беше жал, хем му бе забавно.

— Мислите ли, че това е разумно? — каза Макдаф, но пусна вътре Кер и войниците.

Джони им каза да оставят на земята веригите и да излязат от стаята. Четиримата войници, които Джони никога не бе виждал, се оттеглиха с насочени към Кер оръжия. Джони каза на всички да излязат. Полковникът зейна от учудване.

Криси смръщи нос. Каква воня! Ще трябва после всичко да почиства.

Никой не искаше да излиза. Джони видя изпод маската молещия поглед на Кер. Той пак махна на всички да излизат и макар с огромно нежелание, този път се подчиниха и затвориха вратата отвън.

— Наложи се да излъжа — каза Кер. — Трябваше да те видя, Джони.

— Май скоро не си се ресал, а? — каза Джони.

— Държат ме в една дяволска дупка. За малко да полудея. От поста началник на планетата паднах направо в мръсотията. Имам само един приятел и това си ти, Джони.

— Не знам защо и как си ги накарал да те доведат тук, но…

— Ето защо! — Кер пъхна мръсната си лапа под скъсаната риза без да му мине през ума, че ако бе по-нервен, Джони можеше да го застреля. Макар не с такава бързина, Джони умееше да вади пистолета си и с лявата ръка. Но той познаваше Кер.

Кер извади една банкнота.

Джони я взе с известно любопитство. Беше ги виждал само отдалече, когато на психлосите им изплащаха заплати и никога не бе държал такова нещо в ръцете си. Знаеше, че това е основната им обменна единица и е много ценна.

Бе широка около шест инча и дълга един фут. На пипане хартията бе малко грапава, но блестеше. От едната страна бе синя, от другата — оранжева. Имаше отпечатано съзвездие с една ярка звезда. Но най-интересното бе, че по нея имаше надписи на около трийсет езика: трийсет номерични системи, трийсет различни типа букви — а, един от тях бе психлоски. Джони прочете какво бе написано.

„Галактическа банка“, „Сто галактически кредита“, „фалшификаторите на банкноти се наказват с изпаряване“ и „Може да се обмени при представяне в галактическата банка“.

От синята страна имаше снимка на някой, или на нещо. Приличаше на хуманоид, може би бе толнеп, за какъвто бяха сбъркали Данълдин, или може би… кой знае? Лицето бе достолепие, олицетворение на съвършенството. От другата страна имаше снимка с подобна големина на някаква внушителна сграда с многобройни колони.

Всичко това бе много интересно, но Джони бе решил днес да върши други неща. Върна банкнотата на Кер и отнова започна да се оглежда за шапката си. Притесняваше го обръснатата му глава.

Кер изглеждаше леко разочарован.

— Това са сто кредита! — каза той. — Банката не е психлоска. Психлосите, както и всички останали, използват тази банка. И не е ФАЛШИВА! Познавам ги. Виж как блести. И тези малки линийки тук около подписа…

— Опитваш се да ме подкупиш, или какво? — каза Джони, като остави шапката, която бе намерил и реши да потърси вместо това някаква цветна лента за глава.

— Защо не! — каза Кер. — Виж, Джони, на мен вече тези пари не ми трябват. Погледни!

Джони се намести по-удобно на бюрото и послушно погледна.

Кер хвърли поглед към вратата и като се убеди, че никой друг не гледа, с драматичен жест отгърна туниката и я хвърли на земята.

Гърдите му бяха жигосани.

— Трите черти на отрицанието — каза той. — С тях белязват криминалните престъпници. Предполагам ти е известно, че съм бил престъпник. Това бе едно от нещата, с които ме държеше Търл. Затова знаеше, че може да ми се довери да ходя насам-натам и да те обучавам. Ако ме бяха върнали на Психло заради фалшивите документи, щяха да ме изпарят. Ако психлосите завладеят отново това място, ще заподозрат оцелелите в предателство и като ни проверяват един по един, ще разберат какъв съм. Няма да ти казвам истинското си име — така няма да могат да те обвинят в съучастничество. Разбираш ли?

Джони никак не разбираше. А най-малко му бе ясно как след като застрелят Кер на място, ще тръгнат да се занимават с някакви „съучастници“. Но той кимна. Така до никъде нямаше да стигнат. Къде ли беше сложила Криси лентите, които откриха?

— А ако освен това намерят в мен два билиона галактически кредита, ще ме изпарят БАВНО! — каза Кер.

— Два билиона?

Кер му разказа, че явно старият Нъф е мамил компанията през всичките трийсет години, докато е заемал длъжността си тук. Неща, до които дори Търл не се е докопал — например комисионни за жените-администраторки, които са водили сметките, двойни цени на кербангото, може би дори е продавал руда на чужденци, които са я изнасяли с космически кораби, кой знае какво още. Нъф спял на четири дюшека и Кер усетил, че шумолят по странен начин. И понеже той обичал да спи само върху един дюшек, разпорил един ден най-горния и какво да види!

— Къде са? — попита Джони.

— Отвън в приемната — каза Кер.

Дребният психлос закопча наметалото си и Джони повика през малкото прозорче на вратата един от часовоите. Кер излезе, влачейки подир себе си свободните краища на веригите и се върна с голям сандък, който тежко стовари на земята. После пак излезе и се върна с друг такъв сандък. Макар че бе дребен — само малко по-висок от Джони — Кер бе доста силен. Преди някой да успее да го спре и въпреки влачещите се вериги, той за кратко време напълни цялата стая със стари съндъци от кербанго и всички бяха претъпкани с галактически кредити!

— Има още в банковата му сметка на Психло — каза Кер, — но тях не можем да ги вземем. — Седеше задъхан и широко се усмихваше. — Сега можеш да плащаш на предатели като братята Чамко в брой!

Капитан Макдаф се опитваше от известно време да каже на Джони, че са проверили сандъците за експлозиви и настоятелно питаше какви са тези неща в тях. Освен това любопитстваше как е успял Джони да прати вест до лагера, без никой от часовоите да знае за това и дали са постъпили правилно, като са му довели Кер? Беше съвсем объркан. Някакъв психло тичаше насам натам и потракваше с вериги, а Джони се смееше.

— И ти искаш…? — попита Джони Кер.

— Искам да изляза от този затвор! — примоли се Кер. — Мразят ме, защото бях над тях. Те и преди това ме мразеха, Джони. Аз познавам машините. Нима не те научих да управляваш всички машини, с които разполагаме тук? Чух, че на онова място, което наричате „Академията“, сте имали машинно училище. Те не могат да знаят колкото мен и теб! Нека да ида и да ги уча, както на времето учих теб!

Кер бе толкова трогателен, така горещо се молеше, убеден, че постъпва възможно най-правилно, че Джони не можеше да сдържа смеха си, докато накрая и челюстта на Кер се разтегна в усмивка.

— Мисля, че идеята е страхотна, Кер — каза Джони. В този момент вдигна очи и видя на вратата намръщеното лице на Робърт Лисицата.

— Сър Робърт, — каза Джони на английски — мисля, че си имаме нов машинен инструктор. Мога да гарантирам, че познава отлично всички машини.

Джони се усмихна на Кер и каза на психлоски:

— Наемаме те на работа при следните условия: четвърт кербанго на ден, пълна заплата плюс премии, стандартен договор, само няма да влиза точката за погребение на Психло. Съгласен ли си?

Отлично знаеше, че Кер е скрил някъде няколкостотин хиляди кредита за себе си.

Кер многозначително закима с глава. Беше скътал няколкостотин хиляди за черни дни. Протегна лапа към Джони. След като най-важната работа бе свършена, Кер се обърна към Джони, приближи се и с психлоския еквивалент на шепот каза:

— Имам още нещо за теб, Джони. Сложили са Търл в клетка. Внимавай, Джони! Търл е намислил нещо!

След като дребният психло бе излязъл, Робърт Лисицата погледна към купчините пари.

— Подкуп за работа — каза Джони. — Доста скъпичко излиза в последно време. Предай ги на Съвета. — той се смееше.

— Това са галактически пари, нали? — каза Робърт Лисицата. — Ще се свържа с един шотландец, Макадам, в университета в Хайландс. Той разбира от пари.

Но Робърт се чудеше защо ли Джони е облечен. Радваше се да го види в радостно настроение, макар да му се струваше безразсъдно момчето да пуска един психло толкова близо до себе си — само едно посягане с ноктите и можеше да смъкне половината от кожата на лицето му. След това осъзна, че Джони всъщност се готви да излиза. Погледна го въпросително.

— Не мога да подпирам небето да не се срути върху нас, но пък и не мога да чакам със скръстени ръце. Отивам в лагера.

Искаше да говори с братята Чамко. Бе чул, че поправянето на зоната за телепортиране не е мръднало и с крачка напред, а без нея нямаше как да разберат какво е станало на Психло.

3

Летището не бе близо, особено ако трябваше да се придвижваш дотам на един крак и с тояжка. Асансьорите не работеха и веротно никога нямаше да заработят. Докато куцукаше напред, Джони си даде сметка каква огромна работа е била нужна за почистването на това място. Изведнъж чу зад себе си стъпки и рязка заповед на руски. Отнякъде изникнаха двама мъже, застанаха от двете му страни и сключиха ръцете си в столче. Повдигнаха го и го понесоха надолу към летището.

Очевидно някой бе предупредил дежурния пилот, защото той го чакаше в един пътнически самолет с отворена врата.

— Не! — остро каза Джони и посочи със здравата си ръка пилотското място. За какво го взимаха — за безпомощен инвалид?

Разбира се, че беше инвалид. Но полковник Иван отиде до пилотската врата и я отвори. Двамата руснаци буквално хвърлиха Джони на седалката.

Объркан, дежурният пилот понечи да затвори вратата за пътници, но бе избутай от трима руснаци, останали без дъх от лудото спускане надолу по стълбите. Скочиха в самолета и автоматите им изтракаха.

Полковник Иван за миг се оказа от другата страна на самолета и след като помогна на Робърт Лисицата и на двама шотландци с полички да се качат, сам влезе вътре и затвори вратата.

Пилотът бе швед. Настани се на мястото на помощник пилота и каза нещо на език, непознат за Джони. Да не би да беше южноафриканец от Лунните планини? Едва ли, сравнително от скоро бяха установили контакт с шепата бели сред населението на Банту и не бе възможно за толкова кратко някой да бъде напълно обучен. Джони си даде сметка, че всъщност дежурният пилот е още кадет и лети само на къси разтояния из околността.

Преметна колана, като под него остана относително неизползваемата ръка и се обърна назад към пътниците. Руснаците бяха облечени в широки червени панталони и сиви туники. Полковник Иван свали от главата на Джони кепето му и му нахлузи собствената си кожена шапка. Джони я свали, за да я нагласи по-добре и забеляза червена звездичка, поставена върху златна плочка отпред на шапката.

— Тръгваме ли? — каза полковник Иван. Явно доста бе работил над английския си.

Джони се засмя. Несъмнено бяха събрали международен контингент.

Широките врати останаха отворени и слънчевата светлина нахлуваше вътре. Джони издигна самолета във въздуха в красивия летен ден.

Ах, какви планини, бели планини, величествени и спокойни на фона на тъмносиньото небе! Долините бяха потопени в сенки, а дърветата се открояваха с мекото си тъмно зелено. Видяха мечка. Спускаше се от хълма, очевидно тръгнала по някаква важна работа. Имаше цяло стадо овни с големи рога, обърнали глави нагоре към самолета, който вече представляваше съвсем обикновена гледка за всички обитатели на местността.

Изцяло поел управлението с лявата ръка, Джони спусна самолета над крайните хълмове на източния склон и се насочи към равнините. Лято. Скоро беше валяло, защото бяха поникнали цветя. На изток към безкрайния хоризонт се разстилаха равнини и долини, по които спокойно пасяха многобройни стада — и по цялото това огромно пространство можеха да заживеят хора.

Каква красива планета! Каква прекрасна планета! Заслужаваше да бъде спасена.

Дежурният пилот гледаше Джони в захлас. Използваше само левия си крак и лявата ръка и пак летеше много по-добре, отколкото младежът бе мечтал да лети и в най-смелите си сънища, пък дори и пет ръце да имаше.

Ездач? Джони се спусна с лупинг надолу да види кой или какво бе това. Широки панталони. Плоска шапка от черна кожа. Намотано на ръката въже. Бе подкарал малобройно стадо.

— Йанеро — каза Робърт Лисицата. — От южна Америка. Сега те се грижат за стадата.

Джони свали прозореца и махна. Йанерото също му махна.

Какъв красив ден се случи първият му ден навън.

Ето го и лагерът. Каква тълпа! Най-малко четиресет човека бяха вперили погледи в самолета.

Джони го приземи толкова меко, че и яйце не би се счупило. Слава богу никой не бе стигнал зоната за приземяване преди него, защото сега вече всичко се изпълни с хора. Цветнокожи, чернокожи, някои с копринени жакети, други с груби домашни дрехи, жени, мъже… колко много, ужасно много хора!

Джони отвори вратата на самолета, пъхна пръсти в уста и изсвири проглушително. Сред врявата долови онова, което искаше да чуе — копита! Уиндсплитър долетя.

Джони откопча предпазните колани и преди някой да успее да се намеси, се плъзна на земята. Пилотските кабини на психлоските самолети бяха доста високо, но Джони знаеше номера.

Уиндсплитър тропаше с копита и подскачаше, радостен от срещата и едва не го събори с муцуната си.

— Я да видим как е крака — каза Джони и коленичи. Опита се да хване левия му крак, който бе наранен по време на последното препускане. Но Уиндсплитър помисли, че Джони иска да види дали помни номера с „ръкостискането“, на който господарят му го бе научил и почти с укор повдигна и протегна дясното си копито. Това буквално събори Джони на земята.

— Нищо ти няма — засмя се той и раздруса протегнатия крак.

Измисли как да се качи на коня. Ако подскочи и се опре с лице към коня, ще може да преметне левия си крак и да седне. Опита. Успех! Нямаше нужда от никакви помагачи.

Сега трябваше да обиколи наоколо и да намери затворените братя Чамко. Трябваше да разбере защо се бавят с поправянето на зоната за телепортиране.

Но от всички страни го бяха наобиколили хора и се притискаха в коня. Черни лица, мургави лица, загорели от слънцето лица, бели лица. Десетки ръце докосваха мокасините му, десетки ръце се опитваха да му дадат разни неща. И всички говореха едновременно.

Почувства се виновен. Усмихнати лица, сияещи лица. Това правеше задачата му още по-тежка. Ако тези хора разберат с каква цел идва, всичко межеше да с провали. И прекрасното небе скоро можеше да почернее от смърт.

Стисна устни. По-добре да се захваща с работата си. Такава почит го караше да се чувства неловко, освен това го глождеше мисълта, че може би не я е заслужил.

Чу се още тропот на копита. Полковник Иван пак раздаваше заповеди на руски. Появи се препускащ руснак, който водеше след себе си шест коня. По команда полковникът, още четирима руснаци и Робърт Лисицата възседнаха конете. Руснакът с конете сигурно бе предупреден и ги чакаше в лагера.

Двамата шотландци си проправиха път до Уиндсплитър, застанаха от двете му страни и внимателно започнаха да разбутват събралото се множество, за да мине Джони. Имаше поне петдесет човека.

Джони тъкмо реши, че вече могат да тръгват, когато едно малко босоного момче в поличка с лакти си проправи път до Уиндсплитър и преметна около врата му въже. Звънливото му гласче се извиси над врявата:

— Казвам се Бити Маклиъд. Данълдин ми разреши да стана твой паж и аз дойдох, сър Джони!

Говореше с доста силен акцент, но гласът му издаваше такава решителност, че Джони не се възпротиви. И тъй, момчето поведе Уиндсплитър към лагера.

Уиндсплитър нямаше нужда от водач. Достатъчно бе Джони да му подсвирне и той знаеше какво да прави, но на Джони сърце не му даваше да каже това на момчето.

Зад него вървяха петимата руснаци с дълги пръчки-копия — забити в стремената, от които се развяваха дълги тесни знамена. Всички имаха автомати, преметнати през раменете. Един янеро, яхнал кон, препусна към тях и се присъедини. Ескадрон шведски войници се появи откъм лагера и отдаде почит с оръжията. От лагера излязоха работници. Голям пътнически самолет кацна на площадката и от него се изсипаха трийсет тибетци, дошли на поклонение в лагера. Те също се присъединиха към тълпата. Два плоски самолета изреваха във въздуха и стовариха около четирсет човека от града на север от лагера. Още един самолет излетя от Академията.

Конят на Джони пристъпваше убийствено бавно зад Бити Маклиъд и Джони оглеждаше веселата тълпа. Те викаха и му махаха за поздрав. След сбора в Шотландия за пръв път виждаше толкова много хора. Бяха най-малко триста!

Бели ръце, черни ръце с розови длани, жълти ръце. Сини якета, оранжеви рокли, сиви сака. Прави руси коси, кестеняви коси, къдрави черни коси. На всички езици се чуваше: „Здравей, Джони!“.

Със свито сърце Джони погледна към синьото небе. За миг се уплаши, защото видя бомбардировач… не, това бе разузнавателен бомбардировач. Такива самолети постоянно патрулираха срещу нашественици.

Вдигаше се невероятна врява. Една жена му тикна нещо в ръцете — букет от диви цветя. „За Криси!“ — извика тя. Кимна й за благодарност и понеже не знаеше какво да прави с цветята, сложи ги на колана си.

Хората от Земята се възправяха с обновени надежди за нов живот.

Чувстваше се по-виновен отвсякога. Не знаеха, че той може би не бе успял. Освен че такава възхвала не му се харесваше, той ясно съзнаваше, че не я е заслужил, ни най-малко.

Робърт Лисицата бе изравнил коня си с неговия. Не искаше първият ден навън на Джони да се провали.

— Помахай им, момче. Само вдигни лявата ръка и им кимни — каза той.

Джони го послуша и тълпата направо полудя.

Вървяха нагоре по хълма към старите жилища на чинкосите. Зад тях беше моргата, а отстрани — клетката, в която бе прекарал толкова нощи…

Джони се вцепени. Търл бе затворен в клетката, вързан с каишка. Въртеше се и подскачаше. У него се прокраднаха неясни съмнения и той накара момчето да го поведе към клетката.

4

Разполагаше с много време. Належащо бе да се срещне с братята Чамко, но няколко минути по-рано или по-късно не бяха от значение. Без съмнение най-добре бе първо да се опита да разбере какво бе замислил Търл.

Множеството хора растеше. Като чуха, че Джони е в лагера, обучаващите се веднага поискаха няколко часа почивка. Учителят нямаше избор и трябваше да ги пусне. От Ню Денвър прииждаха още хора. Всички зарязаха работата си и машините замлъкнаха в подземните работилници на лагера. Появиха се няколко членове на Съвета. Между тях бе и Браун Лимпър Стафър, който бе отговорник на този континент. Бяха се събрали повече от шестотин души. Врявата бе почти оглушителна.

Търл забеляза животното да се приближава към клетката и започна да се дърпа по-яростно от всякога.

Джони се убеди, че мястото не е пострадало особено след битката и почти нищо не се бе променило. Извиращата изпод земята вода бе набраздила платото. По решетките на клетката личаха следи от куршуми. Водата бе почистила клетката, но вреди нямаше. Хвърли поглед на свързочната кутия на стълба и видя, че нищо не е променено. По решетките минаваше ток както едно време, кабелите бяха същите. Някой бе направил ограда, за да не се доближават хората до клетката. Да, тя си бе същата, само че на места бе израсла трева.

За миг забрави за множеството хора. Колко нощи бе прекарал вътре в клетката с вперен навън поглед и колко нощи бе прекарал отвън, наблюдаващ какво става вътре. Доста кошмари му бяха останали от тогава.

Искаше да разпита Търл, но не му се щеше пак да говори през тези решетки. Освен това грабваше да вика, за да го чуят в тази врява, а това никак не му се нравеше. Привлече погледа на един от часовоите и му махна да се приближи. Но вместо часовоя, дойде Командирът на лагера.

По поличката Джони позна, че е от клана Арджил. Наведе се към него, за да може да го чуе.

— Моля ви, спрете тока и някой от пазачите да отвори вратата.

— Какво? — с удивление възкликна Командирът.

Джони помисли, че навярно не е чул и повтори молбата си. Но после разбра, че това всъщност е отказ. Между клановете Арджил и Фергус винаги имаше търкания и те често избухваха във войни. Спомни си, че когато отиде за пръв път в Шотландия, те бяха във война, която прекъснаха само заради него. Джони нямаше намерение да спори. Освен това нямаше намерение и да крещи на Търл през решетките.

Робърт Лисицата погледна към Търл, клетката, Арджил, тълпата и свързочната кутия на стълба. Понечи да каже нещо на Джони, но в този момент той скочи от коня. Полковник Иван разбута настрани хората и пъхна тояжката в ръцете на Джони.

Накуцвайки, Джони се приближи до стълба и натисна ключа, като се подпря, за да освободи ръката си. Изскочи искра и вратата се отвори. Хората от тълпата му направиха път, като разбраха къде иска да иде. Изведнъж всичко утихна — първо замълчаха хората около Джони, след това тишината се понесе като вълна през цялото множество.

През това време часовият не се бе отделял от поста си. Ключовете за вратата бяха на пояса му. Джони ги измъкна.

За кратко се разнесе развълнуван шепот и отново настъпи напрегната тишина.

Търл се възползва от случая и свирепо изрева.

Командирът на лагера понечи да се втурне след Джони, но спря под натиска на огромната ръка на полковник Иван, който просто се бе навел от коня си. Полковникът не искаше излишни тела в зоната на обстрел. Останалите косаци моментално реагираха: чу се острото щракане на предпазители на автомати и четири оръжия се прицелиха в Търл. Няколко шотландеца се втурнаха към покрива на старите жилища на чинкосите и едновременно със стихването на шума от бягащи стъпки се чу шум от зареждане на автомати, които веднага хванаха на прицел Търл.

Тълпата отстъпи от оградата.

Джони чу щракането на автоматите. Обърна се и без да повишава глас, защото освен рева на Търл всичко бе утихнало, каза:

— Куршумите могат да рикушират в решетките и да ранят някой, затова моля да свалите оръжията.

Извади лъчевия пистолет от кобура си и го погледна да се увери, че е нагласен на положение „зашеметяване“, „без огън“. Но беше убеден, че не го грози никаква опасност. Търл носеше нашийник, бе окован във вериги и ако Джони стоеше на разумно разстояние от него, най-много Търл да се опита да направи някоя щуротия в дух на сегашното му положение.

Ключалката сработи по-лесно от преди. Явно някой я бе смазал. Джони отключи. Всички наоколо затаиха дъх, но Джони не се интересуваше какво става отвън.

Търл изрева.

— Престани да се правиш на клоун, Търл — каза Джони.

Търл веднага престана и клекна до задната стена, а тъмните му очи издаваха злобна заинтригуваност.

— Ха, зрасти, животно.

Някъде отзад се разнесе гласът на свещеника:

— Той НЕ Е животно!

До този момент Джони нямаше представа, че свещеникът говори на психлоски.

— Виждам, — продължи Търл, — че някой добре те е подредил. Ами да, случва се, особено на глупаците. Как е станало, тъпунгер такъв?

— Дръж се прилично, Търл. Как мислиш, ти защо си се озовал в тази клетка?

— Ох, този чинкоски акцент! — каза Търл. — Колкото и да опитвам, от тебе никога не може да стане културно, образовано същество. Много добре, като искаш любезности на твоя чинкоски, прости моето невежество и това, че думите ми нараниха благородния слух на… — Търл щеше да продължи с куп неща, които на езика на чинкосите меко казано се смятаха за обидни, но се спря и само злобно се изсмя.

— Отговори ми на въпроса, Търл.

— Че какво, аз се …… — Джони никога не бе чувал на психлоски последната дума.

Но той бе дошъл с друга цел. Искаше да разбере какво е нагласил Търл, убягнало от погледа на другите. Обиколи с накуцване клетката, като гледаше винаги да е на безопасно разстояние от Търл и да не го изпуска от поглед. Огледа вътрешните стени под решетките, надникна в басейна. Търл бе натрупал на куп неща, увити в брезент. Джони махна на Търл с лявата ръка да отстъпи назад и се приближи до зле увития пакет. Опря се на колене и махна брезента.

Имаше нещо като наметало — същото като това, което Търл носеше в момента на голо. Имаше и пробит съд за кербанго. И психлоски речник! За какво по дяволите му трябваше речник на образования Търл, поне що се отнася до психлоския език?

Джони се дръпна назад, за да не бъде в обхвата на веригите. Каква беше онази дума, която Търл използва преди малко? А, ето я: „разкайвам се — да бъдеш тъжен и да се самообвиняваш за нещо, което си направил или не си успял да направиш; думата е заемка от езика хокнер и се предполага, че някои чужди раси изпадат в подобно състояние.“

— Да се разкайваш? — каза Джони. — ТИ? — Негов ред бе да се изсмее.

— Нима аз не те затворих в клетка? Не разбираш ли, че това може да породи чувство на ……?

Джони провери думата в речника. „Вина — болезнено чувство на себеукор, резултат от убеждението, че си направил нещо лошо или неморално; думата е заемка от чинкоски и е полезна за политици в процеса на разрушаване на индивиди от подчинени раси; според професор Халз подобни емоции действително съществуват при някои чужденци.“ Той затвори речника.

— Ти също трябва да изпитваш някаква вина, животно. В крайна сметка, аз ти бях като баща, а теб сън не те хвана, докато не разклати бъдещето ми. Всъщност, аз определено те подозирам, че просто си ме използвал, за да ме предадеш…

— Например в случая с избухналия камион — каза Джони.

— Какъв избухнал камион?

— С който пренасяхме доставките — търпеливо каза Джони.

— А, аз пък помислих, че имаш пред вид онзи багер, в който се заклещи. На вас, животните, ви е доста трудничко с техниката! — Той въздъхна. — Тъй че, ето ме, …… обект на твоето отмъщение.

Джони не си направи труд да проверява думата в речника. Знаеше, че пак ще е нещо, което един психло никога не би използвал.

— Не аз съм се разпоредил да те поставят в клетката и да ти сложат нашийник. Сам си го направил. Имам пълното право да им кажа да те върнат обратно в спалните помещения. Както си подскачаш тука, полугол…

— Не мисля, че ще го направиш — злобно каза Търл. — Защо идваш тук днес?

Най-добре да не говори толкова много с Търл, но иначе нямаше как да го накара да се издаде.

— Дойдох да питам братята Чамко защо се бавят с възстановяването на зоната за телепортиране.

— Така си и помислих — каза Търл. Изглеждаше му безразлично. Въздъхна тежко в дихателната си маска и се изправи.

Тълпата отстъпи назад с възгласи на уплаха. Чудовището бе почти четири фута по-високо от Джони. Лапите, главата му, която се виждаше през маската…

— Животно, — каза Търл, — въпреки миналото, мисля, че съм длъжен да ти кажа нещо. Скоро ще си принуден да дойдеш при мен и да ме молиш за помощ. И аз съм …… и …… — още две думи, които Джони сметна за безсмислено да търси в речника, — и сигурно ще съм достатъчно глупав, за да ти помогна. Просто запомни това, животно. Като ти стане прекалено тежко, ела да видиш Търл. В крайна сметка, винаги сме се разбирали добре двамата.

Джони рязко се изсмя. Това вече бе прекалено много! Хвърли речника върху брезента и като се опираше с цялата си тежест върху тояжката, се запъти към вратата на клетката.

Тъкмо бе затворил и заключил вратата и Търл ужасяващо изрева, заподскача и започна да се бие по гърдите.

Джони отиде до часовия, върна му ключа и отново включи електрическия ток. Продължаваше да се смее на себе си, докато накуцваше към Уиндсплитър. Откъм множеството хора се чуваха въздишки на облекчение.

Не всички се бяха оттеглили далеч назад. Браун Лимпър Стафър стоеше между Джони и Уиндсплитър. Джони го позна и тъкмо щеше да го поздрави, когато нещо го накара да спре. Никога преди не бе виждал толкова гола и злобна омраза да се изписва на нечие лице.

— Виждам, че вече има ДВАМА сакати! — каза Браун Лимпър Стафър. Той рязко обърна гръб на Джони и закуца, повлачвайки след себе си протезата.

5

Сред множеството хора имаше такива, които щяха да разправят на правнуците си как лично са присъствали на сцената, когато Джони е влязъл в клетката. Много от тях щяха да се прочуят и издигнат заради този факт.

Джони отново се качи на Уиндсплитър и бавно го поведе към малката изолирана сграда, издигната да подслони братята Чамко.

— Не биваше да правиш така — каза Робърт Лисицата, който яздеше близо до него. — Защо е нужно да плашиш хората? — Той самият се бе вцепенил от притеснение.

— Аз не идвам, за да видя хората — отвърна Джони. — Дойдох да видя Чамко и съм тръгнал право към тях.

— Трябва да обръщаш внимание на поведението си на публични места — меко каза Робърт. — Много ги изплаши.

Джони за пръв път излизаше навън и Робърт искаше денят му да бъде хубав, но от посещението при Търл косите му бяха настръхнали.

— Сега ти си символ — продължи той.

Джони се обърна към него. Много харесваше сър Робърт. Но в никакъв случай не можеше да мисли за себе си като за символ.

— Аз съм само Джони Гудбой Тайлър — внезапно се засмя той дружелюбно: — искам да кажа, МАКТАЙЛЪР!

Грижите на сър Робърт моментално се стопиха. Какво да правиш с това момче? Радваше се, че за Джони денят бе отново щастлив.

Тълпата вече не бе така многобройна, но все още ги следваха много хора. Полковник Иван се бе съвзел от уплахата и бе построил в боен ред своите косаци-копиеносци. Бити Маклиъд водеше Уиндсплитър, но конят сам избираше посоката.

Джони забеляза самотната постройка. Добре се бяха погрижили за братята Чамко. Бяха взели куполното платно на една от минните шахти, които сега не работеха и го бяха опънали върху кръгла бетонна основа. Атмосферната изолация бе от по-добрия тип — прозрачна въртяща се врата, която не позволяваше да излиза дихателен газ и да влиза въздух. Имаше самостоятелен резервоар с дихателен газ и помпа. Прозрачният купол бе покрит с щори, които в момента бяха вдигнати въпреки горещото слънце — явно горещината и студът не притесняваха особено психлосите. Тъкмо тук двамата братя правеха планове и даваха различни предложения срещу заплащане. И благодарение на откритите от Кер галактически кредити, сега можеха да им плащат в брой.

Джони ги познаваше още от времето, когато го обучаваха в района на мините. Бяха високо квалифицирани инженери по дизайн и планиране, завършили в най-престижните училища на Психло и компанията. В препоръките им пишеше, че са изключително общителни и дори любезни — доколкото изобщо психлосите можеха да се нарекат любезни. Представата им за любезност бе еднопосочна величина — винаги спрямо тях самите.

В момента те бяха в жилището си, седнали пред две големи чертожни маси. На вратата имаше обичайния отвор, който позволяваше да се разговаря, без да е необходимо да се отваря вратата. Но Джони не можеше да си представи, че ще обсъжда технически проблеми през такъв отвор.

Полковник Иван навярно бе отгатнал мислите му. Излезе напред и каза на развален английски:

— Ще влиза вътре? — след което отчаяно потърси с очи Координатор, който говори руски. Координаторът преведе:

— Казва, че куполът е направен от стъкло, през което не могат да проникват куршуми. Не може да те прикрива с автомати.

Робърт Лисицата се обади с нотка на отчаяние:

— Не е ли време да се прибираш, това ти е първият ден навън?

— За това съм дошъл тук — каза Джони и слезе от Уиндсплитър.

Полковник Иван колебливо му подаде тояжката, а през това време продължи да говори на преводача.

— Полковникът казва да не стоите около вратата — каза Координаторът. — Като влезете, минете вдясно, за да могат хората му да стрелят, ако се наложи.

Докато куцаше към атмосферната врата, от тълпата отзад се дочуваха възгласи като: „Той ще влиза и там! Не разбира ли, че тези психлоси…“ и „О, виж какви ужасни зверове“. На Джони никак не му се харесваше цялото това внимание. Да бъдеш символ определено създаваше проблеми! Никак не бе свикнал да му се бъркат във всичко, което прави и да го следват навсякъде, където иде.

Предположи, че братята Чамко обикновено седят с пуснати щори, защото дори сега, когато бяха вдигнати, електричеството не бе загасено. Постави си дихателна маска, подадена му от един пилот.

Джони се промъкна през атмосферната врата не без известни затруднения. Бравата бе правена за психлоси и трябваше да положи усилия, за да я отвори. Беше прекалено тежка и масивна.

Братята бяха спрели работа и седяха неподвижно, вперили поглед в него. Не бяха враждебни, но не го и поздравиха.

— Дойдох да видя как напредва поправянето на зоната за телепортиране — каза Джони, като се стараеше да говори с приятна психлоска интонация — доколкото такова нещо бе възможно.

Не му отвърнаха нищо. Досада ли се четеше в погледа на малкия от братята Чамко?

— Ако имате нужда от някакви материали или от нещо друго, на драго сърце ще се постарая да ви бъдат доставени.

По-големият каза:

— Цялата зона изгоря. Управлението. Всичко. Унищожено е.

— Е, да — каза Джони, като се облегна на тояжката си пред атмосферната врата. — Но съм убеден, че това са само стандартни части. Сигурен съм, че в товарителниците има съоръжения, които могат да заместят повредените.

— Много трудно — каза по-малкият брат. Не бяха ли очите му малко странни или просто психлото си беше психло?

— Трябва да я построим наново — каза Джони. — Докато това не стане, няма никакъв начин да разберем какво се е случило на Психло.

— Отнема много време — каза по-големият Чамко. Не изглеждаха ли и неговите очи малко странно? Но не, в зениците на психлосите винаги се забелязваха малки пламъчета.

— Мъчех се да си представя … — каза Джони. От едната му страна имаше няколко учебника. Последният бе същият като онзи, който Джони бе захвърлил тази сутрин. — Ако можете да ми обясните…

По-малкият Чамко скочи!

Големият се хвърли напред и стреля.

И двамата ревяха.

Джони политна назад. Пръчката му пречеше да извади пистолета. Той я хвърли срещу по-близкия Чамко, без особена сила. Никога не бе добър с лявата ръка.

Видя една огромна лапа, която всеки момент щеше да се стовари върху му.

Коленичи и извади пистолета с лявата ръка.

Ноктите одраха лицето му.

Джони стреля.

Силата от отката го отхвърли назад към стената и той опита да се измъкне през атмосферната врата. Не помръдна, сякаш бе залостена.

Паднал по гръб, с тегнещ върху ребрата му ботуш, Джони стреля от пода.

Ботушът изчезна.

Две космати лапи посягаха към гърлото му.

Джони стреля в лапите, после в грамадния гръден кош. След всяко натискане на спусъка психлото отстъпваше назад.

Джони успя да стъпи на коляно. Двете гигантски тела политнаха назад и се стовариха долу. Джони стреля по единия, после по другия.

И двамата лежаха на пода.

По-малкият от братята бе напълно зашеметен. Но точно зад него, по-големият се опитваше да се докопа до една от чертожните маси. Отвори я и измъкна нещо от там.

Всичко стана с шеметна бързина. Джони не можа да види какво измъкна Чамко, защото дъската му пречеше. Отмести се встрани, за да се прицели по-добре.

Големият Чамко държеше малък лъчев пистолет. Но не се опита да се прицели в Джони. Насочи го към собствената си глава.

Искаше да се самоубие!

Вихърът от шеметни действия бе преминал. Джони хладнокръвно се прицели и изби пистолета от ръката на Чамко. Не се взриви. Част от лъча бе засегнал психлоса и той се стовари на земята в безсъзнание.

По дяволите, защо не можеше да си служи с дясната ръка! Не можа веднага да се докопа до тояжката си. Подскочи встрани на един крак и се облегна на стъклената стена на купола.

Вътре бе пълно с дим, който се стелеше на талази към отдушниците за дихателен газ. Едва не оглуша от толкова много ревове, крясъци и изстрели в малкото затворено пространство.

Пфу! За какво бе всичко това? Сега лежаха на пода. Но защо искаха да го нападнат?

Атмосферната врата се завъртя и полковник Иван с още един часовой нахлуха вътре.

— Не стреляйте с автоматите! — предупреди Джони. — Това е дихателен газ и радиацията ще ни вдигне във въздуха. Донесете окови.

— Не успяхме да намерим дихателни маски! — истерично извика часовоя, след което излезе да търси окови.

Полковник Иван си нагласи маската, за да огледа по-добре проснатите на пода психлоси. Изглежда бяха в безсъзнание, но лъчевият пистолет на Джони продължаваше да ги държи под прицел.

Той посочи към дихателните маски на психлосите, които висяха на една закачалка. Полковник Иван ги грабна и ги наложи върху главите на изпадналите в безсъзнание психлоси. После Джони посочи към управлението на циркулатора за дихателен газ, полковник Иван отиде и го спря, а после с доста усилия успя да завърти атмосферната врата, през която нахлуваше въздух.

Най-после дойдоха часовоите и оковаха във вериги двамата психлоси.

Джони излезе навън. Чак тогава осъзна, че през цялото време множеството хора са били отвън и са видяли всичко през прозрачния купол. Някои сочеха към лицето му и той за пръв път усети, че целият е в кръв.

Стигна до Уиндсплитър и го възседна.

Хората говореха помежду си, а часовоите се опитваха да въведат ред. „Защо нападна психлосите?“ „Те го нападнаха.“ „Защо се сбиха?“ „Внимавайте, идва минна кола и мотокар, отдръпнете се.“ „Кой ще помогне да качим телата?“ „Защо му позволиха да влезе вътре?“ „Как стана така, че го нападнаха?“ „Чувал съм, че тези психлоси…“ „Но аз видях, той се държеше много добре, а те го нападнаха. Защо трябваше да правят това?“

Джони нямаше нито превръзка, нито кожа, с която да спре кръвта, капеща по ловната му риза. Някакъв механик му хвърли парцал и той го притисна до бузата си.

„Тези нали бяха опитомени психлоси! Защо го нападнаха?“ — продължаваха да се чуват реплики от тълпата.

На Джони му се искаше да знае защо. Какво беше казал? Изведнъж му хрумна нещо. Той извика:

— Някой успя ли да запише разговора? Сигурно всичко се е чувало през дупката на вратата.

Откак Джони бе слязал от самолета, около петнайсет пиктофони записваха всичко на дискове. Един Арджил се втурна, размахвайки в ръка един такъв пиктофон.

— Някой може ли да ми направи копие от записа? — попита Джони. — Трябва да разбера какво точно ги накара да постъпят така.

О, да, сър, веднага! И още преди Джони да слезе от Уиндсплитър и да се качи в самолета, беше му връчен диск със записа. Искаше внимателно да го проучи.

— Махни — каза му Робърт Лисицата.

Джони махна. Тълпата бе впила поглед в него, някои лица бяха бледи като платно, а едно черно лице леко бе посивяло.

— Моля ви, отстъпете — намесиха се часовите. — Освободете място, моля.

Същата вечер в базата, точно след вечеря, полковник Иван влезе с един Координатор. Координаторът каза:

— Искам да ти кажа, че живееш твърде опасно.

Сигурно имаше и друго, но Джони го прекъсна.

— Кажи му, че по душа сигурно съм косак!

Руснаците се смяха от сърце на това и дни наред думите не слизаха от устите им.

Първият му ден навън се бе оказал доста ЕНЕРГИЧЕН.

Случилото се бе разчуло. След три дни той получи поверително писмо от Съвета. Тогава не му отдаде особено значение, тъй като не бе много чувствителен на тази тема.

По-късно щеше да оцени този момент като повратна точка и щеше да се укорява, че не е осъзнал цялата му злокобност.

Писмото бе кратко, добре обмислено, много учтиво и прието с мнозинство. Ето какво гласеше:

„По силата на резолюция на Съвета, в интерес на личната безопасност и с оглед да се избягнат бъдещи неприятности, съзнавайки ценността му за Държавата, постановява се Джони Гудбой Тайлър да не посещава повече лагера, докато забраната не бъде отменена от упълномощените власти.

Подложено на гласуване и прието.

Оскар Камерман,

вожд на племето на Британска Колумбия,

Секретар на Съвета.“

Джони го прочете, сви рамене и го хвърли в кошчето.

СЕДЕМНАДЕСЕТА ГЛАВА

1

Браун Лимпър Стафър се отдалечи от лагера направо болен от завист — наричаше я „справедливост“.

Какъв ужасен, ВУЛГАРЕН спектакъл!

Толкова много народ се тълпеше около него, дори го приветстваха, опитваха се да пипнат мокасините му, пълно раболепие. Човек с нормален разсъдък като Браун Лимпър не би могъл да търпи всичко това.

Напоследък усещаше, че губи почва под краката си и си блъскаше главата да измисли някакъв начин, дори престъпен, да изведе хората от огромното заблуждение спрямо този Тайлър!

Откак Джони Гудбой Тайлър се върна в селото миналата година и започна да се перчи и да подкупва хората с подаръци — а всъщност целта му бе да ги прогони от собствените им земи и къщи, откак Браун Лимпър бе разбрал, че Джони не само не е умрял, а се движи в доста по-широк свят отпреди и отгоре на всичко навсякъде жъне успехи, оттогава той само чакаше.

Като си помислеше как още от деца Тайлър го унижаваше и му се надсмиваше, кипваше от гняв. Внимаваше да не мисли много за това, защото вечер не можеше да заспива, въртеше се и се мяташе в леглото, скърцаше със зъби и го хващаше треска. Това, че не можеше да си спомни и изолира отделните случаи, когато Тайлър го караше да се чувства по този начин, влошаваше още повече положението му. Трябва да е имало такива инциденти, иначе Браун Лимпър не би се чувствал така, нали?

Беше логично.

Като разбра, че Тайлър е осакатял и има голяма вероятност да умре, заля го вълна от облекчение. Но ето го тук днес, вярно, куцаше, но пак успя да устрои този отвратителен спектакъл с онези психлоси.

Не че Браун Лимпър не бе опитвал. Преди известно време, когато старият Джимсън започна да се оплаква от ревматизъм, Браун Стафър любезно му показа колко успокоително въздействие има един вид полски плевел, от който свещеникът Стафър бе натрупал достатъчно запаси. Браун Лимпър извърши този акт на хуманност веднага след като се бе уплашил, че стария Джимсън има намерение да подкрепи престъпното предложение на Тайлър да унищожи селото и да премести хората на някое забравено от бога място в планините, където щяха да умрат от глад и студ. Безспорно на Джимсън не можеше да му се има доверие в управлението, разбира се заради болестта и болките му. След като бе изпил билката, той се бе оттеглил в леглото си и се събуди, когато домашните му донесоха нещо да хапне. С огромно облекчение видяха, че старецът вече не го мъчи ни болка, ни притеснения за делата на селото. Разбира се, да поеме цялата тази работа бе огромна тежест, но Браун Лимпър бе търпелив и издръжлив, освен това отчасти я прие като задължение от бога.

Когато Координаторите дойдоха като пратеници на Световната федерация за обединение на човешката раса, Браун Лимпър отначало ги прие просто като нахалници, които си пъхат носа където не им е работа. След това те му показаха някакви книги.

Преди да започне денонощно да дъвче онзи плевел, старият свещеник Стафър се отнасяше сериозно към задълженията си и като свещеник, и към семейството си. Той въведе Браун Лимпър в църковните дела и извади от някакво скришно място книга, наречена „Библия“, която никой друг в селото не бе виждал. По нея той скришно бе научил Браун Лимпър да чете. Но на Браун не му се нравеше особено мисълта да стане свещеник, повече го привличаше кметското място. Свещеникът можеше само да говори, а КМЕТЪТ … това беше друго нещо!

Логиката бе доста проста. Ей го Тайлър, перчещ се на конете си, момичетата въздишат по него, младежите му подражават и си намират белята, Съветът мекушаво си затваря очите пред престъпните му цели. А Браун Лимпър, мъдър, толерантен, разбиращ и блестящ е пребрегван, дори унижаван и подритван. И нима собственият баща на Тайлър — ако изобщо той бе негов баща — не бе протестирал, когато бе разрешено сакатото бебе Браун Лимпър да остане живо. Е, може би не е бил само старият Тайлър, но майката на Браун му бе разказвала, че някои са протестирали, но тя е надделяла и е спасила живота му. Повтаряше му това няколко пъти седмично и Браун Лимпър бе разбрал защо: Тайлър са се опитали да го убият!

Затова бе съвсем естествено той да се чувства огорчен и да вземе мерки да защити не само себе си, но и цялото село. Противното би било чиста безотговорност.

Координаторите с голямо задоволство разбраха, че той може да чете и му дадоха някакви текстове за „управлението“ и един за „парламентарни процедури“, озаглавен „Правилата за ред на Робърт“. Бе поразен като го информираха, че като единствен действащ кмет е обявен за вожд на Американското племе. Явно цялото население на Америка (показаха му на глобуса как изглежда континентът) бе унищожено или измряло. Хората от тяхното село бяха основното население и понеже бяха най-близо до лагера, бяха политически най-влиятелната група.

Като си помисли човек, какво представляваше този Съвет? В него влизаха вождовете на всички племена по света и се събираха, или изпращаха намесници, за нещо като парламентарни сесии точно тук, в неговия двор, така да се каже.

Споменаха, че той естествено трябва да бъде силно заинтересуван поради факта, че Джони е от неговото племе. Браун Лимпър бе не само заинтересуван, той направо бе обсебен от този факт!

Имаше ли други хора в Америка? Е, бяха открили двама в Британска Колумбия и четирима в Сиера Невада — планинска верига на запад, освен това неколцина индианци — не бяха всъщност от Индия, но така се наричаха — в планините далеч на юг. Имаше и ескимоси и няколко племена в Аляска, но те не се числяха географски към Америка.

Браун Лимпър напредваше. Тъй като всеки член на Съвета имаше право на един глас, той уреди спасяването на двамата от Британска Колумбия и на четиримата от Сиера Невада (воден изцяло от хуманни подбуди, разбира се), настани ги като отделни племена в своето село и поиска от Съвета три гласа. В момента работеше по индианския въпрос — искаше да прехвърли тук един член от племето, за да има четири гласа.

Надяваше се, че напредва и в друго отношение. В обкръжението на членовете на Съвета той уж случайно пускаше реплики за Тайлър, например как в селото винаги са го смятали за прекалено див, необуздан и безотговорен, макар че лично той се е опитвал винаги да поправя такива впечатления. Спомена, че като дете Тайлър винаги тичал насам-натам и дори отказвал да носи вода на семейството си — задължение, което всички добри и възпитани деца са изпълнявали. Относно слуховете, че Тайлър през цялото време е знаел за съществуването на гробницата, но не е казвал на никого, за да може сам да ходи там и да плячкосва почитаемите мъртви, Браун Лимпър обясни, че Тайлър ходел само от време на време и веднъж свещеникът направил всичко възможно да го откаже, дори взел някои от нещата, които момчето откраднало, за да го накаже. В крайна сметка Тайлър окончателно избягал и оставил семейството си и цялото село да гладуват цели две зими. Що се отнася до това защо Тайлър и Криси не са женени, е, това всъщност бе публична тайна. Свещеникът разбрал някои неща още когато те били деца и им забранил да се женят. Не че Тайлър се впечатлявал особено от заповеди — младостта си е младост…

Голяма част от по-възрастните вождове, които идваха от много далеч, не знаеха как стоят нещата, а нима вождът Стафър не бе единственият стар близък приятел на Джони?

Само преди два дни някакъв невежа, вожд на сибирското племе, си бе позволил да спори с Браун Лимпър. Имаше чувството, че не всички му вярват. Това го правеше мрачен. Нима той не ПОЗНАВАШЕ Тайлър, ИСТИНСКИЯ Тайлър. А сега и този отвратителен грандомански спектакъл. Какъв надут глупак! Пфу! Освен това имаше и наглостта да се преструва, че куца. Правеше го само да се подиграе на Браун Лимпър.

Лимпър забеляза, че психлото в клетката спокойно си разговаряше с Тайлър. Не знаеше какво си казаха, но явно добре се познаваха. Все пак му се струваше, че забеляза известна хладина в отношенията им.

Като удавник за сламка Браун Лимпър реши да не изпуска тази възможност и същата вечер се върна в лагера, за да разбере повече подробности. Разбира се, на часовоите и през ум нямаше да им мине да кажат нещо на един старши член на Съвета, който носеше малка цветна лента, показваща от кое племе е. Браун Лимпър се спря на известно разстояние от клетката и оттам започна да наблюдава огромния психло. Забеляза нещо твърде любопитно. Някакъв млад шведски кадет се приближи до решетките и известно време разговаря с психлоса.

Часовоят му обясни, че той редовно идва тук след занятия, за да усъвършенства психлоския си. Пилотите трябваше отлично да владеят този език, а чудовището в клетката бе истински психло, каквито тук нямаше много. Не знаеше за какво си говорят, защото не разбираше психлоски, бе от нападателните части на Арджил, а името на кадета бе Ларс Торенсон. Бе много благодарен на вожда за това, че смята за необходимо часовоите да носят наметала и за обещанието му да повдигне този въпрос пред Съвета.

Използвайки влиянието си, Браун Лимпър откри в документацията на Академията, че Ларс Торенсон е от някакво шведско племе, което преди доста време имигрирало в Шотландия. Първоначално е бил избран за Координатор-инструктор, защото е говорил и шведски, и английски и езиците му се удавали. Но в последствие отпаднал от Федерацията, защото баща му бил фашист и подстрекавал момчето да използва федерацията като проводник на фашистки идеи, защото това била официалната религия на Швеция и на времето църквата им била оглавявана от някакъв много високопоставен военен на име Хитлер и тази религия била нужна на света. Младежът кандидатствал отново и бил приет поради недостиг на хора да се обучава за пилот. Но това никак не му се удавало и в момента той се лекувал след някакво лошо кацане. Вероятно щяха да го изпратят обратно във фермата му в Швеция, защото въпреки лекотата, с която учел езици, явно не бил съвсем наред в главата.

Чудесно! За един старши член на Съвета нямаше да бъде никак трудно да отмени решението за освобождаване.

Браун Лимпър започна активно да се интересува от Ларс Торенсон, а чрез него и от чудовището в клетката.

Нещата определено се нареждаха добре. Някои престъпления трябваше да се наказват, дори ако престъпникът ти бе стар приятел!

2

Денят бе изпълнил Търл с оптимизъм.

Нещата се развиваха точно както предвиждаше. Рано или късно някой щеше да поправи системата за телепортиране и колко радостно бе за Търл да разбере, че самото животно се е заело с това.

Търл бе високо квалифициран специалист по системи за безопасност, най-добрият по собствената преценка и знаеше всичко за телепортирането. ВСИЧКО.

Когато животното влезе при братята Чамко, Търл с доволство очакваше да чуе изстрелите. И те не се забавиха!

Търл не бе наясно за себе си кой искаше да победи. Той бе много доволен, че се бяха сбили и двамата братя бяха реагирали точно както очакваше, но същевременно бе разочарован, че животното бе само леко одраскано по лицето. В него се бореха противоречиви емоции — хем се радваше, че животното бе застреляло братята, хем го бе яд да го види как куцука насам-натам и му няма нищо. Е, все пак не можеше да иска всичко.

Два дни очакваше да чуе новината, че братята Чамко са се самоубили. Най-накрая го научи от глупавия кадет, който ходеше при него всяка вечер. За да се практикува един език, човек трябва да има за какво да говори и така Търл научаваше много новини.

— Познаваш ли онези двамата психлоси, които работеха там в купола? — попита го Ларс през решетките на клетката. — Затвориха ги в една килия долу в спалните помещения и макар че бяха взели толкова предпазни мерки, двамата се обесили с веригите си. На една греда. Разкъсали веригите, направили от тях примки и се обесили. Можеха да опитат да избягат, но вместо това просто свършили със себе си.

— Не! — престорено каза Търл, сякаш не очакваше точно това. — Горките. Сигурно животното ги е ранило много лошо. Видях оттук какво стана. Той седеше и стреляше, стреляше. Когато един психло е лошо ранен и знае, че няма да се възстанови, най-ветоятно е да се самоубие.

Това бе възможно най-далеч от истината и Търл едва се сдържа да не се разсмее.

— Дадоха часовоя и сержанта от стражата на военно полеви съд — каза Ларс. — Вероятно ще ги изпратят обратно в Шотландия. Те са от клана Арджил.

Търл съчувствено зацъка с език при тази явна несправедливост.

Ларс се съгласи, че понякога властта може да бъде много несправедлива. Но не трябваше да отива прекалено далеч.

— Искам да се запознаеш с един човек. Той е важна личност, старши член на Съвета. Няма да споменавам името му. Стои ей там, под сянката на стълба. Виждаш ли го?

Търл го бе забелязал веднага щом се появи.

— Къде? А? Какво значи старши член на Съвета?

И така Ларс се възползва от прекрасната възможност да практикува езика и разясни на Търл цялата политическа система, която функционираше в момента. И Търл каза да, разбира се, че ще разговаря с помощта на своя приятел кадета с този висшестоящ служител, освен това той ще има страхотна възможност да упражни езика.

И така посредством два предавателя (Браун Лимпър каза, че от силната светлина пред клетката го болят очите, а напоследък никак не вижда добре) се получи един дълъг разговор, в който Ларс изпълняваше ролята на преводач.

Търл даде на политика много полезна информация, все „факти“. Психлосите всъщност били миролюбив народ. Занимават се с търговия, а на тази планета — само с миньорство. Преди повече от хиляда години след някакво бедствие на психлоската компания се удал случай да се пренесе тук. Не, няма представа какво е причинило бедствието, вероятно някакъв природен катаклизъм. Компанията се опитала да спаси колкото се може повече хора, но жителите на планетата не разбрали намеренията им и се изпокрили от спасителните групи и мисионерите на мира, и понеже компанията не е политическа, а само търговска организация и следователно доста бедна, прекъснала спасителните операции поради непосилната финансова тежест.

Да, би могло да се каже, че животното (Тайлър?) е предизвикало криза. Дали е действал прибързано? Ами да, като помислиш, доста прибързано. И необмислено. Кой би могъл да знае по-добре от него. Търл бе опитал се да се сприятели с животното и ето го сега затворен в клетка — при това без съд и присъда! Но разбира се, истинската причина за сегашното му положение бяха чувството за вина и желанието да се разкае. Това животно — как го нарече? Тайлър? Не знаеше, че има име. Всъщност то беше много потайно, дори злонамерено. Та погледни какво стори с двамата най-добри приятели на Търл само преди два дни. Ранил ги е толкова жестоко, че са се самоубили.

О, психлосите наистина бяха миролюбив народ. Честни, любезни, добри към приятелите си. Можеше да им се вярва. За него самия основното правило в живота бе никога да не предава тези, които му вярват.

Какво? А, да, много лошо, че животното Тайлър няма принципите и морала на психлосите. Да, съгласен бе, че е трябвало някой да го научи още като млад да бъде честен и прям.

О, не, на психлосите и през ум не би им минало да контраатакуват. Те не бяха войнствена нация, Междугалактическата компания се занимаваше само с мини, интересуваше се единствено от това да оцелее и да бъде в добри отношения с цялата вселена. Явно бяха оценили много погрешно психлоския народ.

След като си тръгнаха, Ларс бе благодарен за чудесната възможност да говори толкова много на психлоски, а сянката под стълба определено желаеше още такива разговори за в бъдеще. Търл ликуваше.

Щеше да се измъкне от тази планета, беше му в кърпа вързано. Планът му бе блестящ! Каква щастлива случайност. И без нея щеше да успее, но сега ставаше страшно лесно. Не само ще се прибере у дома при златото си, но и ще му се удаде възможност да вдигне тази планета във въздуха. Ще си заведе и затворник у дома. На Психло имаха въздушни камери. Можеха да разпитват със седмици пленници от коя да е система — и колко болезнени седмици щяха да бъдат! Да, ще си отведе затворник. Не този глупав кадет, който нищо не знаеше, не и този тъп самонадеян политик, който с пилешкия си мозък не можеше да различи полезната информация от боклука, не и животното Тайлър, който можеше да бъде много опасен… е, може би все пак Тайлър, ако не успее дотогава да намери друг. Но по-добре да е някой, който е запознат с всичките им планове и да знае каква готовност имат… кой?

Търл едва се сдържаше да не се разсмее от удоволствие. Не искаше часовоят да надуши нещо заради странното му поведение. Може да си помисли, че Търл страда от болки в стомаха.

О, ставаше твърде хубаво!

Преподавателите му едно време бяха напълно прави. Той без съмнение бе най-добрият им ученик!

Най-накрая Търл не се сдържа и избухна в смях, но часовоят се бе сменил и навярно просто щеше да реши, че Търл е малко по-луд от обикновено. В сводката не бе отбелязано нищо друго, освен че кадетът е идвал на обичайното си посещение да практикува психлоски. Новият часовой крачеше напред-назад. Глождеше го някакво странно предчувствие. Дали лятната нощ бе застудяла? Или всичко бе заради този лудешки смях от клетката?

3

— Ние — каза Джони — отиваме в Африка.

Доктор Макендрик, който в този момент махаше гипса от ръката на Тор, се сепна и вдигна очи.

Всички ранени шотландци с изключение на Тор бяха изписани от подземната болница. Наложи се да счупят отново ръката на Тор, но вече се бе оправила и след като и той си заминеше, в болницата щеше да остане само Джони. Доктор Алън се бе върнал в Шотландия и се бе заел отново с обичайната си практика. Това възнамеряваше да направи и доктор Маккендрик.

Като свърши с гипса, той попита:

— Ние?

— Да — каза Джони. — Ти разбираш от кости, но мисля, че освен това разбираш и от неврохирургия, нали така му казват?

Доктор Маккендрик погледна високия млад мъж, опрял се на тояжката си. Харесваше му този младеж. Много му харесваше. Със задълженията му у дома се бе заел един добър млад лекар и предполагаше, че може да го замества и по-дълго време. Мислеше, че една малка ваканция няма да му се отрази зле преди да премести всичките си инструменти отново в пещерата в Абърдин. Но Африка?

Тор протегна ръка и изглеждаше много доволен. Маккендрик му обясни какви упражнения трябва да прави, за да заздрави мускулите си. Явно този път костта бе добре наместена.

Джони даде знак на Маккендрик да го последва и отидоха в една болнична стая, която Джони използваше като офис. Върху една стара операционна маса бяха разпиляни хартии, снимки й книги.

— Нуждая се от няколко мъртви и няколко живи психлоси — каза Джони.

Застанал на вратата, Тор се засмя:

— Не мисля, че с мъртвите ще имаш проблеми. В околностите на лагера има поне хиляда.

— Съжалявам, — каза Джони, — но ги хвърлиха в една минна шахта, дълбока около миля. Мината не е много стабилна и ще е крайно рисковано да се слиза долу. Миналата седмица през цялото време съм търсил мъртви психлоси.

— Можеш да използваш братята Чамко — предложи докторът.

— И това не става. Съветът по някакви причини е решил да ги изгорят.

— Какъв е проблемът? — попита доктор Маккендрик.

— Да си се питал защо Междугалактическата Минна Компания винаги прибира телата на мъртвите? Не искат тук да остават умрели психлоси.

— Свещеникът — каза Тор — разряза двамата, които намерихме в самолета.

— Той не е търсил това, което търся аз — каза Джони.

Маккендрик се усмихна:

— Аутопсии на мъртви психлоси. Не минава ден, без да ме изненадаш.

Имаше пред вид нещо, което се случи преди около седмица: докторът шиеше бузата на Джони, но иглата бе малко тъпа и Джони несъзнателно посегна с ДЯСНАТА ръка и хвана китката на доктора, защото го бе заболяло.

Маккендрик отчасти се чувстваше виновен за ръката и крака на Джони. Притесняваше се, че е наранил нещо по време на операцията. Но внезапното движение на ръката показваше, че това е въпрос на вързвръщане на навика да се движат, а не на физически дефект. Джони опита съзнателно да повтори движението, но не се получи.

— Същото като да се научиш да си мърдаш ушите — каза Джони тогава. — Трябва само да откриеш кои мускули да движиш и как.

Маккендрик реши, че трябва да остане и да помогне на Джони да се възстанови напълно.

— Ами мисля, че мога да дойда с теб — каза докторът, подтикнат не толкова от истински интерес към аутопсии на мъртви психлоси, отколкото от възможността да помогне на Джони да раздвижи ръката и крака си. — Но защо в Африка?

Джони се усмихна и махна на Тор да се приближи.

— Там има непокътната действаща психлоска мина!

Тор ахна:

— Пропуснали сме я?

— Не е самостоятелна мина, а е клон на централния лагер край някогашното езеро, наричано „Лейк Виктория“. Ето — той им показа мястото на картата. — На запад от тук, доста навътре в джунглата е имало, и все още има, волфрамова мина. — Той огради едно място. — Всичко това е джунгла. На снимките се виждат само високи, високи дървета, които образуват нещо като чадър. Расли са хиляди и хиляди години. Разузнавателните самолети не могат дори да проникнат в това огромно тресавище.

Набелязахме целите от разузнавателните карти. Затова сме пропуснали тази мина. Обзалагам се, че психлосите още си седят там, слушат непонятните бръщолевици по планетарния обхват, забучили са косматите си психлоски глави и чакат някой да им каже какво става.

Тор се усмихна:

— Малко зловещо звучи, Джони. Отиваме там и застрелваме няколко психлоса просто защото ни трябват трупове.

— Не ми трябват само трупове. Трябват ми и живи психлоси. Във всяка мина има от един до шест дипломирани инженери.

— И какво трябва да разберем от тези аутопсии? — попита доктор Маккендрик.

— Не зная — отвърна Джони. — И така, идваш ли с мен, заедно с всичките си скалпели?

— Криеш нещо — каза Маккендрик.

— Ами, в интерес на истината, има нещо такова. Това е тайна. Официално ще кажем, че отиваме да обиколим някакви племена. А ако дойдеш с нас, Тор, можеш наистина да посетиш няколко племена и да се представяш за мен, както едно време, като копаехме злато.

— Много си потаен — каза Маккендрик.

— Така е — призна Джони.

Не му харесваше какво става в Съвета. Постоянно приемаха закони — човек не можеше да им хване края — и вече не го канеха да присъства, както преди.

— И се опитваме да разберем…? — попита Маккендрик.

— Защо братята Чамко се самоубиха — отвърна Джони.

А също и защо той НИКАК не напредваше в опитите си да разбере математиката на телепортирането. Вече цяла седмица се въртеше в кръг и доникъде не бе стигнал. Не знаеше точно какво търси, но каквото и да беше, трябваше да се крие там.

— Значи Африка? — каза Тор.

— Африка — отвърна Джони.

— Ами добре, Африка — каза Маккендрик.

4

Големият боен самолет се стрелна в небесата над Атлантика. Този тип се използваше за целите на флота на компанията и имаше места за петдесет психлоси и за оръдия и снаряжение. Джони се бе отпуснал удобно на пилотското място и с лекота поддържаше курса само с помощта на лявата ръка.

Макар че самолетът бе голям, притесняваха се да не го претоварят. Цялата операция се пазеше в тайна и трябваше да си остане тайна. Не трябваше да изтича информация. Все пак с подготовката привлякоха вниманието върху себе си.

Данълдин пристигна с петима шотландци, които точно в този ден дошли от Шотландия на обичайната си обиколка. Полковник Иван, чиято обща сила възлизаше на около седемдесет храбри червеноармейски косаци, трябваше дълго да бъде разубеждаван, за да остави половината от хората си да охраняват базата. Час преди да излетят от летището, Ангъс съвсем небрежно хвърли в самолета около стотина килограма най-различни оръдия и кротко седна отзад, без да е поканен. Доста страховита купчина оръжия и експлозиви се появи в ръцете на първите четирима шотландци, доведени от Дуайт. Доктор Маккендрик явно бе взел със себе си всичко, което изобщо би му потрябвало при работа.

Точно преди излитане се получи малка суматоха. Пати изглежда бе открила истинската любов в лицето на Бити Маклиъд и разбраха, че той е на борда чак когато тя се втурна надолу по стълбите на летището да го целуне за довиждане с разплакани детски очи. Криси се бе почувствала зле и не каза нищо. Но отнякъде изникна една възрастна жена заедно с вещите на Криси и се оказа, че Робърт Лисицата я е качил на един от редовните полети до Шотландия, защото семейството му искало да се запознае с нея. Тъй че трябваше веднага да опаковат багажа на Пати и да я изпратят с тях. Най-после тъкмо затвориха вратата, трябваше пак да я отворят, за да качат Робърт, напълно готов за пътуването.

Точно когато летяха над източното крайбрежие на страната, която преди са наричали Съединени Щати, се появиха два бойни самолета. Оказа се, че това са Гленканън и още трима пилоти.

„Току що приключихме с редовните полети и където и да отивате, имаме достатъчно гориво и амуниции“ — чу се по местния предавател.

Водеха със себе си и един Координатор, който бе експерт по Африка и знаеше френски.

Това едва ли може да се нарече, прошепна Робърт Лисицата в ухото на Джони, след като бе прекосил широката пътека от задната част на самолета, най-добре планираното нападение, в което Джони участва. И все пак, къде отиват?

Координаторът бе младо момче на име Дейвид Фокис. Преди зори един руснак го измъкна от леглото, завърза на вързоп всичките му книги и речници и го заведе в самолета. Вече се бе поокопитил и весело бъбреше, седнал между Джони и помощник пилота.

— В тази част на Африка в момента се провежда операция. Мисля, че я наричат „дъждовна гора“. Тъй че, ако това е секретно, по-добре да не се месим на федерацията. Не знаехме, че в онази част на Африка има мина.

— Имате късмет, че не са ви пръснали главите — каза Робърт Лисицата и се облегна на седалката на помощник пилота.

— Ами всъщност ние не сме точно военна част — каза Дейвид Фокис. — Нашите операции не са такива. За пръв път изпитваме нужда от такова „снаряжение“, както го наричате вие, нападателните звена.

— Искаш да кажеш, че сте възнамерявали да се биете с психлосите? — каза сър Робърт.

— О, не, не — последва мигновен отговор. — С бригантите. Обикновено племената много ни се радват, но …

— Какво е бригантите? — попита Робърт Лисицата. Това наистина беше зле проучено и планирно нападение. Дори не знаеше какво възнамеряват да правят и каква е целта им.

Оказа се, че „бригантите“, както те сами се наричаха, бяха доста странни хора. Наскоро бяха спуснали един от Координаторите в някакъв разрушен град из тези райони да види дали има признаци на живот и едва не бил разкъсан на парчета от някаква граната.

— Граната? — учуди се Робърт Лисицата. — Психлосите не използват гранати.

Да, това им бе известно. Гранатата била от БАРУТ. Отначало запушила, после избухнала в ярко-оранжев пламък. Координаторът се приготвил да се отбранява с някаква палка и крещял в радиото за помощ, когато от някаква разрушена сграда изпълзял старец и се извинил на френски.

Старецът изглеждал грохнал и не му оставали още много дни. Ескадронът му го оставил да умре там, защото не можел да издържа на темпото. Нарекъл се бриганте. Отначало взел Координатора за психло. След това видял, че е човек и решил, че трябва да е от спасителната група, изпратена от банката.

— Какво? — едновременно възкликнаха Тор и сър Робърт.

— Ами изглежда имат нещо като легенда, че някой ще ги спаси и вярват в това вече повече от хиляда години. Невероятно, как е възможно толкова ДЪЛГО да се поддържа една традиция…

— Какво точно — попита сър Робърт, който обичаше точната информация — представляват бригантите?

— Ами точно това най-много ни затруднява — да установим стабилен контакт с тях. В момента там се намират трима Координатори, които се надяват на това. Ох, какво са бригантите ли? Ами изглежда, когато е станало бедствието — това е според изоставения старец, разбира се, не е потвърдено — някаква голяма международна банка е искала да съсипе една от онези африкански страни, които получили свободата си от някакви хора, наречени колониалисти. Страната взела на заем много пари, после имало военен преврат и не искали да връщат парите на банката, или нещо подобно.

Какво представляват бригантите ли? Ами точно това ви разказвам. И така тази международна банка събрала голям брой от тъй наречените наемници, наети войници, съставили военна част от хиляда души, които трябвало да унищожат правителството с нервно паралитичен газ, а самите наемници имали газови маски като нашите въздушни маски, само че служели да пречистват въздуха.

Да, приближавам се до същността. Едно време са ги наричали още „войници на съдбата“. Значи тъкмо се канели да атакуват правителството на тази нова държава и се криели в някакви мини в пустинята — стари солни мини — и психлосите нападнали планетата. И така, на главите им били тези маски…

— Солта — каза Джони — неутрализира психлоския газ.

— А, така ли, чудесно. Тъй или иначе, те били в Африка, въоръжени и готови да потеглят, а целта им била унищожена преди те да се намесят. Били от много националности — белгийци, французи, синегалци, англичани, американци, които могла да наеме банката. Но били добре обучени. Нямали име, затова по някое време се нарекли бриганти.

— Е, най-после благодаря за отговора — каза Робърт Лисицата.

— Чакай, това не е всичко. Почти всички местни жители измрели от отровния газ, затова те тръгнали на юг. Високите дървета на джунглата явно са ги прикривали от разузнавателни самолети. Вземали със себе си жени от селата — бели и черни — и продължавали да вървят.

И това не е всичко. Ето каква е причината толкова трудно да се установи контакт с тях: след около двеста години постигнали някакво споразумение с психлосите. За първи път чувате такова нещо? Ами ние също. Затова не е лесно.

Очевидно работата им е била да залавят хора и да ги предават на психлосите, за да ги застрелват, изтезават или не знам какво. Всъщност те никога не са се приближавали в близост до психлосите, защото те не можели да влизат в блатата: телата им са тежки, почвата е нестабилна за машините, дърветата са много високи. Та бригантите някак си успели да се споразумеят с тях: връзвали група хора и ги оставяли близо до лагера, а психлосите излизали и прибирали хората, не знам за какво…

— За да ги изтезават — каза Джони. — Това им доставя удоволствие.

— …а психлосите им давали в замяна джунджурийки от рода на платове и други такива. Нещо като търговско споразумение. Така, само че това било преди много векове, а хората постепенно започнали да намаляват. Но психлосите никога не са залавяли тях самите — тресавища, високи дървета, както ви казах.

— Не са ли прекалено налудничаво племе, за да се мотаете наоколо невъоръжени? — забеляза Робърт Лисицата.

— Не, не съвсем. Ние сме доста добри дипломати. Само преди няколко дни получихме заповед от Съвета да влезем във връзка с тях и да ги заведем в лагера и сега просто си вършим работата.

Право да ви кажа, тези бриганти са малко странни. Не позволяват да станат повече от хиляда, изоставят старците да умрат, не се женят, а само използват жените. Изглежда сред децата има доста висока смъртност. Освен това вероятно ловуват слонове с гранати…

А, да, вярно, гранатите. Знаят как да приготвят едър черен барут. Постявят го в средата на изпечена глина, пъхат фитил в нея и я палят с пура. Но за да го използват, трябва да стигнат до слона и предполагам, че това е една от причините за високата смъртност.

За спасението? А, да. Ами изглежда някога прадедите им са получили твърдо обещание от международната банка да ги измъкне оттам и нямат ни най-малка представа какво става по света. Е, да, стествено, Координаторите могат да се възползват от това. Ще ги измъкнем.

— И това близо ли е до мините? — попита Робърт Лисицата.

— На юг е, на юг — каза Дейвид фокис. — Просто си помислих, че е по-добре да знаете. Доколкото разбирам, вашата цел е клон на мината, където има само обикновени психлоси.

— Обикновени психлоси — намръщи се Тор. — Имаш ли пистолет? Не? Ще ти потрябва. Ето ти един резервен. И не се опитвай да разбереш племенната история на някой психлос, преди да го застреляш. Разбра ли?

Дейвид фокис пое пистолета така, сякаш щеше да го ухапе.

Продължиха напред към Африка.

5

Джони лежеше зад едно дърво, прогизнал от дъжда, потен от жегата и наблюдаваше лагера през инфрачервени очила, които не помагаха особено.

Вече три ужасно мокри дни следваха един електропровод, единствения знак за цивилизация. Бяха приземили самолета край водно-електрическата централа. Тя бе напълно автоматизирана и сама се поддържаше. На мястото на старите човешки съоръжения бе поставено психлоско оборудване. Нямаха представа къде се намира мината, само знаеха със сигурност, че съществува. За Джони бе ясно, че електропроводът — огромни кабели, закрепени за метални пилони, които си седяха от преди — евентуално ще ги отведе до мината. „Евентуално“ като че ли бе най-точната дума.

Обикновено около електропроводите дърветата и храстите бяха разчистени, но в случая не бе така. В продължение на безброй многото години и тук небето се бе затворило плътно, както над останалата част от обширните гори.

Според старите карти тази страна се е наричала „Заир“, а името на гората е било „Итури“.

Тук екваториалното слънце никога не проникваше до земята. Отгоре се образуваше чадър от облаци, а под него короните на могъщите дървета се вплитаха в гъст купол на сто фута над земята. Около стъблата на дърветата като змии се увиваха дебели лози, чийто диаметър надхвърляше един фут. Като вървяха, стъпалата им потъваха в дебелия хумус.

И постоянно валеше дъжд! Капките се стичаха по стъблата и лозите, лееха се през малките пролуки и човек разбираше, че всъщност през цялото време върви под топъл водопад с различна плътност.

Навсякъде цареше полумрак.

Животните измамно се сливаха с тъмните очертания на растителността, което бе доста опасно. Видяха слонове, бизони и горили. Често подплашваха антилопи — жирафоподобни животни, а също и два вида от семейството на котките. Ръмжаха леопарди, чуваше се рев на крокодили, бърборене на маймуни и подвиквания на фазани. Дъждът обвиваше в пелена всички звуци, но все пак те създаваха у Джони усещането, че гората е враждебна и пълна с живот.

Според старите карти гората, се простираше върху двайсет хиляди квадратни мили и дори в най-високия етап на развитие на цивилизацията, тя е била слабо позната и изследвана.

Гората Итури определено не бе място за кожени дрехи, мокасини и куцукане.

Трудно напредваха, а от самолета не можеха да получат помощ, защото присъствието им трябваше да остане в тайна. Не смееха да използват радио предаватели. Налагаше им се да прекосяват потоци, които гъмжаха от крокодили.

През гората поеха само една част от тях — двайсет човека. Сега стояха неподвижно, пръснати между дърветата и готови да повикат помощ от самолета във всеки един момент.

Лагерът изглеждаше запуснат, но пък психлосите никога не се мотаеха навън. Бе строен толкова отдавна, че спускащият се купол дървета и тук бе успял да хвърли сянка. Джони се запита какви ли тежки провинения трябва да има някой работник на компанията, за да го пратят в това мрачно и прогизнало място.

Оглеждаше района в ляво от лагера за следи от колела на камиони. Едва ли щеше да има коловози, но поне растителността щеше да с смачкана. Да, ей там имаше път, който изчезваше в мрачината на изток. А, през една пролука се виждаха светлините на площадката за кацане на товарни самолети. Там ли извеждаше пътя? Не. Имаше друг път. Единият водеше към гората, другият излизаше на полето.

— Никога не сме правили толкова зле планирано нападение — мърмореше си Робърт Лисицата. Но за едно добре организирано нападение първо бе нужно да се пратят разузнавачи. А никой изобщо не си бе представял, че подобна местост може да съществува на планетата!

И тъй, Джони се питаше за какво всъщност бяха дошли тук? Във всеки случай, не само за мъртви психлоси. Трябваха му живи. Не се и съмняваше, че ще се съпротивляват и при всички положения някои щяха да бъдат убити, но той се интересуваше много повече от живите.

Джони посегна към колана си, за да извади миниатюрния предавател — щеше да го използва с надеждата, че в лагера имат такъв и той работи в момента, когато през инфрачервените си очила забеляза нещо в дясно от лагера. Ясно личеше пътека, която свършва при нещо, което приличаше на развалина на стар камион. Бе следобед, но в здрача трудно се забелязваше нещо. А дъждът още повече пречеше да се видят подробностите, дори през инфрачервени очила.

Джони подаде очилата на Робърт Лисицата.

— Виждаш ли какво има в онзи стар камион? Робърт промени положението на тялото си, а наметалото му бе напоено с вода като гъба.

— Има нещо, покрито с брезент. Може би варел… два варела… или съндък?

Изведнъж Джони си спомни разпокъсания разказ на Дейвид фокис. Координаторът бе зад тях, легнал на земята, целият прогизнал.

— Нали оставят някъде нещата, които разменят като бартер с психлосите?

— А, да, да. Оставят хората някъде, където психлосите могат да ги видят и после се оттеглят, психлосите идват и оставят разни джунджурии. Говориш за бригантите, нали?

— Мисля, че виждам неприбраната печалба от търговията — каза Джони. Тихо прошепна на един шотландец: — предай да дойде полковник Иван.

Иван напредваше с английския забележително бързо, след като с това пожела да се заеме Бити Маклиъд, според който „бе срам за такъв голям мъж да не може да говори на езика на хората“. Естествено Иван попиваше и акцента на Бити, но все пак напоследък руския Координатор му трябваше все по-рядко. Джони откри, че са взели и него, при което сър Робърт се зачуди дали пък на самолета няма да се намери и някоя стара жена и един-двама психлоси.

— Да се пратят разузнавачи надясно — прошепна Джони и посочи с ръка. — Внимавайте.

— Каква е тази нова маневра в това неорганизирано нападение? — попита прогизналият във вода Робърт Лисицата.

— Не обичам да губя хора — каза Джони. — Както казват англичаните, преди всичко предпазливостта.

— Какво ще правим, просто ще обстрелваме мястото ли? — попита Робърт Лисицата. — От самолета не могат да ни прикриват заради дърветата. Мисля, че виждам помещение за циркулатора на дихателен газ ей там. Май оттук ще мога да го улуча.

— А имаме ли обикновени патрони? — попита Джони.

— Ох, наистина ужасно планирано нападение!

Чакаха под непреставащия дъжд. Някъде отляво изръмжа леопард и това предизвика вълна от птичи и маймунски гласове.

Изведнъж се чу тъп звук от падане на около двайсет фута зад тях. Мигновено се шмугнаха в прикритията си. Иван бе излязъл иззад едно дърво. На земята в краката му лежеше странно човешко същество. Трепереше от студ.

Не бе ясно от каква националност е, нито какъв е цветът на кожата му. Бе облечено в маймунски кожи, така скроени, че по странен начин напомняха за униформа. Под него бе паднала торба с дръжка и оттам се бе изтърколила глинена граната.

Иван му сочеше една стрела, забита в манерката му. Извади я и я даде на Джони.

— Отровна е — прошепна над рамото му Координаторът. — Виждаш ли къде личи отровата на връхчето?

Джони свали манерката на Иван и я хвърли, като с жест показа, че никой не трябва да пие.

Иван откачи лъка от пояса на съществото и го подаде на Джони, но той вече бе коленичил до пленника и взе гранатата. От нея стърчеше фитил. Добре го познаваше — беше психлоски!

Веднага щом отново привлече вниманието на Джони, Иван му подаде миниатюрно психлоско радио и посочи към мъжа.

— Той нас гледал — каза Иван. — Той говорил — и посочи към радиото.

Джони изведнъж застана нащрек, осъзнал, че може би са обградени с врагове и отпред, и отзад.

Мигновено разпореди какво да се прави чрез Робърт Лисицата, който подскочи при мисълта, че малката им военна сила ще трябва да води сражения на два фронта.

Бриганти! Човекът в краката му бе опасан с два широки кръстосани кожени колана, в които бяха забити връхчетата на стрелите му. Носеше странни грубо изработени ботуши, които напомниха на Джони за ботушите, които бе виждал в склада на базата. Косата му бе късо подстригана и стърчеше нагоре. По лицето личаха белези, изражението му бе грубо.

Той се размърда и започна да се свестява от неочаквания удар с приклада на пушката. Полковник Иван не закъсня да натисне врата му с крак, за да не може да стане.

Робърт Лисицата се върна и кимна, което значеше, че всички са заели позиции.

— Може да са ни наблюдавали дни наред. Това е психлоски предавател!

— Да, и фитила на гранатата. Мисля, че тук има още…

На петдесет фута избухна бомба и се разляха оранжеви отблясъци.

Чу се пукота на автомат.

Подплашени птици и маймуни се втурнаха да бягат под капещия дъжд.

Джони се върна до наблюдателницата си. В лагера нямаше и следа от раздвижване. Робърт постави двама войници с автомати да го прикриват.

— Хванати сме в капан — каза той. — Чудно организирано нападение.

— Най-напред се погрижете за тила — каза Джони. — Разчистете ги!

— Огън! — изкомандва полковник Иван. После избълва нещо на руски.

Мигновено последва лай на автомати.

Във въздуха избухнаха гранати и пушекът се смеси с дъжда.

Затрополяха стъпки на хора, които се впускаха напред в редици, всяка следваща прикриваше предната и се получаваше нещо като вълна.

Писъци!

Бойни викове на шотландци и руснаци!

После затишие. След това пак свиреп лай на автомати.

Отново затишие.

Над птичите гласове и дъжда се извиси дрезгав глас:

— Предаваме се!

Не френски, а английски. Координаторът изглеждаше объркан.

Разнесе се далечен тропот на обувки — Робърт Лисицата изтегляше хората си далеч от гласа в случай, че се окажат в капан.

Джони грабна лъчевата пушка на един шотландец и се хвърли на земята. Нагласи я на „проникване“, „без пламък“. Прицели се в помещението за дихателен газ и стреля. Старото метално покритие отвън се отлющи като кожа под продължителния напор на лъчите.

Чу се звън и съскане. Джони повтори стрелбата.

Чакаха. Навън не се втурнаха никакви психлоси. Въздухът вече бе нахлул навсякъде. Но не последва никаква реакция.

Дъждът продължаваше да се сипе, а маймуните и птиците утихнаха. Разнасяше се неприятната миризма от стелещия се черен барутен дим от гранатите.

6

Джони погледна към самолетната площадка за руда, до която стигаше краткия път. Беше изоставена.

Шотландците, които носеха радиооборудването отговориха на повикването му. От брезентовото покритие се стичаше дъжд. Джони провери предавателя. Работеше. Превключи на планетарни вълни и взе микрофона.

— Полетът до Найароби, имам готовност — каза той. Трябваше да звучи като редовен полет, но с двата самолета, останали близо до електроцентралата имаха предварително уговорен код. „Найароби“ означаваше „тръгни до сигнала“, а „имам готовност“ значеше „Не стреляй, но бъди нащрек“.

Разнесе се гласът на Данълдин:

— Всички пътници са на борда.

Значи бяха тръгнали.

Джони свали малкото радио от колана си и го нагласи непрекъснато да пиука. Миньорите използваха този сигнал, когато са затрупани и не могат да се измъкнат от шахтата. Щеше да послужи като насочващ сигнал за самолетите. Посочи с пръст трима от хората си. Подаде миньорското радио на единия, за да го закачи на някое дърво около площадката.

С автомати ниско долу, те тръгнаха да бягат към площадката за кацане, прикривайки се един друг. Първият вдигна високо ръка, забулен в дъждовната завеса, за да сигнализира, че всичко е чисто. Щяха да осигуряват прикритие за самолетите при кацането им.

Джони метна автомата на рамо и закуцука през лагера. Мястото бе утъпкано и тояжката му не потъваше толкова дълбоко. От юг долиташе шум от помпи. Сигурно там бяха миньорските шахти. Един от кабелите, които ги отведоха до това място, правеше завой към площадката на половината от пътя. Проследи го.

Измежду дърветата се появи ниска каменна хижа, опасана с изолатори и обградена с тръби. Така изглеждаха сградите за производство на гориво и амуниции. Ха! В такава малка мина да има подобно нещо. Може би за да не се хаби излишната енергия, генерирана от електроцентралата.

Земята наоколо бе издълбана от скорошни стъпки и гуми на камиони. Вратата бе открехната. Джони я побутна с тояжката си.

Какъв хаос! В тези помещения бутилките с гориво и амуниции обикновено бяха добре подредени на рафтове. В кошове отстрани се наливаха различните минерали, от които се приготвяше съдържанието в бутилките. След някаква скорошна бурна дейност минералите бяха разляти на пода, а бутилките бяха повредени и не можеха повече да се използват. Знаеше, че за да се налее готовото гориво и да се запечатат бутилките е нужно известно време. Нима не бяха спирали работа дни наред? Седмица?

Джони тръгна напряко към изходния път, който сигурно извеждаше до главната мина. Огледа растенията от двете му страни. Обикновено тренираното му око лесно разгадаваше следите, но сега дъждът затрудняваше задачата.

Наведе се да огледа някакви съчки, счупени от храстите край пътя. Някои от отчупванията — сочеха по посока на лагера — бяха отпреди няколко дни. Други бяха съвсем скорошни, още капеше сок. Те бяха счупени по посока на главната мина, близо до езеро, което според старите карти се е наричало „Лейк Виктория“.

Преди много дни, може би седмици, оттук бяха минали много крака и се бяха върнали само преди няколко часа. Страшно много крака!

Хвърли поглед на изходния път. Нямаше да се учуди, ако по него се спускаха камиони и танкове обратно към лагера.

Тактическото им разположение не бе идеално. Бяха пленили малка част от бригантите в гората откъм тила им. Някъде, близо или далеч, сигурно бяха по-голямата част от хилядата бриганти. А по този път — той погледна към следите, оставени от сухопътните машини — имаше значително количество психлоски превозни средства. Камиони за руда ли бяха? Танкове?

Вече чуваше самолетите. Този звук едва ли щеше да направи впечатление след неотдавнашната врява. Пък и в такъв конвой едва ли би се чуло нещо от шума на собствените им мотори. Огромният купол от короните на дърветата, който хвърляше мрак върху това място, не само не позволяваше да се види какво става на изходния път, но и пречеше да се забележи каквото и да било горе на небето.

Положението им бе много лошо от тактическа гледна точка. В тази заляна от вода гора не можеха да се бият с конвой, вероятно ескортиран от танкове. Самолетите им щяха да бъдат безполезни.

Върна се на площадката за кацане. Небе! Не особено ясно, но достатъчно, за да кацнат и излетят товарните самолети. Дъждовно небе, но все пак небе! Не беше го виждал от три дни.

Войниците бяха сред дърветата, готови да прикриват площадката. Миньорското радио, което подаваше сигнала, бе поставено на лоза, дебела петнайсет инча в диаметър. Извиваше се като огромна змия около едно високо дърво. Може би някога площадката е била по-голяма, но джунглата и дърветата са настъпили напред.

Тежкият военоморски нападателен самолет се спусна право надолу, като остави по-малкия боен самолет да го прикрива отгоре, както бе редно. После цопна на мократа площадка и изплиска струя вода подобно на гъба и чак тогава застина неподвижен. Пилотираше Данълдан. Отвори широко вратата и се ухили, радостен да види Джони.

Робърт Лисицата дойде на бегом. Другата врата на самолета също се отвори и ги посрещна въпросителният поглед на командващия останалата част от силите им. Робърт му махна да не слиза, нямаше нужда, и се качи заедно с Джони и Данълдин в по-малкия самолет.

Джони набързо разказа на Данълдин какво се бе случило.

— По този път се движи конвой в посока към главната мина — заключи Джони. — Мисля, че са дошли тук за гориво и амуниции и сега се връщат.

— Аха, това обяснява нещата — каза Данълдин.

Напълно в негов стил, той не бе седял със скръстени ръце, докато чакаше да му се обадят. Нямаше значение дали щяха да се свържат с него при електроцентралата или някъде другаде. Все щеше да ги чуе. Тъй че оставил големия самолет при електроцентралата с включен предавател и отишъл да наблюдава главната мина при „Лейк Албърт“, като набрал височина и следвал редовните маршрутни полети. Екраните и детекторите му прониквали през дъжд и облаци, макар че те самите нищичко не виждали през гъстата пелена.

Доколкото си спомняше, главната мина бе нападната на деветдесет и втория ден от пилота… Макардъл? Да, Макардъл. И той бе имал някакви неприятности. Психлосите се опитали да вдигнат два бойни самолета и той ги поразил точно пред вратата на хангара, като по този начин я залостил. Направил на парчета енергийните им кабели и извадил от строя големи складове с дихателен газ, гориво и амуниции. Психлосите успели да се намесят с две противовъздушни батареи и трябвало и тях да разбият. Точно тук бе ранен резервният пилот, ако Джони и сър Робърт добре си спомнят. Много бойка мина!

Както и да е, по време на тези допълнителни полети на височина сто хиляди фута през последните три дни Данълдин не открил никаква следа от живот на това място, НО — показа им снимките, които бе направил от екраните на самолета — онези маймуни са разчистили вратата на хангара — ето тук — и я погледнете тук, виждате ли? Тези сенки под дърветата на края на площадката… не, ето тук. Десет бойни самолета, готови да излетят!

— Никой не се върна да довърши тази мина — каза накрая Данълдин. — И всичките тези горили не са стояли със скръстени ръце!

Джони разгледа няколкото снимки. Когато едната е била правена, слънцето е било по-ниско. Той се вгледа в очертанията на самолетите, полускрити под дърветата. Погледна Данълдин.

— Да — каза Данълдин. — Съвпада с твоето описание на самолета, който ти прати върху газовия бомбардировач. Марк 32, лети ниско над земята и може да носи много, много въоръжение. Няма голям обхват, но могат да вземат резервни горивни капсули.

— Онези психлоси — каза Джони — не се готвят да защитават мината си. Сигурно отчаяно се нуждаят от дихателен газ. Горивото им е било вдигнато във въздуха… вижте следите от разтрошената руда в тревата пред онези Марк 32. Там са ги направили, не са ги докарали отнякъде. — Той посочи към хижата, полускрита от дърветата. — Стояли са там дни наред и са произвеждали гориво и амуниции като луди. Използвали са каквото гориво намерят, за да докарат дотук този конвой. Задигнали са целия дихателен газ, сигурен съм. А сега се връщат.

— Единственият друг солиден запас от дихателен газ — каза Робърт Лисицата — се намира в лагера в Америка! Натам са се насочили.

— С тези десет Марк 32 могат да променят изцяло изхода на тази война — каза Джони.

Отвори една карта — водата все още се стичаше по него и капеше върху картата — и проследи накъде води изходният път. Излизаше от гората, минаваше през някаква равнина и влизаше в дълга клисура, от която лесно можеше да се излети. Пътят продължаваше към Лейк Албърт, но при излизане от клисурата имаше равнинна местност. Разгледа няколко снимки, направени от Данълдин.

— Задава се битка — каза Джони. Премери няколко разстояния и се обърна към сър Робърт. — Ще им трябват ден и половина, за да стигнат до това място, а до главния лагер още два дни, защото пътят е ужасен. Междувременно трябва да се погрижим за основната част от бригантите. Изпрати полковник Иван, четирима нападатели и една минохвъргачка на това място. Кажи му, че трябва на всяка цена да удържи прохода, докато го сменят. А ти, Данълдин, бъди в готовност горе, за да сме сигурни, че конвоят няма да мине. Помнете, трябват ни само живи психлоси.

— Трябва преди всичко да спрем контраатаката срещу Денвър — каза Робърт Лисицата.

Тор бе заминал, за да се представи в Лунната Планина като „Джони“. Беше добър ездач и можеше да устрои хубаво представление. След това трябваше да посети още едно племе на юг оттам. Доста далеч бе, за да го викат, пък и ако се разбереше къде всъщност е Джони, можеха да се объркат плановете им.

— Съжалявам, че имате само един боен самолет — каза Джони.

— Но и битката е само една, Джони — щастливо се засмя Данълдин.

Робърт Лисицата раздаваше наляво и надясно заповеди и не след дълго полковник Иван и още четирима войници поеха през дъжда с една базука, минохвъргачка и други снаряжения. Бяха забравили да вземат Координатора си да им превежда и доста трудно успяха да се настанят заедно с всичко в бойния самолет.

Сър Робърт уведоми накратко полковник Иван. Той дяволито се усмихна. Засадите в проходите на Хинду Куш бяха МНОГО по-сложни. Не бойте се, маршал Джони и главнокомандващ Робърт, проходът ще бъде удържан. ЖИВИ психлоси? Е, не е много удовлетворително, но спокойно — храбрите червеноармейци ще се справят. Бойният самолет се издигна. Седем човека и един самолет трябваше да спрат конвоя от десетки психлоси и бойни танкове. Данълдин им махна през дъжда и изчезна.

7

Наистина всички запаси с дихателен газ и амуниции бяха използвани докрай. Години наред бяха тъпчели тревата и храстите. Четвърт акър бе унищожен под склада за дихателен газ; складът за гориво и амуниции бе съсипал още половин акър. И от всичко това не бе останало нищо.

Ангъс отвори централната врата на лагера и резервите на бегом влязоха вътре, прикривайки се един друг.

Вътре бе празно. Имаше четири нива — офиси, работилници и хангари. Помпите работеха. Всички лампи светеха. Доста бързо си бяха тръгнали и всичко бе в пълен хаос. Джони стоеше в коридора пред отделението за отдих. Какво мрачно и тъмно място; вещите бяха плесенясали. По стените се стичаше вода, която помпите източваха. Какво ужасно място за живеене, дори за психлоси. Джони прегледа няколко купчини разпечатки от радиопредавателя. Дори хартията бе мокра в тази горещина и влага. Бяха следили всички вълни, особено тези на самолетните предаватели. Странно бе да види напечатано: „Анди, можеш ли да вземеш поклонниците от Калкута?“ и „Ако обичаш, Маккалистър, прати ми още двама пилоти и гориво.“ Пилотите шотландци масово говореха на някаква смесица от психлоски и английски. Сигурно това се е струвало доста налудничаво на работниците на компанията, изолирани в тази далечна джунгла. Не са знаели какво точно става, но не са пропуснали ни една дума, казана в ефир. До Джони дотича един руснак и му донесе психлоска дихателна маска, която бе изровил отнякъде. Бутилката още бе свързана с нея и маската работеше. Джони я помириса и ноздрите му пламнаха. Я да видим, едната камера се празни за около дванайсет часа, а тази бе полупразна? четвърт пълна? Разклати я, за да види колко втечнен дихателен газ е останал. Психлосите са тръгнали оттук преди около осем или девет часа.

Той закуцука по коридота, от него се стичаше пот. Помпите вкарваха вътре въздух, но от това не ставаше по-хладно. Носеше се обичайната психлоска воня… не, по-лошо, смесваше се с миризмата на плесен. Долитаха шумове от всички части на вътрешните нива, където хората му продължаваха да претърсват. Откри един миньорски телефон и се заслуша. Все още работеше. Успя дори да чуе миньорските помпи от далечните волфрамови мини. Тази мина бе по-нова от другите. Вероятно са се преместили тук от друго място в гората, след като са открили нови залежи на волфрам. Умираха за волфрам. Екраните в офиса на управителя бяха включени. Джони се загледа в масивните електрически пещи в мината. Там промиваха и печаха рудата. От някакви тръби излизаше пара. Вероятно бяха решили, че неразбориите на планетата са временни, тъй като бяха продължили да копаят.

Джони слезе по стълбите, които водеха към хангара. Психлоските стъпала бяха два пъти по-високи от нормалните, а това никак не се харесваше на крака му. Все пак той определено се оправяше. Беше сигурен, че днес ще може да стреля с лъчева пушка. Ръката му не се движеше бързо, но все пак имаше напредък.

В хангара цареше същият хаос, както навсякъде. Бяха останали превозни средства. Ангъс обикаляше из просторните, прекалено силно осветени помещения. Държеше тебешир и отбелязваше с кръстче машините, които преценяше като негодни. Два малки танка. Ангъс ги бе маркирал с кръстче. Няколко летящи миньорски платформи. Нямаше кръстчета, значи бяха в ред. Няколко камиона, от които само половината можеха да се използват.

Психлоска табела на една врата: „Артилерийски оръжия“. Джони влезе. Минохвъргачки! Имаше дори купчина снаряди за тях, противно на наредбите за складиране на амуниции. Много добре! Той излезе и сграбчи Ангъс:

— Вземи два от големите камиони и качи на тях по една летяща минна платформа. Натовари снарядите отпред на камионите. Изнеси единия отвън, а другият нека стои отвътре точно до вратата на хангара.

Да, гориво имаше.

Джони каза на сър Робърт да му намери по четирима човека и шофьори за двата камиона. Трябваше да изпрати след конвоя един от камионите колкото може по-скоро.

— Този камион ли? — попита Сър Робърт.

— Могат да свалят миньорската платформа от камиона и да заредят минохвъргачката. Да блокират пътя, като съборят върху него дървета. Да следват отблизо конвоя, но не прекалено и ако се обърнат, да се опита да им блокират пътя.

— А ако не се получи и тръгнат да ги преследват чак до тук? — попита сър Робърт.

— Другият камион вътре в хангара може да се изкара да защитава района. Ще го взема, като се върнем от посещението си при бригантите.

— Значи и ти ще преследваш конвоя! — каза сър Робърт и саркастично добави: — Сред най-добре организираните и внимателно изпълнените нападателни акции в историята тази е най-добрата!

Сър Робърт се зае с ръководенето й, като продължаваше да си мърмори нещо за камионите и танковете.

Един шотландец се втурна при Джони.

— Сър Джони, мисля, че е най-добре да слезете на трето ниво — изглеждаше смъртно блед.

Джони с мъка тръгна надолу по стълбите. Никак не бе подготвен за това, което бяха намерили. Беше голяма стая, която очевидно използваха за обучение в стрелба — нещо като вътрешно стрелбище. Няколко руснаци бяха се събрали в кръг и гледаха към пода, а по лицата им се четеше смесица от отвращение и неодобрение. Шотландецът, който доведе Джони, спря и посочи надолу без да казва нищо.

Сред локва съсирена кръв лежаха останките от нещо, което напомняше на две възрастни жени. Трудно можеше да се каже със сигурност. Но в две купчини бяха струпани остатъци от бели коси, тъмна кожа и смачкани дрехи.

Няколко психлоси бяха седяли часове наред и парче по парче, инч по инч бяха раздробили двете жени с внимателно прецелени несмъртоносни изстрели.

Каква адска лудница от изстрели, писъци и смях е било това място само преди няколко часа.

Някой бе повикал доктор Маккендрик и той влезе. Стъпваше внимателно, за да избегне кръвта.

— Невъзможно е да се определи от температурата на телата. Може би са минали четири часа, откак кръвта се е съсирила. Жените са на… около четиресет, петдесет години… състарени от много работа. Разкъсали са им крайниците инч по инч! — Изправи се и се обърна към Джони: — Защо им е на психлосите да правят това?

— Доставя им удоволствие. Харесва им болката и агонията.

Джони погледна доктор Маккендрик.

— Това са горе долу единствените моменти, когато изпитват радост.

— Сега вече без никакви задръжки мога да правя аутопсии на психлоси.

Един руснак побутна нещо с пръчка, която бе намерил някъде.

— Чакай — каза Джони. Заобиколи локвата кръв и вдигна предмета.

Току що бе влязъл Робърт Лисицата. Замръзна на място, шокиран.

Джони държеше в ръцете си шотландска барета!

Нямаше тяло на шотландец, само барета и то доста нова. Точно каквито носеха Координаторите.

8

Джони седеше под прогизващия дъжд и гледаше платформата на стария очукан камион.

През последните два-три дни или само преди няколко часа тук са били вързани три човешки същества — две възрастни жени и един млад шотландец, безпомощно са чакали да дойдат да ги приберат психлосите, без да могат ни да мръднат, ни да избягат, може би под постоянния прицел на отровните стрели на бригантите и на гранатите им. Колко ли банту и пигмеи са седяли по същия начин, заловени и изтъргувани от бригантите?

Психлосите са дошли да ги вземат, купили са ги от някогашните наемници на цената на вещите, които сега лежаха тук. Двете жени бяха умрели в агония. Съдбата на шотландеца бе неизвестна.

Един руснак внимателно провери купчината с бартерни стоки с копието си. Доколкото Джони познаваше психлосите, ако знаеха, че това ще е последната им сделка, вътре непременно щеше да има взрив. Нямаше. Психлосите сигурно са смятали да се върнат, след като завземат отново планетата.

Джони провери съдържанието. Запечатани метални кутии, сто фунта сяра, още сто силитра. Под брезента лежеше голяма ролка миньорски фитил. Всичко това, като се прибави само кокс, се използваше за направата на гранати. В едно малко увито пакетче имаше горивни капсули за радио предаватели. Това бе цената на три човешки същества.

Джони се обърна и се запъти към един руски офицер и няколко войници, които пазеха заловените бриганти. Седемнайсет от тях бяха останали живи. Седяха с ръце зад тила, гледаха в земята и не помръдваха, затворени в пръстена на прикладите на автоматите. Седмина ранени бриганти се валяха в калта и стенеха. Дванайсет бяха мъртви и бяха струпали телата им накуп встрани.

Един от седемнайсетте усети, че някой се приближава и вдигна глава. Дивакът бе с широк гръден кош, зъбите му отдавна бяха счупени, лицето му бе прорязано от белези. Имаше масивна челюст и късо подстригана коса. Бе облечен в маймунски кожи, скроени като бойна униформа. Два пояса с отровни стрели се кръстосваха на гърдите му. Очите му приличаха на празни дупки.

— Защо стреляхте по нас? — поиска да знае той. Всъщност произнесе нещо от рода на „Зищо стриля пу нъс?“. С малко усилия го оприличиха на английски.

— Мисля, — каза Джони, — че беше точно обратното. Какво търсехте тук?

— По установените военни правила можеш да ме питаш само за името, ранга и серийия номер. — Заваляно, но се разбираше.

— Добре — каза Джони и се облегна на тояжката си. — Кажи ги.

— Арф Моифи, каптан, окпачионни сии, Ърмиа на Зиир. Ти от пудкрепленето ли си или от убдинениначии?

Джони се обърна към Дейвид Фокис, Координатора и повдигна въпросително очи.

— Имат предание, легенда, че някой ден международната банка ще им изпрати подкрепление. Мисля, че Обединените Нации е някаква политическа организация, която се е грижела за малките народи и се е намесвала, когато са били нападани. Забележително е как са съхранили подобен мит толкова дълго…

— Къде са главните ви части? — попита Джони.

— Н’требъ утговаръм нищу свен име, ранк и сериен номер — каза капитанът бриганте.

— Добре де, ако ние сме подкреплението, трябва да знаем, не е ли така? — каза Джони.

— Ъко сти час ут пудкрепленето щехти да знаити — предизвика го капитанът. — Пудкрепленето вечи пристигналу, или пристигни фсеки мумент.

— Смятам, че е най-добре да говорим с командира ти — каза Джони.

— Генерал Снит? Той е ф глафнъ база. Ного дълеч.

Джони повдигна рамене и махна на руския офицер, сякаш му казваше да продължава. Руснаците се приготвиха да стрелят.

— Идин ден пиша натъм! — каза капитанът бриганти и се опита да посочи с вързаните си ръце, но се задоволи с отчаяно клатене на брадата си.

— Преди колко време вързахте пленниците на платформата? — попита Джони.

— Платформа? — повтори капитанът, като се престори, че не разбира.

Джони пак се обърна към руския офицер.

— Вч’ръ слобед! — бързо каза капитанът. Ако шотландецът беше още жив, трябваше да го спасят. Джони се замисли какво може да направи. Следяха конвоя отзад. Отпред му бяха устроили засада. В гората това бе достатъчно. И най-малката кола нямаше да успее да се измъкне през дърветата, а да не говорим за един камион. Освен това почвата бе много мека. Нищо чудно, че психлосите са се споразумели с бригантите. Реши да изчака битката.

Предаде на руския Координатор заповедите за руснака офицер. Започнаха внимателно да претърсват бригантите за скрити оръжия и ножове. Оказаха се в изобилие, скрити в униформите им от маймунска кожа.

Тъкмо връзваха наследниците на едновремешните наемници, когато каптан Арф Моифи помоли:

— Имте нещ протиф дас пугриша за рнените?

Джони му позволи.

Моифи скочи, грабна една тежка палка и прасна по главите седмината, преди да успеят да го спрат. Уби ги с отлично премерени удари право в черепите.

С усмивка и благодарност той се обърна към един руснак и подаде ръцете си да му ги върже отново.

— Многу благря — каза той.

ОСЕМНАДЕСЕТА ГЛАВА

1

С дълга колкото него лъчева пушка в ръцете, Бити Маклиъд вървеше след сър Джони към главния военен лагер на бригантите.

Сър Джони на два пъти искаше да го отпрати, но нима един оръженосец може да изостави своя рицар в опасност?

Бити призна пред себе си, че наистина изглежда опасно. Сигурно имаше най-малко две и половина или три хиляди бриганти, пръснати из това сечище навътре в гората.

Бяха се приземили в горния край на откритото пространство. Пленниците — как само бяха натъпкали самолета! — бяха в едно от отделенията на големия военоморски самолет, далеч от оръжията и като се приземиха, най-напред свалиха тях. Сър Робърт като главнокомандващ огледа мястото и постави няколко човека на различни позиции, за да ги прикриват при евентуално отстъпление.

Бити използва възможността да убеди сър Джони да облече сухи дрехи. Беше толкова мокър, че само да го пипнеш и пръскаше вода. Руснаците не бяха седяли със скръстени ръце, докато чакаха при електростанцията и бяха изрязали от брезент нещо като дъждобрани.

Много трудно бе да накараш сър Джони да обърне внимание на себе си — да се храни, да се преоблича. Но Бити успя. Закрепи дъждобрана му със значка, на която имаше червена звезда, накара Джони да вкара сухата си риза в колана със златна тока и изрови отнякъде шапка с бяла звездичка, да го пази от дъжда. След всичко това дори при тези обстоятелства Джони изглеждаше доста представителен въпреки дъжда.

Водата буквално се сипеше като из ведро върху широкото сечище, гъмжащо от хора. Преди известно време някой бе изсякъл и изгорил огромно количество дърва. Полето бе осеяно с почернели пънове. Бе израснала трева, но постоянно я тъпчеха, което не биваше да се прави с тревата.

Бити се огледа през дъжда. Тези същества не намираха място в нормалното му светоусещане. Много неща бе прочел в училище — най-много му харесваха старите рицарски романи, но с подобно нещо никога не се бе сблъсквал.

Нямаше възрастни жени и мъже. Децата бяха много малко и имаха нездрав вид — с подути коремчета, мръсни. Шокиращо! Нямаше ли кой да ги мие и храни?

Мъжете, край които минаваха, ги поздравяваха по смешен начин с вдигнат пръст. Грозни лица, които излъчваха омраза. Дрехите им бяха пародия на униформа, не бяха изискани, просто висяха.

Говореха много странен английски, сякаш устите им бяха пълни с каша. Знаеше, че той самият не говори много добре английски. Не можеше да се мери с учени мъже като сър Робърт, нито с Джони. Но всички го разбираха, като говореше, освен това се стараеше да усъвършенства произношението си, тъй че полковник Иван на когото помагаше с английския, да говори добре. Но тези тук явно не ги бе грижа дали думите изобщо излизаха от вонящите им усти. Бити едва не се блъсна в сър Джони, който спря до някакъв мъж на средна възраст. На какъв език говореше сър Джони? А, психлоски! Джони попита нещо, бриганти кимна, посочи на запад и му отвърна нещо на психлоски. Бити разбра. Сър Джони не търсеше отговор на въпроса си, просто искаше да провери дали бриганти знае психлоски. Умно!

Къде отиват? Аха, към онзи голям навес, пред който бе забито знаме от подобна на леопардова кожа. Бити си даде сметка, че вървят след затворниците, които все още бяха под стража и навярно ги водеха при командира им.

Ужасни бяха тези хора. Като искаха да се облекчат, просто спираха и го правеха дори по средата на пътеката. Ужасно. Ей там някакъв младеж бе съборил на земята момиче и правеха… да, наистина го правеха! Разврат на обществени места!

Бити извърна глава и се опита да пречисти мислите си. Но в посоката, накъдето се бе обърнал, се натъкна на мъж, който караше едно дете да прави нещо нечувано!

Почувства се малко зле и се приближи по-плътно до сър Джони. Тези същества бяха по-лоши от животните. Много по-лоши.

Бити последва сър Джони в навеса. Как само вонеше! Някакъв мъж седеше на отсечен пън, над който бе опънат навес. Беше ужасно дебел и жълтеникав. Доктор Маккендрик казваше, че такъв цвят имат болните от малария. В гънките на тялото му се бе събрал дебел слой мръсотия. Носеше смешна шапка, която сигурно бе направена от кожа; отпред имаше връх, на който бе поставено нещо — брошка… или някакъв камък… може би диамант?

Съществото, което бяха пленили, Арф, застана пред дебелия мъж. Биейки се с юмрук по гърдите той му докладва за станалото. Как наричаше дебелака? Генерал Снит? Не беше ли Снит широко разпространено психлоско име? Нали Смит бе често срещаното английско име? Много трудно бе да се каже с този кашест акцент. Генералът дъвчеше един кокал и не изглеждаше особено впечатлен.

Най-накрая каза:

— Зехти л’зпаси? Сярта?

— Ам’не — каза Арф и се опита да обясни всичко отначало.

— Зехти л’убратно тилата?

Тилата, тилата? О, телата!

„Каптан“ Арф изглежда се уплаши и започна да отстъпва.

Генералът запрати кокала по него и го улучи право в лицето.

— Кво тгава ш’ядим, ъ! — изкрещя генералът.

Да ядат? Трупове? Да ядат? Собствените си мъртви?

Бити погледна към хвърления „кокал“, който бе рикуширал към него. Беше човешка ръка!

Бити побърза да се махне от навеса. Гадеше му се.

Сър Джони го намери почти веднага, хвана го през раменете и избърса устата му с носна кърпа. Опита се да го върне в самолета заедно с един руснак, но Бити отказа. Мястото на оръженосеца бе при своя рицар, пък и на Джони можеше да му потрябва лъчевата пушка сред тези УЖАСНИ същества. И тъй, разрешиха му да остане.

Сър Джони погледна към навеса от прикритието на дърветата. Изглеждаше много заинтригуван. Бити отправи поглед в същата посока и видя една много стара и очукана машина-самоучител като тези, на които пилотите се учеха да говорят психлоски. Това явно означаваше нещо за сър Джони.

Кого търсят сега? Дъждът си валеше, а те много бързаха и пушката започваше да тежи, много да тежи. О, Координаторите!

Намериха ги под друг навес, двама млади шотландци. Не беше ли единият от рода Маккендлис от Инвърнис? Да, май го позна. Седяха под навеса и въпреки това бяха съвсем мокри, баретите им приличаха на парцали. Бяха доста бледи.

Сър Джони се опита да разбере как са попаднали тук и те посочиха към купчина въжета — бяха ги спуснали от самолет.

И тъй, сър Джони им каза, че е най-добре да тръгнат с тях, но те отказаха, защото Съветът бе разпоредил да заведат тези хора в лагера в Америка и макар че самолетът закъсняваше, според тях проблемът бе в недостатъчните пилоти.

След дълъг спор за дълга и безопасността най-после успяха да ги убедят поне да дойдат до самолета, за да получат храна и евентуално оръжия. И така, всички поеха обратно през тълпата към зоната, която заемаха руснаците и се качиха в самолета.

Сър Робърт бе там. Настани двамата Координатори в една от огромните психлоски седалки.

— Имаше ли трети човек с вас? — попита сър Робърт.

— Ами имаше — каза Маккендлис. — Алисън. Но преди два дни падна в една река и един люспест звяр го изяде.

— С очите си ли видяхте това? — поиска да знае сър Робърт.

Ами не, не бяха го ВИДЕЛИ. Генералът им го каза, а реки и люспести зверове наистина имаше много.

Сър Джони се намеси:

— Алисън говореше ли психлоски?

— Той бе обучаван за пилот — каза Маккендлис. — федерацията понякога има нужда от собствени пилоти. Мисля, че говореше.

— Да, говореше — каза другият шотландец. — Бе научил малко психлоски. Измъкнаха го от часове, за да дойде тук. Съветът издаде доста неочаквано заповед да доведем тези хора и нямахме достатъчно…

Сър Робърт каза:

— Спомняте ли си дали сте го чували да говори на психлоски с тези грубияни тук?

Помислиха малко. Дъждът барабанеше по покрива на бойния самолет и бе ужасно горещо.

— А, — най-после каза Маккендлис, — чух го да говори с един от офицерите, който каза, че това било забележително. Доста дълго си приказваха на психлоски. Аз не говоря…

— Това е всичко, което ни интересуваше — каза сър Робърт. Многозначително погледна сър Джони. — За разпит! Трябвал им е за разпит!

Сър Джони кимна.

Тогава сър Робърт извади нещо, което Бити виждаше за първи път. Барета, оцапана с кръв. Подаде я на двамата Координатори.

Откриха някакви избродирани инициали. Да, беше на Алисън. Откъде я е взел сър Робърт?

Сър Робърт сякаш ги заля с гореща вода. Каза им откъде и Бити бе шокиран да научи, че бригантите са продали Алисън на психлосите! Сигурно са го искали, за да го разпитат и бог да е на помощ на Алисън. Продали са Алисън? Човешко същество? На чудовищата? Нито на Бити, нито на Координаторите можеше да им го побере ума.

След това стана ужасна кавга. Сър Робърт заповяда на Координаторите да тръгнат с тях. Те казаха, че техен дълг е да качат на самолети до Америка тези хора. Това бе заповед на Съвета! Сър Робърт се разгневи и им кресна, че той е главнокомандващ на Шотландия и няма да им позволи да останат тук. Двамата Координатори понечиха да слязат, но сър Робърт и сър Джони просто ги завързаха с товарните въжета, които Бити набързо намери. Сложиха ги да седнат върху запасите отзад в самолета.

Изтеглиха войниците от защитната зона и потеглиха. Бити не се учуди, като чу един от пилотите да иска разрешение от сър Робърт да обстрелва съществата от въздуха. Сър Робърт отказа. Можеха просто да се скрият под дърветата.

— Засега не сме подходящо екипирани да се справим с тях, освен това имаме друга работа. Но ако наистина са сторили това, за което се съмняваме, непременно ще си изпатят.

Всички бяха притеснени за Алисън.

Като излетяха и се насочиха към лагера, мислите на Бити се върнаха към онези хора долу.

Той се наведе към сър Джони и каза:

— Сър Джони, как е възможно да са толкова МРЪСНИ при всичкия този дъжд?

2

Големият нападателен самолет се приземи в нощта близо до мината-клон. Все още бе пуста. Дъждът продължаваше да вали. Чуваха се само враждебните викове на животните, събрали се около мястото на неотдавнашната битка. Гневно ръмжаха леопарди, чуваше се рев на други зверове, отекваше зловещият смях на хищни птици. Бореха се за телата на мъртвите.

Камионът с летящата платформа и минохвъргачката си седеше точно пред вратата на хангара. По нищо не личеше другият камион да се е върнал в отстъпление. Явно продължаваше да следи конвоя.

Джони отново се огледа около пустия лагер. Лампите все още светеха. Далечните миньорски помпи продължаваха да работят. Ако не се намеси някой, всички машини сигурно ще продължат да работят още десетки години.

Принтерът за планетарен трафик продължаваше да бълва хартия, на която бе изписана информация за всички полети в момента. Джони й хвърли поглед. „Макивър, би ли изпратил допълнително гориво в Моска?“ „Тук е диспечерът в Йоханесбург. Има ли самолети, идващи насам? Ако няма, мога да затворя за през нощта.“ „Исак, обади се, Исак. Слушай, Исак, останаха ли в мината в Гронзи годни товарни самолети? И мислиш ли, че могат да се пригодят за пътнически? Моля те, докладвай ми до сутринта. Доста ни е трудно с превозването в момента.“ „Ланди, няма да заминаваш за Тибет. Трябваш ни като помощник пилот тук, ще заминеш с един пътнически полет. Потвърди ми, момче.“ Преобладаващата част от тези разговори бяха на пилотския жаргон на психлоски.

Джони си даде сметка, че този поток от съобщения можеше да даде на нападателите доста точна представа за активно действащите райони. Можеха да съставят пълен списък от мишени за бомбардировачите Марк 32.

Ако конвоят се измъкне и психлосите предприемат мащабна атака, щяха да си възвърнат планетата.

Чудеше се дали да не обяви оттук на всички честоти седемдесет часова забрана за свръзка. Но какъв бе смисълът, злото вече бе сторено. Вероятно същите съобщения се изписваха и от принтера в мината при Лейк Виктория. Каквото и съобщение да направи, можеха да го засекат и да го променят. Трябва да успеят в нападението на конвоя, това бе единственият изход.

Джони се разходи из празните нива, където само стъпките му отекваха. Забеляза, че психлосите са иззели оттук само оръжието. Не бяха оставили нито една лъчева пушка, нито по-малки оръжия, за да не попаднат в ръцете на бригантите. За щастие в бързината бяха пропуснали да вземат минохвъргачките.

Изкараха големия камион извън хангара и го скриха в сянката на двора. Джони затвори вратите на лагера. Няма защо да пуска вътре леопарди, слонове и змии.

Върна се в самолета и набързо прехвърли всички действия, които бяха набелязали. Нареди да излетят много ниско над земята, колкото може по-ниско и да се приближат от изток иззад мястото, определено за засада. Не искаше екраните на конвоя да засекат самолета. След това се разгръщат по този хребет — ето този, който минава край пътя — и когато конвоят навлезе в клисурата, откриват страничен огън. Ами ако направят завой и се върнат? И това бе предвидено. Джони щеше да бъде там с минохвъргачката върху летящата платформа и нямаше да им позволи да отстъпят.

Какво? — не вярваше на ушите си Робърт Лисицата. Една минохвъргачка срещу танкове? Това е невъзможно. Конвоят ще влезе в гората и никога няма да могат да ги измъкнат оттам. Аха. Значи искаш този самолет да излети и да предотврати точно това. Добре, така става. В крайна сметка нали е боен самолет.

— Просто се опитайте да извадите от строя танковете и камионите, без да ги вдигате във въздуха — каза Джони. — Не използвайте радиационни куршуми. Само лъчеви оръдия. Нагласете ги на „широк обхват“, „без пламък“ и „зашеметяване“. Няма да ги убиваме. Когато всички навлязат в клисурата, блокирайте им пътя откъм мястото на засадата. Аз ще го блокирам откъм тила. Останалата част ще нападнат странично откъм хребета. Този боен самолет ще се намеси, ако се разпръснат и тръгнат да се връщат в гората. Ясно ли е?

— Ясно, ясно.

Един от Координаторите безуспешно се опита да замести руския Координатор, който в момента бе с Иван, след което каза:

— Ще се погрижа руският Координатор да им обясни всичко, като се присъединим към другите… Всъщност, разбрах всичко. Ще се оправя.

— Помнете — каза Джони, — че има малка вероятност Алисън да е с конвоя, тъй че отваряйте си очите и ако успее да се измъкне по време на битката, не стреляйте по него.

— Ясно, ясно.

Ще се постараят да го обяснят и на руснаците, веднага щом стигнат до Иван.

— Страхотно — каза Робърт Лисицата. — Направо страхотно. Основната част от силите ни не знае какво да прави, защото преводачът не е тук. Невероятно планиране и координация! Дано да имаме късмет. Много ще ни е нужен.

— Повече сме от психлосите — каза Джони.

— Какво? — възкликна Робърт Лисицата. — Те са повече от сто, а ние сме едва петдесетина.

— Точно това имам пред вид — каза Джони. — Съотношението е половин към едно.

Разбраха шегата и някои руснаци, които бяха по-напреднали от другите, им преведоха. Всички се засмяха. Дъждът им действаше потискащо. Почувстваха се по-добре.

Джони слезе от самолета и се запъти към камиона, където го чакаха един шотландец и четирима руснаци, единият от които шофьор. Някакво движение в самолета привлече вниманието му. Беше Бити Маклиъд, напълно готов да тръгне с него, запасен с какво ли не.

Джони не искаше да го взема със себе си. Предстоящата битка не бе за малки момчета. Но имаше един проблем — гордостта на момчето. Джони бързо обмисляше какво решение да вземе. Беше по-трудно, отколкото да определи тактиката на битката.

Светът на Бити бе населен с рицарските романи отпреди две хиляди години, когато рицарството е било в своя разцвет, имаше огнедишащи дракони и смели рицари, които спасяваха красиви дами. В това нямаше нищо лошо. Бити беше сладко малко момче, което мечтаеше като порасне, да стане мъж като Данълдин или като самия Джони. В това също нямаше нищо лошо. Но имаше опасност мечтите му да се сблъскат с грубата действителност на този свят, в който се биеха, свят, който също си имаше свои дракони. Ако не го предпазят, никога няма да доживее да стане като „принц“ Данълдин или „сър“ Джони. Но пък беше много горд. Това пролича и в този момент. Бити видя как Джони спря и прочете в ледено сините му очи, че търси причина да му откаже.

Джони бързо грабна от седалката едно миньорско радио и го хвърли в ръцете на момчето. Потупа с ръка друго такова радио, окачено на колана му. След това се наведе много близо до ухото на Бити и му прошепна: „Нужна ми е надеждна свръзка тук на самолета, за да разбера след като се включим в битката дали всичко е наред. Не го използвай, преди да чуеш първия изстрел. Но ако има нещо след това, бързо ми съобщи“. Джони сложи пръст на устата му.

Бити моментално светна, макар да имаше леко заговорнически вид. Кимна на Джони:

— Разбира се, сър Джони! — и изчезна обратно в самолета.

Джони закуца надолу по калния път към камиона. Беше на мястото си, светлините от фаровете му проникваха през дъждовната пелена. Провери екипажа, качи се и кимна на шофьора.

Камионът изрева, натоварен с летяща платформа и минохвъргачка и заглуши врявата от животинската битка в гората.

Качени в камион, потеглиха на бой с танкове.

3

Браун Лимпър Стафър седеше в новия си офис, Голям като палат и бе вперил впоглед в отвратителния предмет върху бюрото му. Беше потресен.

Напоследък нещата се развиваха добре. Правителствената сграда с кръгъл купол (някои твърдяха, че това е била сградата на Конгреса) бе частично възстановена, дори бяха боядисали купола й в бяло. Залите бяха ремонтирани. Една от тях бе отредена за заседания на Съвета. Вътре имаше висок подиум с пейка в края, а пред него бяха наредени дървени столове. Огромните бюра на психлоските шефове бяха пренесени в отделни стаи, които служеха за офиси на членове на Съвета (доста дребни се чувстваха зад бюрата, но като поставеха столовете върху кутии, ставаше добре). Отвориха хотел, в който живееха високопоставени личности и важни посетители. Докараха готвач от Тибет, който готвеше доста прилично. Ястията се сервираха в истински съдове.

Браун Лимпър имаше чудесен учител, с който се срещаше всяка вечер под прикритието на сянката на един стълб в лагера. Невероятно ценна информация за правителството. Търл никак не заслужаваше да живее в клетката при такива условия. Психлото се бе разкаял и правеше всичко възможно да им помогне. Колко малко хората разбираха психлосите!

Обучението вече даваше плодове. Нужно бе време и се изискваше голямо политическо умение. Но Търл бе обиколил цялата вселена като най-прочутия директор на междугалактическа мина и нещата, които знаеше за управлението и политиката далеч превъзхождаха всички останали източници, с които разполагаха.

Да вземем въпроса с прекалено големия състав на Съвета. На вождовете от различните краища на света не им се нравеше това, че трябва да идват тук и да губят безкрайно много време в заседателната зала. Имаха си собствени племенни проблеми, за които трябваше да мислят. Освен това бяха прекалено много — трийсет, за да могат да свършат някаква работа. Затова всички посрещнаха с голяма радост решението да разделят света на пет континента и всеки да има по един представител. От трудно поддаващото се на обработка множество от трийсет човека, Съветът намали членовете си на пет, с които се работеше доста по-лесно. Обясниха им, че работата сред собствените им племена е много по-важна от формалностите, с които се занимаваха в Съвета и че най-компетентните хора са нужни в собствените им страни. Така те с радост избраха за свои представители разни братовчеди, които заеха петте представителни места на континентите.

Естествено, Съветът от петима човека също не работеше много лесно и в момента бяха в процес на назначаване на изпълнителен комитет от двама души. С още малко усилия и като приложи няколко ценни съвета, които Търл му бе дал, може би в следващите седмици Браун Лимпър ще се окаже единственият представител на Съвета с власт да действа самостоятелно от негово име, подпомаган само от един секретар на Съвета, който естествено няма защо да има право на глас. Само ще се подписва. Ще стане толкова по-лесно.

Шотландците създаваха известни проблеми. Не бяха съгласни Шотландия да се включва в Европа, но им доказаха, че това е било така откак свят светува. И така, техен представител стана германец от едно от племената в Алпите. Този въпрос бе уреден с мнозинство в стария Съвет и Браун Лимпър се отърва от проклетите шотландци, които се противопоставяха на всяко разумно негово предложение.

Племената бяха доволни. Получиха абсолютни права да определят кои земи да се считат техни и да им дават имена. Всяко племе получи като собсвеност околните древни градове, заедно с всичко в тях. Това направи Браун Лимпър доста популярен сред вождовете на повечето племена, но не и сред шотландците, разбира се. Тях нищо не можеше да ги задоволи. Имаха смелостта да изтъкнат, че по този начин цялата Америка и всичко в нея става собственост на Браун Лимпър. Но той разби аргументите им. Сега вече в Америка имаше ЧЕТИРИ племена: двете племена от Британска Колумбия, четиримата души от Сиера Невада, малката група индианци на юг и племето на Браун Лимпър. Това, че в момента всички те живееха в селото на Лимпър нямаше никакво значение!

В избора на столица Браун Лимпър извоюва още една победа. По някакви причини някои племена считаха, че столицата на света би трябвало да е в техните земи. Други дори бяха на мнение, че столицата трябва периодично да се мести. Но когато се спомена колко усилия и разходи ще струва поддържането на една столица и как Браун Лимпър Стафър, заради доброто си сърце и тласкан единствено от филантропия, е съгласен НЕГОВОТО племе да плаща всички разходи, споровете бяха прекратени. С декрет за столица на света бе определен Денвър, макар че в някой от следващите дни името му щеше да стане Стафър.

Сегашните му неприятности идваха от решението на стария Съвет, преди да стане от петима, да се основе Планетарна Банка.

Повикаха един шотландец на име Макадам, който изрази мнението, че галактическите кредити, с които в момента разполагаха, нямат стойност за хората на Земята. Предложи той и един германец, който в момента живеел в Швейцария и имал много мандри и фабрики за производство на сирена, да бъдат упълномощени да учредят банка. Ще раздадат на всяко племе валута в съответствие с обработваемата земя, с която то разполага и в замяна ще поискат малък процент. Идеята беше добра, защото по този начин всяко племе ще да се стреми да се сдобие с повече обработваема земя. Валутата ще да бъде обезпечена чрез „Племенните земи на планетата Земя“. Банката ще се нарича Земна планетарна банка и ще разполага големи пълномощия.

Напечатаха валута с удивителна бързина. Германецът много се въодушеви, защото брат му съхранил умението да прави дървени блокове, които печатат върху хартия. В една развалина, наречена Лондон намериха складове, пълни с непокътната валутна хартия, а в друг град, някога наричан Цюрих, откриха ръчни преси. За нула време започнаха да печатат валута.

Банкнотите бяха само с една стойност — един земен кредит. Пуснаха една пробна серия, но без успех. Хората не знаеха какво да правят с тях. За разменни единици използваха коне и други подобни и тепърва трябваше да ги учат какво представляват парите. Затова пуснаха втора серия.

Една банкнота тъкмо от тази втора серия в момента лежеше на бюрото на Браун Лимпър и страшно го притесняваше. Не само го притесняваше, отвращаваше го, чак му се гадеше. Банкнотата бе много добре отпечатана. Пишеше „Земна планетарна банка“. Във всеки ъгъл стоеше цифрата „1“. „Един кредит“ бе изписано на всички езици, използвани от племената. Пишеше „Законно урежда всички дългове, обществени и лични“, също повторено на всички езици. Пишеше „Разменя се срещу един кредит в банките в Цюрих и Лондон или в който и да е клон на Земната планетарна банка“. Пишеше „Обезпечена от обработваемите земи на племената на Земята“. Имаше и подписи на двамата банкови директори. Дотук добре.

Но точно по средата стоеше голям портрет на ДЖОНИ ГУДБОЙ ТАЙЛЪР!

Бяха откопирали негова снимка, направена от някой с пиктофон. Беше облечен в кожена ловна риза, гологлав, с глупаво изражение на лицето, което някой явно е помислил за благородно или кой знае какво. И отгоре на всичко Тайлър държеше лъчев пистолет.

Още по-лошо! Над снимката бе напечатано името му: „Джони Гудбой Тайлър“.

Дори по-лошо! Под снимката пишеше: „Завоевател на психлосите“.

Отвратително. Ужасно.

Но как е възможно банката да направи такава груба грешка?

Преди по-малко от четвърт час той бе разговарял с Макадам по радиопредавателя. Макадам обясни, че първата серия никак не била популярна. Затова веднага отпечатали втората. Изглежда хората не знаеха какво означават парите, но всички знаеха какво значи Джони Гудбой Тайлър. На някои места дори не ги използваха като пари, а окачваха банкнотите на стените си, дори ги поставяха в рамки. Да, всяко племе вече бе получило цели пакети с банкноти. Не, не е възможно да се изземат, защото това ще накърни доверието в банката.

Браун Лимпър се опита да обясни, че банкнотата изцяло противоречи на намеренията на Съвета при учредяване на банката. Съветът бе приел единодушно резолюция, че не трябва да има повече войни. В резолюцията се имаше пред вид войни между племената, но Браун Лимпър се погрижи при издаването й това да се формулира по начин, който означава всякакъв род войни, включително междупланетни.

Тази банкнота, обясни той с цялата логика, на която бе способен, без съмнение противоречи на резолюцията на Съвета. Този… този… човек размахва оръжие. Така отявлено се разпалва една бъдеща война срещу психлосите, или срещу някой друг.

Макадам се извини, от свое име и от името на германеца от Цюрих, но в действителност с нищо не пролича, че съжаляват. Разполагаха с учредителни заповеди и ако Съветът искаше да провали собствения си кредит, ще бъде жалко за в бъдеще фондовете за Америка да пресекнат. Банкнотата трябва да си остане валидна в този вид и банката ще прави каквото намери за добре, за да върши работата си. И ще бъде твърде жалко, ако на първото заседание на Световния съд, който в момента се учредява, банков служител да съди член на Съвета за уронване доверието в банката и за значителни загуби.

Не, мрачно помисли Браун Лимпър, никак не съжаляват.

Повече няма да се вслушва за подобни неща в членовете на Съвета. По-добре да ходи долу в лагера и да следва онова, което чуваше под сянката на онзи стълб край клетката. Но не таеше големи надежди да се оправи сегашния проблем.

„Джони Гудбой Тайлър. Завоевател на психлосите“. Браун Лимпър плю върху банкнотата.

Изведнъж той я взе и диво я разкъса на малки парченца.

После гневно ги хвърли и те се пръснаха из цялата стая.

След това ги събра всички до едно и с изкривено от злоба лице ги изгори.

Най-накрая стовари юмрук върху пепелта.

Но само след малко някой влезе в стаята и с доволна усмивка каза:

— Виждал ли си новата банкнота?

И я размаха пред лицето му!

Браун Лимпър тичешком излезе от стаята и намери място, където повърна.

Поуспокоен, след известно време той реши, че макар всички да бяха срещу него, той ще продължи да се старае за доброто на земята. Ще му падне този Тайлър!

4

Летящият камион пътуваше през мократа нощ. Този род машини бяха така направени, че се носеха от един до три фута над земята. Но когато повърхността не бе гладка и варираше от осем до десет фута, ефектът бе много далеч от носене над земята. Разтърсваха ти се чак вътрешностите.

Телепортацинният тип превозни средства автоматично се адаптираха към пътните условия. Приеманите сигнали постоянно се обработваха, моментално следваше корекция и в резултат се получаваше някаква ту затихваща, ту засилваща се комбинация от пукот и скърцане, която се отразяваше много зле на ушите.

Сухопътно превозно средство на колела не би могло да мине по този „път“ изобщо. Имаше толкова неравности и камънаци, че само зверовете можеха безпроблемно да минават тук. Багерите за руда, които векове наред пресичаха гората от тук не бяха утъпкали път, а по-скоро обратното, тъй като оронваха хумуса, който единствено спираше отчасти роненето от дъжда.

Джони се опитваше да поспи. Беше уморен до смърт. От непрекъснатото облягане на бастуна лявата ръка го болеше. Мазолите по дланта вече бяха закоравели, но сега се появиха нови. Четири дни си бяха проправяли път през гората, четири дни непрекъснато бяха плувнали в пот от горещината, четири дни той се бе облягал на бастуна и четири нощи насекомите не ги бяха оставили на мира. Ако искаше битката да има поне малък успех, най-добре да поспи.

Седалката, разбира се, бе огромна. Но не беше много мека. Ахо друсането и подскачането бяха спрели, значи не се движеха. Точно като сега.

Джони отвори очи и погледна през стъклото. Слонове! Опашките им, оросени от дъжда, потрепваха на светлината на фаровете. Те бавно си крачеха напред, свикнали с пътя и считащи го за тяхна собственост. Психлоските камиони нямаха клаксони, но затова пък имаха високоговорители и руснакът подкани слоновете да се отместят от пътя. Той повтаряше една непонятна за Джони дума, но Джони предположи, че тя едва ли означава „слон“. Отпусна се и пак се опита да заспи.

Следващият път, когато отвори очи, на пътя бе застанал леопард. Беше убил една сърна и използваше пътя като маса. Джони предположи, че леопардът едва ли иска да му прекъсват вечерята. Светещите зелени орбити на очите му издаваха, че е готов да се справи с неограничен брой камиони. Високоговорителят пак прогърмя. Шофьорите се бяха сменили и сега шотландецът бе пред пулта за управление. Леопардът чу бойния вик на шотландеца, скочи и се шмугна встрани от пътя. Прегазиха мъртвата сърна и продължиха пътя си.

Летящите камиони развиваха осемдесет мили в час на гладка повърхност. Сега с усилие се движеха едва с осем! Нищо чудно, че от мината-клон до главната мина са се придвижвали дни наред. Малките кръглокуполни къщички, разположени през няколко мили край пътя свидетелстваха, че психлосите не са успявали да се придвижват по-бързо от тях.

Джони поиска да спрат, когато се натъкнаха на първата от тях. Бе идеална за засада и макар че психлосите едва ли бяха оставили някой след себе си, не беше излишно да знаят какво ги очаква. Къщите бяха малки, стигаха за четири-пет психлоса, колкото да починат, да изчакат помощ при повреда или да обядват. Вътре нямаше нищо, даваха само подслон срещу дъжда и дивите животни.

Нямаше и следа от другия камион и екипажа му, значи все още вървяха след конвоя.

Към сутринта Джони се събуди и видя, че са спрели. Дъждът продължаваше да вали. Шофьорът потупа Джони по рамото и му посочи пътя отпред. Джони седна.

Някой бе отрязал няколко лозови клонки и бе направил знак на пътя. Беше стрела, изрязана или с нож, или с меч с двойно острие. Психлосите по-скоро биха разрязали с лъч лозата. Значи бяха техните хора. Даваха им знак.

Стрелата сочеше към крайпътната къщичка.

Отзад на камиона се чу дрънчене на оръжия. Екипажът се приготви в случай, че се наложи да слизат. Джони се обви в дъждобрана, провери пистолета в колана си, взе една миньорска лампа и бастуна.

При слизането дъждовните капки потекоха във врата му.

Хижата се различаваше от другите само по скорошните отпечатъци от стъпки и по открехнатата врата. Джони я бутна с бастуна. Удари го миризма на човешка кръв!

Нещо мръдна и Джони извади пистолета. Беше голям плъх, който се скри в някаква дупка.

Шотландецът го следваше с готов за стрелба автомат. След него вървяха двама руснаци.

Джони запали лампата и освети всичко. До отсрещната стена лежеше нещо. В първия момент не можа да разбере какво е и направи крачка напред. Нагази в кръв.

Насочи лампата право към предмета. Приближи се. Трудно бе да определи какво е, имаше само купчина плът. След това забеляза парче плат. Част от… шотландска поличка!

Беше Алисън.

Шотландецът и руснаците се вкамениха.

Огледаха го по-внимателно и видяха, че артериите и по-големите вени не бяха засегнати. Психлоските нокти внимателно бяха разкъсали плътта наоколо, парченце по парченце. Цялото тяло бе оглозгано по този начин.

Сигурно са го мъчили часове преди да умре.

Гърлото и челюстта бяха оставили за накрая и част от тях не бяха пострадали. Разпит в психлоски стил!

В остатъците от ръката имаше нещо. Остър инструмент за почистване на моторни възли, който психлосите често носеха в джобовете си. От вътрешната страна на крака една от основните артерии бе прорязана.

Алисън сам бе предизвикал смъртта си. Сигурно бе грабнал инструмента от отворения джоб и бе сложил край на живота си.

Дали бе възможно да го спасят? Не и в тази гора и на този път, тъжно си помисли Джони. Психлосите сигурно бяха започнали да го измъчват още в лагера и са го довършили тук от страх да не умре.

Едва ли бяха научили нещо, което да е от полза за конвоя. Алисън дори не знаеше за експедицията им. Да, но може би им е казал номерата и кодовете на базите, които в момента хората използват. Вероятно Алисън бе проговорил, защото човешката поносимост си има граници.

Не, зъбите му бяха изпилени, челюстта изглеждаше здраво стисната. Сигурно Алисън не е проговорил.

Но тъй или иначе нямаше никакво значение дали е говорил или не. Конвоят бе обречен. Тази обреченост се четеше в присвитите очи на руснаците. Четеше се в гневно стиснатия юмрук на шотландеца, здраво впит в меча.

След малко шотландецът излезе, донесе парче брезент и нежно покри с него останките на Алисън.

— Ще се върнем за теб, момче. С кръв по мечовете, не бой се! — каза той.

Джони излезе на дъжда. Изведнъж се сети, че от този момент бригантите имаха кръвна вражда с шотландците.

Психлосите ли? Вече не бе убеден, че ги иска живи. Трябваше да реши.

5

Настигнаха другия камион на разсъмване. Това бе първото от поредица нещастия, които денят щеше да им донесе. В тъмното другият камион се бе натъкнал на река, една от многото, които се виеха през гората приблизително в западна посока. Самите те пътуваха на югоизток. Шофьорът, вероятно преуморен, не бе намалил скоростта. Този тип превозни средства минаваха по водни повърхности, ако бяха приблизително гладки, тъй като сензорите им отдолу реагираха както на твърда почва, така и на вода. Телепортационните двигатели задържаха машините над повърхността, без да се докосват до водата. Но шофьорът сигурно се бе ударил в някаква издатина на брега и като са наближили водата, камионът е бил наклонен. Така и го завариха, с нос потопен във водата, без да може да продължи.

Екипажът седеше на летящата платформа под дърветата в гората. Бяха излетели с него и минохвъргачките и се бяха приготвили за отбрана. Много се зарадваха, като видяха Джони. По целия бряг на реката пъплеха крокодили и бавно заграждаха платформата от всички страни. Не смееха да стрелят, за да не привлекат вниманието на конвоя.

Джони освободи място на техния камион за втората платформа и те прелетяха върху камиона. Крокодилите и двигателите ревяха оглушително и Джони се притесни да не би да ги чуе конвоя, тъй като вероятно вече бяха доста близо.

Оставиха полупотопения камион на мястото му и прекосиха реката, претоварени с две платформи и две минохвъргачки. Продължиха преследването.

Не след дълго пътят стана по-хубав, вероятно защото почвата се бе сменила. Увеличиха скоростта. Разстоянието между тях и последните от конвоя бе около дванайсет и петнайсет часа. Но конвоят сигурно пътуваше по-бавно, особено при такъв неравен терен.

Рано следобед вече бяха набрали такава скорост, че не забелязаха как отпред изсветлява. Изведнъж гората свърши и се озоваха в обширна прерия.

На три мили отпред не се виждаше никакъв конвой.

Молейки се никой да не ги е забелязал, те направиха пълен завой и се върнаха в гората.

Насочиха се на изток, като си проправяха път сред дърветата в покрайнините на гората. След малко спряха.

Прерията, която се откриваше пред очите им, бе покрита с трева и храсти. Тук-таме растяха кактусоподобни растения.

Джони се качи върху кабината, за да вижда по-далеч. Аха! Дефилето, където щяха да устроят засада бе точно пред конвоя. Танкът, който предвождаше конвоя, тъкмо влизаше в дефилето. Клисурата изглежда прорязваше южното било на планинската верига.

Планини! Върховете им се показваха над облаците и се издигаха чак към североизток. Това сняг ли е?

Имаше още нещо странно. Да, Джони разбра. Не валеше! Имаше облаци, бе много горещо и влажно, слънцето почти не се показваше, но не валеше!

Руснаците гледаха към конвоя и цъкаха с език. Наистина бе внушителен. Над петдесет превозни средства, повечето от които камиони, натъпкани до горе с амуниции, гориво и дихателен газ, пълзяха като огромна черна змия. Три, не, пет танка! Първия бе от типа „Да си проправим път към славата“. Почти непробиваем брониран танк. По средата имаше още един танк и три в края. Сега, когато собственият им двигател бе замлъкнал, ревът от коновя долиташе като гръм.

Ако засадата бе на мястото си, щяха да открият огън веднага щом и последният танк влези в дефилето. Минохвъргачката трябваше да затвори пътя им отпред.

Джони се обърна към руския офицер, който бе взел със себе си. Той почти не говореше английски, но с жестове и с помощта на малка карта, която Джони нарисува с пръст върху праха, разбра какво трябва да направи. В южната си част дефилето завършваше с хълмче. Отдясно имаше стръмен хълм, по-точно, канара. Ако една от летящите платформи успее незабелязано да се промъкне зад хълма и да изчака там, докато колоната влезе в клисурата, минохвъргачката може да изстреля няколко снаряда към канарата и лавината от камъни да затвори задната врата.

Руснакът схвана. Заедно с екипажа си той полетя от вътрешната страна на крайните дървета и изчезна.

Джони съсредоточено наблюдаваше конвоя. Битката бе „нагласена“. За такива битки бе чел много в старите книги. Когато целият конвой навлезе в дефилето, отпред от засадата ще им затворят пътя, а минохвъргачката, която току що бе изпратил, ще затрупа изхода отзад. Отдясно оставаше хълма, а от ляво — скалите. Няма да могат да направят завой. Оставаше само да прелетят над тях и да им кажат да се предадат. Но нагласените битки често не протичаха според плана, както скоро щяха да разберат.

Изчакаха да влезе и последният танк от конвоя. Само за миг успяха да зърнат платформата, която бяха изпратили, точно преди да заеме позиция. Идеално. Началото на конвоя вече се губеше от погледа на Джони.

Изведнъж БУХ! Минохвъргачката от засадата изстреля първия снаряд. БУХ! БУХ! БУХ!

Но последните три танка още не бяха навлезли в клисурата.

Джони посегна към пулта за управление на летящата платформа. Четиричленният му екипаж политна, но се хванаха здраво.

Летящата платформа се издигна във въздуха, пръстите на Джони танцуваха по пулта. Полетяха на височина хиляда фута, на юг от пътя близо до края на гората.

Вече виждаха началото на конвоя. Пред първия танк с рев се посипа лавина от камъни и се стовари отпред на пътя. Джони забеляза няколко руснака, които чакаха като резерви зад точката на засада. Трима се промъкваха по клисурата отдясно на конвоя на хиляди фута над него.

Танкът се опита да се изкатери по каменния блок, изпречил се на пътя му. Но оръдията му не можеха да се вдигнат достатъчно високо. Отстъпи назад и стреля по скалите, от които се издигна гейзер прахоляк. Носът на танка се повдигна и блъвна огън.

Един след друг се заредиха снаряди. Сигурно бяха експлозивни снаряди! Издигаха се нагоре, оставяйки огнена диря и се стоварваха точно, където трябваше да се намира командния пост на засадата. Но минохвъргачката продължаваше да стреля.

Последните три танка отстъпваха. Нямаше начин да запечатат този край!

Джони долетя с летящата платформа на половината на пътя между опашката на конвоя и гората. Крайните танкове правеха завой. Ако ги изтърват в тази прерия, трудно ще се справят с тях дори със самолети. Да, бяха от същия тип като първия танк. Самолет не можеше да се справи с тях.

В началото на конвоя танкът пак атакува скалната бариера, вероятно за да си освободи място за дулата на оръдията. Танкът от средата на конвоя стреляше към точката на засада, но не можеше да прехвърли високия скален хълм.

Джони извика на шотландеца:

— Започни да буташ дървета на пътя им!

Шотландецът разбра и завъртя минохвъргачката. Руснаците, които едва се задържаха върху тънката платформа, започнаха да зареждат със снаряди оръдието.

Единият от снарядите попадна право в основата на едно гигантско дърво и то започна да пада.

Снаряд след снаряд летяха към края на гората. Сред издигащи се стълбове прах започнаха да падат дърво след дърво. Джони управляваше платформата така, че да улеснява минохвъргачката.

Трите танка видяха, че обратният път се затваря пред очите им. Знаеха, че не могат да вървят направо през гората. Започнаха да се разгръщат в прерията.

Оръдията им зейнаха, опитаха се да улучат платформата.

Джони непрекъснато променяше посоката на движение на платформата, която и без туй не използваха по предназначение. По нея нямаше никакви оръдия. Беше като гола чиния. Дори нямаше на какво да се хване човек.

Данълдин се спусна с бойния самолет. Сигурно през цялото време бе висял отгоре на хиляди фута височина, скрит от погледите им.

Около трите танка се вдигнаха облаци от прах и пламъци.

Изведнъж конвоят отпред се сгъсти. Очевидно психлосите в трите танка решиха, че отново се движат, направиха завой и се втурнаха обратно към конвоя, съзнавайки задължението си да го защитават. Забиха се право в опашката. След това и те спряха. Опитваха се да стрелят към мястото, откъдето им устроиха засада. Но и техните снаряди не можеха да прескочат натрупаната скална маса.

Другата летяща платформа откри огън.

Снарядите се забиха в канарата зад последния танк. Полетяха камъни и прах. Лавината се сгромоли долу и затвори пътя назад.

Водещият танк още веднъж опита да пробие препятствието, което блокираше пътя напред. Точно в мига, в който предницата му се повдигна за стрелба, един снаряд се вклини под нея.

Танкът полетя нагоре, преобърна се със задно салто и падна на гърба си, безпомощен.

Джони си пое дълбоко дъх. Тъкмо посегна към миньорското радио на колана си да каже на Данълдин да съобщи по високоговорителя да се предадат и съдбата се обърна против тях.

6

Разгром!

На фона на прихлоската реч ясно се открои пискливото гласче на Бити: „Тук не остана никой, който говори руски! Сър Джони! Няма кой да каже на руснаците какво да правят!“

— Какво се е случило?

— Сър Джони, танковите унищожиха командния пост! Сър Робърт, полковник Иван и Координаторите ги няма! Аз бях под купчина брезент. Щях по-рано да ти кажа, но… — чу се изхлипване — не можах да си намеря радиото.

Последва мълчание пак се чуха психлоски гласове на същата дължина.

Джони насочи летящата платформа северно от клисурата, като я използва за прикритие.

Долу конвоят бе задръстил пътя. Не можеха да се обърнат. Не можеха да избягат. Но пък и те не можеха да взривят горивото, амунициите и дихателния газ, защото щяха да се вдигнат поне миля нагоре във въздуха.

Руснаците бяха дали отгоре само няколко изстрела. Само трима от войниците бяха на скалата. Психлосите вероятно са сметнали, че там няма никой.

По миньорското радио постоянно се чуваха команди.

Изведнъж психлосите слязоха от машините, въоръжени с лъчеви пушки. Подредиха се в редица по продължение на подножието на хълма. Всички бяха с дихателни маски.

Последваха още психлоски команди.

Психлоската редица се разгърна по цялото подножие на хълма. До върха имаше около четиристотин ярда и бе доста стръмно. Щяха да щурмуват скалите!

Но засега нямаше страшно. Данълдин чакаше горе в небето. Очевидно трябваше само да изчака психлосите да стигнат до половината на хълма, да нагласи оръдията на зашеметяване и да ги повали на земята в безсъзнание.

Пак се обади гласът на Бити:

— Руснаците не разбират! Втурнали са се нагоре по скалите!

Джони се издигна още малко с платформата, за да вижда. Самият Бити изглеждаше объркан. Нямаше нищо лошо руснаците да покрият дългите скали от ляво на клисурата. Така дори беше по-добре.

Да, резервната група на руснаците от около трийсет човека тичаше нагоре откъм обратната страна на скалата със заредени автомати. Прииждащите психлоси бяха се изкачили на около сто ярда и им оставаха още триста. Беше доста стръмно.

Само след няколко минути, като се отдалечат достатъчно от машините си, Данълдин може с един откос да ги зашемети.

Гласът на Бити:

— Тези руснаци са полудели заради полковник Иван. Мислят, че е мъртъв. Изобщо не искат и дума да чуят!

Джони полетя надолу с платформата зад руснаците и скочи. Насочи се към канарата. Руснаците вече бяха там. Няколко от тях стреляха по психлосите.

— Спрете! — Кресна Джони. — Самолетът ще се справи!

Нито един руснак не се обърна да го погледне. Джони отчаяно се оглеждаше да зърне някой от офицерите им. Забеляза един. Но той крещеше нещо на психлосите долу на хълма и стреляше по тях с лъчев пистолет.

Офицерът изрева нещо на войниците. Изправиха се. Господи, щяха да стрелят!

Преди Данълдин да успее да пусне откоса, хълмът се напълни с руснаци, които крещяха и стреляха. Бяха разгневени, направо бесни. Тичаха, спираха за момент, стреляха, пак хукваха!

Хълмът се покри в пелена от пламъци, стреляше се и от двете посоки.

Психлосите се опитваха да спрат тази вълна от свирепост. Автомати и лъчеви пушки стреляха едновременно в оглушителен рев.

Данълдин висеше отчаяно отгоре. Не можеше да стреля, без да улучи и някой от руснаците. А само един откос можеше да повали в безсъзнание всички психлоси.

Руснаците се бяха вклинили сред психлосите и не преставаха да стрелят.

Все още живите психлоси се опитаха да избягат към машините, но руснаците бяха по петите им.

Огромни тела се търкулваха надолу по хълма. Изолирани групи се опитваха да се защитават. Ясно се чуваха откосите на автоматите. Последният психлос почти успя да се качи в кабината на един камион. Един от руснаците коленичи, прицели се и го разкъса на две.

Руснаците нададоха радостен вик.

На хълма всичко утихна.

Джони огледа какво бе останало.

Повече от сто психлоски трупове. Трима мъртви руснаци.

Някои от дрехите горяха и се издигаше дим.

Пълен провал. Бяха дошли тук, за да заловят живи психлоси.

Джони се спусна надолу край хълма. Откри руския офицер, който бе застанал и се оглеждаше с намерението да застреля всеки психло, който мръднеше.

— Намери няколко живи! — изкрещя му Джони. — Не доубивай ранените. Намери ми живи!

Руснакът го погледна с опиянени от битката очи. Като видя, че това е Джони, малко се поуспокои. Напъна се да каже нещо на английски:

— Тези психлоси! Те уби полковник!

Джони най-после успя да му обясни, че му са нужни живи психлоси. Нито офицерът, нито останалите руснаци смятаха това за разумно. Но в крайна сметка разбраха. Тръгнаха сред лежащите психлоси и проверяваха кой още диша по лекото издуване и спадане на дихателните маски.

Най-после откриха четирима, които бяха ранени, но живи. Не успяха да повдигнат тежащите над хиляда фунта тела, но ги завлякоха надолу.

Появи се Маккендрик, който почти се плъзгаше надолу по хълма. Погледна четиримата и поклати глава:

— Може би. Не разбирам кой знае колко от анатомията на психлосите, но ще мога да спра зелената им кръв.

Наметалото на един от психлосите се различаваше от това на останалите. Може би беше инженер.

— Направи всичко, което е по силите ти — каза Джони на Маккендрик и закуцука по хълма към мястото, където бяха устроили засадата.

Бити му махаше от върха на една скала, след това изчезна.

Джони слезе и огледа района. За команден пост бяха избрали една пещера в скалите и тя се бе срутила. Танкът бе улучил точно скалите над входа й. Оборудването им бе премазано. Радиопредавателят бе разбит на парчета.

Бити бе коленичил до сър Робърт и повдигна главата му. Старият ветеран премигна с очи. Свестяваше се.

Ударната вълна ги бе зашеметила и бяха изпаднали в безсъзнание. От ушите и носа на повечето течеше кръв. Джони се приближи. Сигурно имаха счупени пръсти и други наранявания, но нищо сериозно.

Опита се да ги свести с водата от манерката, която висеше на колана му. Бяха Робърт Лисицата, полковник Иван, двама Координатори и един шотландец, който отговаряше за радиосвръзката.

Джони се покачи на една скала и огледа дефилето. Целият конвой бе там. Нищо не се бе взривило, значи руснаците са използвали обикновени, не радиационни куршуми. Но целта им не бяха амунициите и горивото, трябваха им живи психлоси.

Ангъс заедно с трима руснаци се мъчеше да отвори първия танк. Не беше много лесно, защото бе обърнат и люковете се опираха в земята. Ангъс отвори един от страничните отвори. Руснаците осветиха вътрешността с фенерче и надникнаха. Джони извика с ръце като фуния:

— Има ли вътре живи?

Ангъс погледна в танка и поклати отрицателно глава. Извика:

— Премазани и задушени!

Сър Робърт се приближи до Джони. Трепереше и лицето му бе бяло като платно. Джони го погледна.

Сър Робърт понечи да каже нещо, но Джони също заговори, тъй че в един глас казаха:

— Най-добре организираното нападение в историята!

7

Нужни им бяха цели три дни упорита работа, за да почистят бъркотията и да се нанесат в мината край Лейк Виктория.

Рудната жилка минаваше на юг в покрайнините на планинската верига и завиваше на север към самата мина.

Когато облаците се разкъсаха, на северозапад от мината се показаха Лунните Планини в цялото си величие. Беше дълга планинска верига и имаше поне седем върха с височина над шестнайсет хиляди фута. Точно в центъра на екватора, сред цялата тази жега и влажност човек не очакваше да види сняг и лед. Но върховете бяха бели. Там горе имаше дори ледници. От време на време върховете се показваха за кратко в ослепителната си белота.

На времето тази верига е служила като граница между няколко страни. В периода на психлоското нашествие, може би дори по-рано, проходите са били минирани с ядрено тактическо оръжие. От само себе си се разбираше, че макар да бяха близо до мините, психлосите никога не са ходили в планините. В Лунните планини имаше няколко малки племена, с кафяв и черен цвят на кожата, дори няколко белокожи. Често гладували, въпреки че горите и прериите гъмжаха от дивеч. И макар че сега вече можеха да слизат, продължителната традиция ги спираше да приближават мините.

Старият язовир, който в картите бе отбелязан като „Оуенс фолз“, осигуряваше енергия за минния комплекс и то толкова много, че психлосите бяха оставили целия лагер потопен в светлина.

В комплекса имеше седем подземни нива и значително количество шахти, в които копаеха волфрам и кобалт. Навсякъде изобилстваше от машини и съоръжения. Но по време на първото нападение Макардъл бе вдигнал във въздуха завода им за гориво и амуниции, а също и всичките им резервоари.

Отделиха четиримата ранени психлоси в една част от спалните помещения, които захраниха с дихателен газ. Маккендрик не хранеше кой знае какви надежди за оцеляването им, но работеше по въпроса.

Лесно решиха проблема с труповете на убитите психлоси. Нямаше морга и понеже трябваше много да бързат заради жегата на екватора, докараха от мината електрокари и товарни самолети и пренесоха телата на покрития с лед връх, отбелязан в картите като „Елгън“. В момента деветдесет тела, по около сто фунта всяко, лежаха подредени едно до друго в зоната на вечни ледове.

— Може и да нямаме лиценз — каза Данълдин, след като бяха свършили, — но доста добре се справихме като психлоска погребална агенция. — Погледна надолу към равнините от главозамайващата височина и добави: — А може би „надгребална“ агенция?

Шотландците му се скараха за шегата — беше толкова зловеща.

Разчистиха пътя с булдозери и обърнаха първия танк с помощта на кран. Откараха машините до мината. Въпреки разпоредбите на компанията прибраха горивото, амунициите и дихателния газ под земята, за да не им пречат при евентуална атака. Бяха специалисти в нападенията на подобни резервоари.

Тор се върна, за да им помогне. Разказа им как някои от хората от племената видели отблясъците от битката и като разбрали, че са унищожени и последните психлоси, нарекли деня „Ден на битката на Тайлър“. Тор и няколко ловци отишли да ловуват в перията и се върнали с много дивеч, след което устроили голямо пиршество.

— Понякога е много хубаво да ме вземат за теб, Джони! Но по време на битката трябваше да изчезна. Не можеш да бъдеш на две места едновременно.

Тор забелязал конвоя точно когато излязъл от гората и останал на около двеста хиляди фута височина, за да помогне в случай на нужда. Бе записал цялата битка на пиктофонни дискове и се учуди, че никой не иска да ги види.

Уморени и щастливи, че не са под дъжда, всички се бяха отпуснали в огромните психлоски столове в залата за отдих. Джони преглеждаше въздушния трафик, разпечатан на принтера. Нищо необичайно. Захвърли хартията.

— Най-добре да се захващаме за работа — каза Джони.

Та те през цялото време БЯХА работили. Нима това, с което досега се бяха занимавали, не бе работа? Робърт Лисицата поклати глава. Ангъс погледна ръцете си, изранени от тежките фенери и от усилията му да отваря заключени врати. Данълдин просто гледаше в една точка и мислеше за безкрайно дългите полети, в които качваха мъртвите психлоси на върха. Полковник Иван направи с превързаната си ръка знак на Координатора да му преведе и като разбра какво бе казал Джони, посърна. Нима хората му досега не бяха избили всички психлоси, после почистваха с камиони лагера и правиха какво ли още не?

— Много ми е неприятно, но трябва да ви кажа, че тук дойдохме по съвсем друга работа — каза Джони.

Добре, но какво по…

— Тук сме — каза Джони, — за да разберем защо братята Чамко се самоубиха.

По дяволите братята Чамко. Та те бяха само едни психлоси, освен това се опитаха да убият Джони и …

И тъй, наложи се Джони да изнесе реч. От време на време спираше, за да може Координаторът да навакса с превода на руски.

Каза им, че все още не знаят дали планетата Психло функционира. Каза им за Галактическата банкнота и за всички раси, изброени на нея. Сети се, че в момента има една и им я подаде да я разгледат.

Разбираха много добре за какво им говори. Земята бе открита за контраатака. Ако планетата Психло все още съществува, щяха да ги нападнат с нови газови бомбардировачи. Освен това другите раси вероятно също имаха с какво да дойдат на Земята. И след като открият, че тук вече няма психлоси могат, стига да поискат, да унищожат хората.

Единственият начин да получат някаква информация бе, да поправят системата за телепсртиране и да я използват.

Но психлосите, които работеха по тази задача, го нападнаха, след като се опита да ги разпита по този въпрос.

Разбраха. Разбраха също, че никоя друга организация не се занимава с тези проблеми или с проблема за защитата на планетата.

— Което задължава нас — каза Джони.

Съгласиха се.

— Тъй че, Ангъс, искам да задействаш онази машина, която сте използвали да откриете железния отломък в главата ми. Ще я използваме да видим какво има в главите на психлосите! Ако открием нещо и ако някой от все още живите психлоси може да бъде опериран, ще го накараме да поправи системата за телепортиране. Ще прехвърлим пиктофони на Психло, за да видим какво става там, освен това ще можем да надникнем и на други планети и тогава вече ще знаем по-точно какво е положението ни. Засега сме в пълна тъмнина, а без знание, струва ми се, все едно сме мъртви.

— Разполагаме с всичките им учебници по математика и други текстове за телепортирането — каза Ангъс. — Аз съм ги виждал, дори съм държал няколко в ръцете си!

— Но не си разбрал нищо — каза Джони. — Седмици наред се опитвах да ги разгадая. Не съм математик, но нещо не е наред с математиката им. Просто не става! Тъй че ни е нужен психло, който няма да се самоубие, ако го помолим да ни разясни.

— Кажи ми, Джони — каза доктор Маккендрик, — според мен в главите им няма да открием нищо, което да ни е от помощ. Нима се надяваш да видиш на рентген, или както там го наричат, мислите им?

— Докато лежах и се опитвах да раздвижвам ръката и крака си, попаднах на много човешки книги по въпроса за мозъка. И знаете ли какво разбрах?

Не знаеха.

— Много отдавна, когато хората са имали болници, много хирурзи и специалисти, може би преди около хиляда и двеста години, са правили експерименти, като са имплантирали електрически капсули в главите на бебетата, за да регулират поведението им. Да ги карат да се смеят, да плачат, или да огладняват просто с натискане на едно копче.

— Какъв отвратителен експеримент — каза Робърт Лисицата.

— Смятали са — продължи Джони, — че могат да контролират цялото население, ако поставят на всички електрически капсули в главите.

Координаторът превеждаше на полковник Иван, който каза, че в Русия съществувал такъв мит — как някой се е опитвал да контролира цялото население — и никой не го харесвал.

— Не зная дали изобщо са успели — каза Джони. — Но когато разсъждавах над станалото с братята Чамко, ми хрумна нещо. Защо двама, дотогава сътрудничили ни ренегати, доволни от сключените с нас договори и от заплащането, изведнъж решиха да ме нападнат, когато им заговорих по определен въпрос? Прослушах отново записите, които някой бе направил. Давах им зор да поправят телепортационната система и това ги разстрои, а после казах следните думи: „Ако ми обясните…“. Това подлуди и двамата, и ме нападнаха.

— Може би просто не са искали да издават никаква информация — каза Робърт Лисицата. — Те…

— Те се самоубиха след два дни — каза Джони. — След това попитах Кер дали е чувал за други случаи на самоубийство при психлосите и той ми разказа за някакъв инженер на планета, където някога той служил. На тази планета използвали някаква чужда раса и една нощ психлоският инженер се напил, убил един чужденец и след два дни се самоубил. Това бил единствения случай, за който той знаел. Освен това — Джони наблегна на тези думи — връщат на Психло всички трупове. Сигурно в тях има нещо, което не искат да бъде открито.

Групата се разшумя.

— Тъй че, аз предполагам, че на бебета на психлосите им вкарват нещо в главите, за да защитават технологията си.

Маккендрик и Ангъс бяха много заинтригувани.

— Значи това е била целта ни — каза Робърт Лисицата.

Ангъс отиде до самолета, за да донесе устройството. Маккендрик се запъти към едно от отделенията на спалното ниво, за да нагласи операционни маси. Данълдин и Тор излетяха до планинския връх, за да свалят два психлоски трупа, като Данълдин нарече себе си и Тор „двамината опечалени“.

Много скоро щяха да разберат прав ли е Джони или не.

Планетата наистина бе широко отворена за всякакви нападения.

Робърт Лисицата излезе, екипира една противосамолетна батарея и постанови денонощна повишена бойна готовност и постоянни разузнавателни полети. Една малка група, наброяваща по-малко от петдесет човека, между които само четири-пет пилота и една противосамолетна батарея, която не бе успяла да спре атакувалия мината самолет, трябваше да защитават цялата планета. Абсурд! Все пак той даде разпорежданията. Поне да имат локална защита.

8

— Кой си ти? — попита Търл. Ясно виждаше силуета на човека, който се криеше в сянката на стълба. Нощното небе бе кристално чисто, Луната осветяваше всичко, дори заснежените върхове на Роки Маунтинз блестяха.

Торенсон бе довел новодошлия при клетката на Търл по разпореждане на старши член на Съвета Стафър. Ларс изцяло отпадна от курса за обучение на пилости, след като при една от маневрите катастрофира, извади от строя самолета и си счупи врата. Бе назначен за „сътрудник по езиците“ към Съвета. Гипсовата яка около врата не му пречеше да говори. Беше му казано да заведе новодошлия до клетката, да прекъсне електрическия ток, да даде на психлоса и на новодошлия по едно миньорско радио и да се оттегли, без самият той да разполага с радио. Ларс много стриктно изпълняваше задълженията си. Прие новото си назначение при условие, че ще му бъде разрешено да разпространява фашизма сред племената. Така и той, и баща му бяха щастливи. Новодошлият буквално бе забил носа на земехода в клетката. Изведнъж Ларс си спомни, че бе пропуснал да каже на кадета, който бе на пост, да се отдалечи и се втурна обратно.

Търл гледаше новодошлия и се надяваше, че омразата му към животното няма да проличи през маската и в гласа му. Знаеше всичко за генерала на бригантите Снит. Като офицер от сигурността, военен офицер и политически отговорник на планетата, Търл бе добре информиран за дейността на тази банда. Като всички предишни офицери от сигурността, Търл бе приел съществуването на групата хора в дъждовните гори, които не можеха нито да заловят, нито да наблюдават, но които бяха установили симбиотична връзка с психлосите. Бригантите унищожаваха всички раси в близост до тях и бяха предали на тамошната мина стотици хиляди заловени пигмеи и банту. Единствената привлекателна страна на онази мина бе възможността от време на време да си купиш някое човешко същество и да го измъчваш. Да, Търл не само знаеше всичко за тях, но и лично се бе погрижил да ги транспортират до тук.

Беше убедил онова същество Стафър, че му е нужен корпус от войници, който да му е верен и на който да може да разчита винаги. Стафър изцяло се съгласи — не можеше да разчита на шотландците, бяха прекалено подли и измамни. Освен това не можеше да използва и кадети, които изглежда до един бяха заблудени и се възхищаваха на Тайлър.

Бригантите пристигнаха, но явно Стафър се затрудняваше в преговорите с тях, затова Търл му предложи да изпрати при него вожда им.

— Кой си ти? — повтори Търл по миньорското радио. Дали наистина тази твар говореше психлоски, както му бе докладвано?

Да, проговори на психлоски, но звучеше така, сякаш устата му бе пълна с храна.

— Въпрос бил кой, да те вземат мътните, си ти? — каза генерал Снит.

— Аз съм Търл, началник на сигурността на планетата.

— Тогава какво прави в клетка?

— Този наблюдателен пост ми позволява да не ми досаждат хората.

— Аха — разбиращо кимна Снит. (Да не би този психло да си въобразява, че може да го измами?)

— Разбирам — каза Търл, — че нещо не можете да се спогодите. (Тъпа твар! Аз го измъквам от джунглата, а той не проумява каква власт имам!)

— Зар’ди заплащане — каза Снит.

Бе свикнал да разговаря по миньорско радио. Никога не бе разговарял по друг начин. Тъй че, разговорът беше на ниво. Този психло знаеше какъв е редът.

— Заплащане ли? — каза Търл.

Грижата за заплащането бе разбираема, нали бартерната система преди им осигуряваше експлозиви, които използваха срещу местните.

— Ние наети от Международна Банка — каза Снит. Знаеше легендите, знаеше какви са правата му и умееше добре да се пазари. Наистина много добре. — За сто долара на ден за всеки. На нас не плащали.

— Колко сте и за колко време? — попита Търл.

— Грубо пресметнал, хиляда човека, да каже за хиляда дни.

Търл бързо се оправяше с математиката и получи числото 36500 на човек за година; 36500000 на година за всички; и всичко 36500000000. Но реши да пробва нещо и учудено възкликна:

— Та това е повече от милион!

Снит мрачно кимна:

— Точно така! Не искат да съгласят се.

Психлото знаеше кога се намира в безизходно положение. Може би щяха да се спазарят в крайна сметка.

Търл бе получил отговора си. Този смотаняк не можеше да се оправи с една проста сметка!

— Казваш, че ви е наела Международната Банка, за да превземете Кишангани в Заир и после Киншаса, да свалите правителството и да изчакате до пристигането на банковите представители, които да се споразумеят за изплащането на заемите. Така ли е?

Снит не бе казал нищо подобно, във всеки случай, не бе споменавал никакви подробности. Легендите бяха малко неясни. Но ясно осъзна, че разговаря с някой, който определено си разбираше от работата.

Търл винаги бе разбирал от работата си. Дори не си бе направил труда да прегледа материалите за случая. Над от хиляда години това бе шега сред началниците на охраната на тази планета. Много отдавна бяха измъкнали всички подробности от един наемник, добре разпитван в продължение на няколко дни. Четивото бе много приятно.

— Но твоите прадеди — безмилостно продължи Търл — са превзели само Кишангани. Изобщо не са продължили и не са превзели Киншаса.

Снит смътно знаеше за този факт, но се надяваше никога да не излезе на бял свят. Психлосите внезапно са попречили на някогашните им прадеди. Вече не знаеше какво да очаква.

— Виждаш ли — каза Търл, — работата е там, че Международната Банка е била превзета. — Надяваше се тъпият мозък да преглътне тези отявлени лъжи. — Галактическата Банка, намираща се в Системата Гредити, я е купила.

— Системата Гредити? — зяпна Снит.

— Ами да, — каза Търл, — Вселена Осем.

Това беше вярно, Галактическата Банка наистина се намираше там. Винаги подслаждаше лъжите с малко истина.

— Аха, — каза Снит, окончателно объркан. Най-добре ще е да внимава. Този психло иска да го измами. И преди се беше случвало. Застана нащрек.

— И ти ще си доволен да узнаеш, — продължи да лъже Търл, — че тази банка пое всички задължения на Международната, включително и тези към вас.

Бързият обрат на събитията почти зашемети Снит.

— Тъй че, като един от агентите на Галактическата Банка (де да бях!), аз съм упълномощен да ви платя. Но прадедите ви са свършили работата само наполовина, затова и ние ви плащаме наполовина. Това ще рече петстотин хиляди долара. — Чудеше се какво ли означава долар. — Сигурен съм, че тези условия ще ви задоволят.

Мъглата около Снит рязко се разсея. Не беше очаквал нищо!

— Да — нарочно каза той, — мисля, че ще мога да убедя хората си да приемат. — Уха! Щеше да раздаде по десет долара на всеки и останалото — само за него. Какво богатство!

— А сега някакви други проблеми? Къде сте настанени?

Снит каза, че са им дали цял „къртал“ от онзи град там горе, една квадратна миля къщи и сгради в покрайнините. В лошо състояние, но просторни като палати.

— Трябва да настоявате да ви дадат и униформи — каза Търл. Съществото пред него бе мръсно, носеше маймунска кожа, с кръстосани отпред бандажи с отровни стрели, а на островърхата му кожена шапка блестеше диамант. — Освен това трябва да се измиете, да си срешите козината. Трябва да имате по-боен вид.

Та това си беше чист укор на висшестоящ. Снит се ядоса. Той самият бе излъскан и изглеждаше добре, а също и хората му. Всичките му двайсет команди, всяка от по петдесет човека, се ръководеха от офицери, тренирани в най-висока степен. (Тук поуспокои темпото, надявайки се да не забележат, че във всяка команда имаше само по трийсет и пет човека поради глада.)

— А храна? — попита Търл.

Снит се стресна. Дали това психло можеше да чете мислите му?

— Храната е лоша — каза Снит. — Има много мъртъвци в старите къщи, но всички са стари, изсушени и не стават за ядене. Ще трябва да има клауза в бъдещия договор за по-добра храна!

Чак сега Търл си спомни, че тези бриганти бяха отявлени канибали. Поради тази причина в последните векове търговията им с психлосите бе позамряла. Той остро каза:

— Такава клауза не може да има!

Ако изгонеха тези същества, целият му план можеше да иде на кино. Преди се бе ровил из книгите на чинкосите и случайно бе попаднал на инфомацията, че животните странно защо са против канибализма. По някое време обмисляше възможността да използва бриганти при копаенето на злато, но първо бяха много далеч и второ, можеха да започнат да се оплакват от недостатъчно храна, тъй като човеците из тези райони бяха рядкост.

— През времето, за което сключите договора — каза Търл, — ще трябва да се задоволите да се храните с добитък.

— Има странен вкус — каза вождът на бригантите. Бе склонен да се съгласи по тази точка. Напоследък хората му трябваше да ядат доста водни бизони, маймуни и слонове. Но не трябваше да се показва прекалено сговорчив. По-добре да се пазари дълго. — Добре де, ако заплащането е добро…

Търл му каза, че скоро смята да ходи на Психло и лично ще им донесе заплатите от Галактическата Банка. А междувременно те трябва да изпълняват длъжността часовои и военна охрана на лагера и Съвета.

— Значи ще донесеш заплатите? — попита Снит.

— Целия половин милион?

— Да, имаш думата ми.

Думата на един психло? Снит каза:

— Аз и още шестима от моите хора ще дойдем с теб, за да видим какво правиш!

Макар Търл да не знаеше дали Имперското правителство ще иска да ги разпитва, защото ще им трябва важен и знаещ човек, Търл с готовност се съгласи. Кой го бе грижа какво ще стане със Снит, след като планът му се осъществи!

— Разбира се и добре дошли — усмихна се Търл.

— Естествено при условие, че ми помагате във всичко, докато тръгнем. Нещо друго?

Да, имаше още нещо. Снит извади изпод дрехите си някакъв предмет и внимателно приближи клетката. Постави го между решетките, по които в момента не течеше ток и се отдалечи на прилично разстояние.

Търл опъна веригата си и го вдигна от земята.

— Искат да ни платят с това — каза Снит. — Напечатана е само от едната страна и АЗ смятам, че може и да е фалшива!

Търл го поднесе на светлина. Какво беше това? Не можа да разчете буквите.

— Съмнявам се, че не можеш даже да го прочетеш — Търл отправи предизвикателство към Снит.

— Не, прочетох го — каза Снит. Самият той също не можеше да чете, но някой му го бе прочел. — Пише, че това е един кредит и важи при разплащане на дългове. А около снимката пише: „Джони Гудбой Тайлър, завоевател на психлосите“.

Точно това го притесняваше най-много. Защо се казваше, че психлосите са победени?

Мозъкът на Търл трескаво заработи.

— Наистина е фалшива, освен това лъжат!

— Така и си помислих — каза Снит.

Постоянно се опитваха да го измамят. Прадедите му бяха разбрали това. Мами, преди да те измамят, казваха те.

— Но ще ти кажа какво ще направя — каза Търл по миньорското радио. — Вие ще си знаете за кого наистина работите, но приемете да ви плащат с тези неща и не казвайте нищо, а като идем в Галактическата банка, ще ви обезщетя в твърда валута.

Така беше честно. Сега вече наистина знаеше за кого работи. Имаше смисъл, нещата се подреждаха. Едни му плащаха, за други работеше. В крайна сметка този психло бе откровен.

— Добре — каза Снит. — Между другото, аз познавам човека от снимката.

Търл се вгледа. Светлината бе доста слаба. По дяволите, наистина приличаше на онова животно! Опита се да си спомни дали изобщо бе чувал името му. Да, смътно си спомняше странните думи. Наистина беше проклетото животно!

— Тази птица просто се появи и унищожи една от моите команди, цялата — каза Снит. — Беше доста скоро. Нападна ги без никакво предупреждение, направо ги помете. Откраднаха телата им и един камион със стоки!

— Къде?

— В гората, къде другаде?

Това се казваше новина! Интелектът му подсказваше, че съществото от снимката лети насам-натам на посещения на разни племена. Или може би това бяха посещенията му! Сигурно бе така. Търл знаеше, че самият той би посещавал племена по този начин. Чудссено! Знаеше, че Стафър ще бъде много, много щастлив да разбере това. Животното не ходи там, където всички мислят, че ходи и напада миролюбиви племена. Стафър бе много талантлив ученик в политиката. Сега щеше да го превърне в талантлив ученик по военно дело: тихомълком, само така бе възможно.

Но сега на работа. Върна банкнотата между решетките, оттегли се и Снит я прибра.

— Значи уточнихме основните положения от договора и ви остава да се разберете за подробностите — каза Търл. — Настанявайте се и само след няколко седмици, а може би и по-скоро, ще започнете да изпълнявате задълженията си тук. Ясно ли е?

— Напълно — отвърна Снит.

— А като премия — каза Търл — ще повлияя на някои хора да ви разрешат да убиете животното, което ви е навредило.

Това бе много, много хубаво. Снит бе откаран обратно в стария град от изпълнителния Ларс, който изтърпя вонята в името на разпространението на справедливата кауза на фашизма и нейния велик военен лидер Хитлер.

9

Изстудиха една стая от подземното ниво на мината край Лейк Виктория. Ангъс опаса стените с охладителни намотки от двигатели, които абсорбираха влагата от въздуха. Мътни капки се стичаха по пода и образуваха локви.

Апаратът за анализ на метали и минерали бръмчеше. Екранът му хвърляше зелени отблясъци върху всичко наоколо. Пет напрегнати лица се вглеждаха в екрана: на доктор Маккендрик, Ангъс, на сър Робърт, Данълдин и на Джони.

Масивната, грозна глава на мъртвия психло, широка над осемнайсет инча в диаметър, лежеше на плочата на апарата. В главата имаше предимно кости. Доста приличаше на човешка глава и дори при лошо осветление човек можеше да я сбърка, но на мястото на косата, веждите, устните, носа и ушите психлото имаше кости, чиято форма повече или по-малко наподобяваше формата на съответните човешки органи. Разположението и пропорциите също бяха приблизително еднакви. В резултат се получаваше нещо като карикатура на човешка глава. На пръв поглед частите на лицето не изглеждаха от кости, но като ги докоснеш, бяха твърди и не се огъваха.

Апаратът за анализ не проникваше във вътрешността на главата. Не само изброените органи, но и цялата горна половина от черепа бе кост. Както севещеникът бе установил по-рано при една любителска аутопсия, мозъкът бе ниско долу и отзад. Не бе открил нищо в мозъка, защото не го бе отворил.

— Кости! — възкликна Ангъс. — Все едно да се опиташ да проникнеш в метал!

Джони можеше да потвърди това от опита си със смъртоносния удар по главата на Търл в моргата, който се оказа почти без ефект.

Ангъс промени данните в апарата. Психлоските букви закодираха различни метали и руди. Увеличи интензивността с около пет степени.

— Чакай! — каза Маккендрик. — Върни го на първа степен. Мисля, че видях нещо.

Ангъс върна копчето за интензивност на проникване на първа степен, после на втора. В момента бе на „вар“.

Появи се неясна разлика в плътността на екрана, по-скоро някакво малко петънце. Ангъс нагласи дълбочината на лъча и го фокусира. На екрана ясно се появиха вътрешните кости и кухини на мозъка. Пет чифта очи се взираха напрегнато.

Пръстите на шотландеца докоснаха круто копче и се появи втори лъч, който обхождаше в кръг обекта в различни равнини.

— Чакай — обади се Маккендрик. — Върни лъча на около два инча зад устната кухина. Точно там! Сега пак го фокусирай. Ето това е!

ИМАШЕ нещо, нещо твърдо и черно, което не пропускаше лъчи на тази интензивност. Ангъс натисна копчето за запис на апарата и се чу звука от регистриране на образи върху ролката хартия.

— Наистина имат нещо в черепите си! — заключи Робърт Лисицата.

— Не бързай толкова — каза Маккендрик. — Да не правим прибързани заключения. Може да е остатък от стара рана, парче метал, забило се по време на някоя експлозия в мината.

— Не, не, не — каза Робърт Лисицата. — Всичко е съвсем просто.

Джони измъкна хартията. От едната страна бе изписана анализата на метала. Бе оставил навън книжката с кодове на металния анализ, която обикновено използваха при получаването на данни от разузнавателни самолети, които летяха над повърхността в търсене на руда. В стаята бе студено и миришеше неприятно и не му се седеше вътре, колкото и важна да бе работата им. Възползва се от случая да излезе и да провери кодовете.

Страница по страница той сравняваше завъртулките от листовете хартия с илюстрациите от книгата. Отне доста време. Нямаше опит в подобни занимания. Не можеше да ги открие. След това се изхитри и започна да сравнява комбинации от две картинки.

Специалистите психлоси, които се занимаваха с анализ, вероятно можеха да му кажат за какво става дума без изобщо да проверяват в книгата. Прокле гнева на руснаците, които избиха психлосите, вярвайки, че отмъщават за своя полковник. Четиримата в охраняваната стая в спалния етаж бяха в доста лошо състояние. Двама бяха обикновени миньори, третият заемаше някаква изпълнителна длъжност, ако се съдеше по дрехите и документите му, а четвъртият бе инженер. Маккендрик силно се съмняваше, че ще оживеят. Беше извадил куршумите от телата им и ги бе зашил, но все още бяха в безсъмнение, или поне така изглеждаше. Лежаха в стаята с дихателен газ, приковани с вериги към леглата. Дишането им бе слабо. Джони никога не бе виждал дори книга за първа помощ при пострадали психлоси. Не вярваше, че са издавали подобни книги. Компанията изискваше всички трупове да се връщат на Психло, но нямаше изискване да се стараят да ги опазят живи. Този факт потвърждаваше, че единствената причина за заповедта мъртвите психлоси да се връщат на родната планета, бе да не позволят телата да попаднат под чужди погледи. Нямаше място за никакви чувства. В минните комплекси нямаше дори болнични отделения, а нещастните случаи по време на работа никак не бяха рядкост.

Чакай. Една от завъртулките в книгата почти съвпадаше. Мед! Сега ако можеше да намери малката опашата завъртулка някъде… ето я. Калай! Наложи двете фигури. Сякаш сега пасваха по-добре. Мед и калай? Не съвсем. Оставаше още една малка завъртулка. Започна да я търси. Откри я — олово!

Значи главно мед, известно количество калай и малко олово. Отново наложи фигурите. Сега съвпадаха напълно.

Имаше още една много дебела книга с кодове, която се наричаше „Сложни рудни тела при анализ на самолетни данни“. В нея имаше около десет хиляди кодове и Джони се отказа да се занимава с нея. Но сегашният метод за проверка се оказа доста лесен. Отгърна на главата „Медни залежи“, после на подзаглавието „Калаени залежи“, а след това на под-подзаглавието „Оловни залежи“, където намери своите завъртулки. Освен това, като сравняваше вариациите откри, че според „единадесетичната“ анализа (психлосите използваха единадесет цифри) сплавта се състои от пет части мед, четири калай и две олово.

Не спря до тук и го провери в една книга на английски, където пишеше, че такава комбинация се нарича „бронз“. Очевидно тази сплав била много здрава и издържала векове наред, дори имало „Бронзова епоха“, през която почти всички оръдия на труда са били от бронз. Чудесно. Само дето му се стори смешно, че една толкова технически напреднала раса използва древна сплав като бронза. Много забавно.

Върна се вътре с откритието си и видя как Маккендрик вече бе разсякъл главата с чук и подобен на длето инструмент. Зарадва се, че си е спестил гледката.

— Претърсихме цялата глава с апарата — каза Ангъс. — Няма нищо друго странно.

— Прерових джобовете му — каза Робърт Лисицата. — Той е най-обикновен миньор. В паспорта му пише, че се казва Кла, има четиресет и една години стаж и три съпруги на Психло.

— Компанията изплащала ли им е издръжка? — попита Данълдин.

— Не — каза Робърт Лисицата и му показа смачкания документ. — Пише, че компанията е плащала на него надниците на жените в някаква „къща“ на компанията, или нещо подобно.

— Благосъстоянието на психлоския съпруг — каза Данълдин — е гарант за неговия морал.

— Не си прави майтап — каза Джони. — Предметът в главата му е направен от сплав, наречена „бронз“. За съжаление не е магнит. Ще трябва да се извади с операция, не можем да го измъкнем с магнит.

Доктор Маккендрик бе оголил мозъка. Със сръчността на хирург отделяше нещо, което приличаше на корда.

Ето го!

Имаше формата на две полукълба, закрепени едно за друго, всяко едно свързано с различна корда

— Мисля, че това са нерви — каза Маккендрик. — След малко ще разберем със сигурност.

Внимателно отдели предмета от кордите. Избърса зелената кръв по него и го постави на масата.

— Не пипайте нищо — предупреди той. — От аутопсията може да се умре.

Джони огледа предмета. Имаше бледо жълт цвят. На най-широкото място дебелината бе около половин инч.

Ангъс го взе с пинсети и го постави на плочата за анализ на апарата.

— Не е кухо. Еднородно е. Просто парче метал.

Маккендрик имаше малка кутийка, опасана с жички. Вътре имаше малък горивен патрон, който произвеждаше електричество. Но преди да я свърже с облечените си в ръкавици ръце, реши да обърне още малко внимание на онези корди в главата. Това бе мозък, но съвсем различен от човешкия.

Резна една малка корда и малко кожа от лапата на трупа и се приближи до стария микроскоп. Постави част от тъканта върху стъкълце и погледна през окуляра.

Маккендрик свирна от учудване:

— Психлосите не са направени от клетки. Не зная какъв метаболнзъм имат, но структурата им не е клетъчна. Вирусна! Да, вирусна! — Обърна се към Джони: — Явно колкото и огромни да са психлосите, основната им структура изглежда се състои от вирусни възли. — Видя, че Джони го гледа изпод око и добави: — Разбира се, това е от чисто академичен интерес. От това следва, че телата им най-вероятно са свързани много по-здраво и са много по-плътни. Но сигурно това също не те интересува. Ами, най-добре да се захвана с тези корди.

Закачи една скоба към единия край на една корда от мозъка и я закрепи към едната ръка. На един от измервателните уреди премери съпротивлението на кордата при протичане на електрически ток. След като го определи, направи крачка назад и натисна едно копче, което пусна електричество по струната.

Останалите почувстваха как им се изправят косите.

Трупът помръдна левия си крак.

— Добре — каза Маккендрик. — Нерви. Тялото още не се е сковало от смъртта и все още може да се движи. Това е бил нервът, свързан с командата за ходене.

Отбеляза нерва с малък металически наконечник. Бе маркирал с боя мястото, от което извади парчето метал и краищата на двата нерва, с които бе свързан. Техният ред още не бе дошъл.

Околните с ужас наблюдаваха как Маккендрик поставя наконечници на изпробваните нерви и трупът при всяко протичане на ток последователно мърда лапите си, свива остатъка от челюстите, мърда си ухото, вади езика си.

Маккендрик забеляза реакцията им.

— Нищо необичайно. Просто електрическите импулси наподобяват командите на мозъка. Някакъв учен е правил такива опити преди около тринайсет века и смятал, че е открил тайната на човешкото мислене. Издигнал го в култ под формата на наука, наречена „психология“. Сега това е забравено. Ставало е въпрос не за тайната на мисленето, а просто за механиката на телата. Започнали с жаби. В момента правя каталог на комуникационните канали на това тяло, това е всичко.

Но беше МНОГО странно. Предразсъдъците им надигнаха главички при вида на труп, който се движи и диша и дори видяха как сърцето му за кратко затуптя.

Ръкавиците на Маккендрик бяха хлъзгави от зелената кръв, но движенията му бяха точно премерени и делови. Бе поставил повече от петдесет малки наконечника към краищата на нервите.

— А сега да потърсим отговор на нашия въпрос! — каза Маккендрик. Изпрати импулси към двата нерва, които бяха прикрепени към бронзовия предмет.

Не бе лесно да се работи. Стаята бе студена. От трупа се разнасяше воня, доста по-неприятна от обичайната психлоска миризма.

Маккендрик се изправи, малко уморен:

— За съжаление трябва да кажа, че не смятам, че това парче метал може да накара някое от онези чудовища да се самоубие. Но мога с доста голяма сигурност да отгатна за какво служи.

Посочи към наконечниците си:

— Според моите заключения, от този се разклоняват вкуса и сексуалните импулси. Емоциите и подтикът към действие се разклоняват от онзи там. Парчето метал е поставено в мозъка, когато психлото е бил дете. Погледнете избледнелия стар белег от тази страна на черепа. На тази възраст костите са меки и бързо се възстановяват.

— И за какво служи? — попита Ангъс.

— Според мен свързва удоволствието с действието. Може би ги поставят, за да може психлото да е щастлив само когато работи. Но струва ми се — ще стане ясно едва след като изпробвам всички нерви докрай — че в действителност този предмет е оказал ефект психлото да изпитва удоволствие от жестокости.

Изведнъж Джони си спомни израза на лицето на Търл, когато бе направил нещо жестоко и промърмори: „Ох, че хубаво!“

— Мисля, че не са си направили добре сметката и вместо да се получи една трудолюбива раса, резултатът е бил истински чудовища.

Всички се съгласиха.

— Това не би ги принудило да се самоубият, за да защитят тяхната технология — каза Робърт Лисицата. — Тук има още един труп. Бил е помощник началник на мината и е получавал двойно по-голяма заплата от този тук. Да го сложим на масата.

Маккендрик приготви още една маса. Трябваше да запише на пиктофон и да скицира всичко, което досега бе направил.

Поставиха върху апарата грамадната глава на втория. Нагласиха показателите. Очерта се мъртвия мозък на психлото, когото преди са наричали Бло.

Джони бе станал доста мрачен откак започнаха с аутопсиите, но изведнъж се усмихна.

В главата на този имаше ДВА метални къса!

Данните се изписаха на ролката хартия, Джони ги грабна и излезе навън, за да ги декодира.

Ето го. Точно и ясно: сребро!

Като се върна в стаята, Маккендрик вече бе успял да разфасова мозъка, тъй като вече имаше опит. Боядиса изводите на второто парче метал, преди да го извади.

Бе дълго около три-четвърти инча. Понеже психлоската кръв не съдържаше кислород, повърхността на метала бе гладка и бляскава. Имаше формата на цилиндър. Бучките от двата края бяха изолирани от среброто.

Ангъс го постави върху апарата. Беше кухо.

Джони го накара да настрои апаратурата още по-прецизно. Вътре в цилиндъра имаше някаква жичка.

Предположиха, че ще намерят такива цилиндри и в други трупове на началници, затова след като Маккендрик стерилизира цилиндъра, Джони внимателно го разряза на две.

Вътрешността му приличаше на част от дистанционно управление, но не беше радиопредавател.

— Не съм идентифицирал нервите — каза Маккендрик, — защото в момента не зная къде точно отиват. Но ще се опитам да разбера.

— Възможно ли е да представлява вибратор, настроен на мисловните вълни? — попита Джони.

— Измервател на разликите? — каза Ангъс. — Като например разликата в мисловните вълни на друга раса?

Джони ги остави да работят, но му хрумна едно много задоволително обяснение: устройството предизвиква при определени обстоятелства импулс, който подтиква към нападение и след това към самоубийство.

— Само едно нещо ме притеснява — каза Маккендрик. — Поставили са му го като дете. Ако трябва да го извадя от главата на жив възрастен психло, като се има пред вид през колко кости трябва да мина, няма никаква гаранция, че операцията ще е успешна.

Докторът забеляза разочарованието им.

— Но ще опитам, ще опитам.

Не смяташе, че подобно нещо е възможно. Освен това имаше само четирима психлоси, при това в доста лошо състояние.

ДЕВЕТНАДЕСЕТА ГЛАВА

1

Браун Лимпър Стафър председателстваше заседанието на Съвета в ужасно настроение.

Седяха отсреща пред него, пред подиума в заседателната зала и се препираха, препираха, препираха. Противоречаха на НЕГО, старшия Съветник на планетата. Противопоставяха се на мерките, които предприемаше.

Тази чернилка от Африка! Онзи жълтият от Азия! Този мургав идиот от южна Америка! Това тъпо, дебелоглаво животно от Европа! Уф, уф, уф, уф!

Как не разбираха, че той прави най-доброто, което може да се направи за хората? Освен това нали той, Браун Лимпър Стафър в момента представя ПЕТ племена, откак бригантите пристигнаха и на практика бе старши кмет на Америка.

Оспорваха цената и условията по договора за наемане на бригантите. Не друго, а тъкмо това! Планетата имаше нужда от защита. Всички тези клаузи, които той с толкова усилия уточни след часове от ценното му време, прекарани с генерал Снит, също бяха необходими.

Главният кмет на Африка оспорваше заплащането. Твърдеше, че сто кредита на ден на всеки бриганти било прекалено много, дори членовете ка Съвета получавали по пет кредита на ден. И ако раздавали кредити с такива количества, те щели да се обезценят. Препирни, препирни, препирни, заяждаха се за дребни и маловажни неща!

Браун Лимпър доста бе напреднал. Съветът вече бе от петима, но безспорно четиримата идваха в повече.

Блъскаше си мозъка как да разреши този проблем.

Ларс го откара тази сутрин до квартала на бригантите и трябваше да признае, че малко се стресна, като видя какво правеха жените на бригантите. Направо на улицата и без никакви дрехи. Но по време на срещата им генерал Снит му обясни, че така просто се забавляват.

На връщане Ларс през цялото време говореше за някакъв прекрасен, прекрасен военен лидер от едно време, който се казвал… Хитър?… не… Хитлер? Да, Хитлер. Борел се за расова чистота и здрав морал. Расовата чистота не направи особено впечатление на Стафър, но „здрав морал“ звучеше много интересно. Баща му винаги се бе грижил за това.

Докато слушаше тези безкрайни аргументи и възражения, Браун Лимпър си спомни един от разговорите си — чисто социален — с онова приятелски настроено същество Търл. Темата бе ИЗНУДВАНЕТО. Ако човек има с какво да изнудва другите, може да постигне каквото поиска. Доста смислена философия. Лимпър веднага го схвана. Искрено се надяваше, че Търл го смята за талантлив ученик, понеже не искаше да изгуби ценното му приятелство.

Със сигурност нямаше с какво да изнуди този Съвет. Опита се да измисли някакъв начин да ги накара да назначат него и още един секретар като единствена власт на планетата. Но почти нищо не му идваше на ум и се замисли над неща, които Търл му бе казвал — все добри практически съвети. Веднъж му спомена колко правилно е да издадеш закон, а после да арестуваш нарушителите, или да използваш нарушенията им за изнудване. Беше нещо такова.

Изведнъж го озари идея.

Поиска тишина.

— За сега ще отложим приемането на решение за договора на бригантите — каза Браун Лимпър с възможно най-властен глас.

Умълчаха се, а Азия прибра дрехата си с жест, изразяващ какво, неподчинение? Да, ще трябва да се погрижи за него!

— Искам да обсъдим една друга мярка. Отнася се до морала — обяви Браун Лимпър.

Продължи с реч, в която изтъкна морала като гръбнак на всяко общество. Заемащите високи позиции трябва да бъдат честни и предани и поведението им трябва да е безукорно. Не бива да се забъркват в никакъв скандал или да попадат в други подобни обстоятелства.

Прие се доста добре. Всички бяха честни и порядъчни хора и вярваха, че поведението на високопоставените личности трябва да бъде морално, макар че всички имаха различен нравствен код.

Единодушно приеха резолюция скандалното поведение на длъжностни лица да се наказва с отстраняване от поста, независимо какъв е той. Спрямо това нямаха задръжки.

Е, приеха поне една резолюция. Закриха заседанието.

Като се върна в офиса си, Браун Лимпър обсъди с Ларс някои проблеми около миникамерите. Ларс имаше известни познания относно тях. Сети се, че Търл може да му каже къде в лагера има такива камери.

На следващата сутрин, когато всички членове на Съвета излязоха от хотелските си стаи, в името на приличието Ларс монтира няколко миникамери на неподозирани места в стаите им и ги свърза с пиктофони. На следващата вечер Браун Лимпър имаше строго поверителна среща с генерал Снит. В резултат десетина от по-хубавите жени на бригантите бяха наети на различни длъжности от управителя на хотела, който се съгласи, че такива хубави жени трябва да заемат длъжности, които им позволяват директен контакт с гостите на хотела, за да се чувстват по-комфортно.

На следващата вечер Търл поздрави Браун за мъдрите мерки, които е взел и му каза, че се гордее с такъв ученик, успял да измисли сам всичко това.

Браун Лимпър бе крайно доволен. Върна се в офиса си и работи до късно през нощтта, за да уточни етапите на своя план. Най-значителният бе да отправи обвинения срещу Джони Гудбой Тайлър, когато най-после ще може да действа на спокойствие. Списъкът от обвинения ставаше доста дълъг и нямаше начин да не го накажат.

2

Нощта бе безлунна. Светлините около клетката бяха загасени. На часовоя бе разпоредено да се отдалечи.

Браун Лимпър седеше на земята. Търл бе клекнал близо до решетките. Ларс Торенсон седеше между тях. Имаше малко фенерче, с което от време на време поглеждаше някоя дума в речника.

Едва чуваха гласовете си. Никой не трябваше да знае за какво си говорят. Това бе решителната вечер!

Лапите на Търл нервно се свиваха и го заливаха вълни от енергия. Срещата бе толкова важна, от изхода й зависеха плановете му. Трудно дишаше. Все пак трябваше да си дава вид, че му е безразлично, че само се опитва да помогне (това бе една от новите думи в речника му). Разкъсваха го противоречиви желания, но трябваше да ги потисне. Искаше му се да се пресегне през решетките (без да разберат, бе изключил тока с дистанционното управление, скрито сред камъните) и да изпита удоволствието да ги разкъса с лапите си. Но разбираше колко важно за бъдещето му бе да не го прави. Напрегна се да се съсредоточи върху работата, която им предстоеше.

Браун Лимпър с шепот му разказваше как е успял да улови в клопка членовете на Съвета. Поотделно бе дръпнал встрани и четиримата и им бе показал някои записи, от което те осъзнаха как със собственото си поведение нарушават гласуваните от тях закони. Всеки имаше възможност да се види как участва в перверзни, наскоро усвоени от жените на бригантите. Понякога участваха дори четири жени наведнъж. Със срам признаха, че са потенциална заплаха за репутацията на правителството. (Ларс доста трябваше да се потруди, докато открие думата „срам“ в речника и накрая я намери в частта за архаични думи. Бе отбелязана като стара дума от езика хокнер, излязла от употреба).

С решение на Съвета Браун Лимпър бе назначен за главен изпълнителен директор, подпомаган от един секретар, който след доста упражнения се научи да пише името си, но иначе не можеше нито да пише, нито да чете. От сега нататък, за вечни времена цялата власт на Съвета бе предоставена в ръцете на Браун Лимпър Стафър като старши кмет на планетата и като най-заслужилия и способен член на Съвета.

Търл долови приповдигнатия му тон. Нищо чудно, той също би се чувствал така. Поздрави го и го похвали, че е действал като мъдър държавник. Но Браун Лимпър не изглеждаше много радостен.

— Мога ли да ти помогна с още нещо? — прошепна Търл.

Браун Лимпър тежко въздъхна, изглеждаше почти отчаян. Беше направил списък с криминални обвинения срещу онзи Тайлър.

— Хубаво — тихо каза Търл. — Сега имаш власт да се справиш с него. Сериозни ли са обвиненията?

— О, да — прошепна Браун Лимпър и лицето му просветна. — Възпрепятствал е заповедта на Съвета за преместването на едно племе, отвлякъл е Координатори, убил е няколко човека от племето, откраднал е стоките им и е нарушил племенните обичаи.

— Струва ми се, че това е достатъчно сериозно.

— Има и още — каза Браун Лимпър. — Устроил е засада на психлоски конвой, избил ги е безмилостно и е откраднал превозните им средства.

— Имаш ли доказателства за всичко това? — с шепот попита Търл.

— Свидетелите от племето са тук. А снимките от засадата, направени с пиктофон, всяка вечер се показват в Академията зад хълма. Ларс засне копие от тях.

— Смятам, че това е повече от достатъчно, за да се потърси справедливост — каза Търл. „Справедливост“ също бе нова дума за него.

— Има още. При предаването на двата билиона Галактически кредита, намерени в лагера, липсваха около триста. Това е кражба, измама.

Търл зяпна. Не заради липсата, разбира се. Зяпна заради двата билиона галактически кредита. Пред тях капаците на ковчезите, които трябваше да бъдат в гробището на Психло, изглеждаха като дребно ресто.

Трябваха му няколко минути, за да проумее чутото и каза на Ларс да му донесе нов патрон за дихателната маска. Ларс му подаде патрон и не забеляза, че бутона за електрическия ток е изключен.

Докато зареждаше новите патрони, мозъкът на Търл бясно работеше. Старият Нъмф? Сигурно. Значи слабоумният идиот не е бил толкова слабоумен в крайна сметка. Трябва да е мамил другите… трийсет години? Сигурно. Два билиона галактически кредита! Внезапно Търл промени плана си. Сети се точно какво ще направи. Тези два билиона ще заминат с три или четири запечатани ковчези, надписани „убити от радиация“, тъй че без да ги отварят, щяха да идат право в гробището. Досега плановете му не бяха толкова лесни. Заряза всички и пред него се откриха съвсем нови простори. Не само ще да успее, но и печалбата му ще е много по-голяма. Един проблясък и всичко се подреди по нов начин. Този план бе много по-безопасен от предишния. Много по-лесен. Никакво място за отчаяние.

Закритото заседание на тъмно продължи.

— Тогава — каза Търл — какъв е проблемът ти?

Много добре знаеше точно какъв е проблемът му. Този идиот не можеше да се докопа до животното Тайлър!

Браун Лимпър пак помръкна.

— Едно е да имаш обвинения. Друго е да хванеш Тайлър.

— Хъм — каза Търл, като се надяваше, че изглежда много умислен и угрижен (друга нова дума). — Я да видим. Ъ-ъ, хъм. В случая ще трябва да го привлечеш сам да дойде. — Това бе обичайна тактика за един началник на сигурността. — Не можеш да тръгнеш да го търсиш и да го намериш, тъй като лесно може да ти избяга или е твърде добре защитен. Тъй че, правилният подход е да го примамиш тук, далеч от защитниците му и да се нахвърлиш върху му.

Браун Лимпър стана, внезапно озарен от надежда. Каква блестяща идея!

— Последният път, когато той се развихри тук — прошепна Търл, стараейки се да не издава вълнението си — беше когато извършвахме телепортация. Ако сега пак извършим телепортация и той знае за нея, ще долети на секундата. Тогава ще ти падне в ръцете.

Браун Лимпър бе съгласен.

— Но — продължи Търл, — има още един проблем. Той използва собственост на компанията. Самолети, съоръжения. Ако всичко това лично ти принадлежи, би могъл да го изобличиш в огромна кражба.

Браун Лимпър не схвана добре. Ларс повтори, но Лимпър пак не разбра.

— Той всъщност използва ПЛАНЕТАТА — опита се да остане спокоен Търл. — Не зная дали ти е известно, но Междугалактическата Минна Компания плати на Имперското правителство на Психло трилиони кредити за тази планета. Тя е собственост на Компанията!

Наложи се Ларс да провери какво е трилион и в психлоския, и в стария английски речник и изписа цифрата за Браун Лимпър. Най-после той поне схвана, че това са страшно много пари.

— Но в момента планетата е почти изчерпана. — Това си бе чиста лъжа, но тези двамата едва, ли щяха да се усетят. Една планета бе изчерпана едва когато цялата земна кора бе разорана почти до течното ядро. — Тъй че, в момента струва едва няколко билиона кредита.

Все още струваше поне четирсет трилиона. Мамка му, ще му се наложи усилено да прикрива следите си, но идеята бе брилянтна!

— Аз съм — прошепна Търл — оторизиран агент на Компанията и разполагам с пълномощия да се разпореждам с нейната собственост. — Това се казваше лъжа! Наистина здраво ще трябва да прикрива следите си. — Вие разбирате това, естествено. Животното Тайлър също го разбра, затова и ме остави жив.

— О! — прошепна Браун Лимпър. — Това обяснява нещата. Толкова е кръвожаден, че се чудех как така те остави жив онзи ден, когато уби братята Чамко.

— Е, сега узна тайната. Той самият водеше преговори с мен, за да купи тукашния клон на Междугалактическата минна компания, а също и планетата. Затова така се разполага със собствеността на компанията и тъпче цялата планета. Разбира се, аз и дума не исках да чуя за това, имайки пред вид лошия му характер. (Последната дума също бе от новите.)

Изведнъж Браун Лимпър се почувства хванат в капана, който Тайлър му бе „заложил“. За миг усети как земята се срутва под краката му.

— Знаеш ли къде са тези два билиона? — попита Търл.

— Да — напрегнато каза Браун Лимпър.

Господи, колко сляп е бил. Тайлър е щял да купи компанията и планетата и какво щеше да стане тогава с Браун Лимпър?

Търл всичко бе преценил:

— Но аз нямаше да продам нищо. Не и на животното Тайлър. Мислех си за теб.

Браун Лимпър подсвирна с облекчение. Огледа се и се наведе напред, нетърпелив да изчака превода:

— Ще продадеш ли компанията и планетата на мен? Искам да кажа, на нас?

Търл помисли, след което каза:

— Струва повече от два билиона, но ако ми платите в брой и изпълните още няколко условия, съгласен съм.

Напоследък Браун Лимпър усилено се бе занимавал с икономика. Знаеше как да хитрува.

— С документ? — попита той.

— Естествено — каза Търл. — Документът става легален веднага, след като го подпишем. Но ще трябва да е на психлоски — формалност.

О, по дяволите, ако дори направи опит да напише такъв документ, само да разберат, веднага ще го изпарят по бавната процедура!

Престори се, че и последният патрон е свършил и спечели малко време, докато го сменяше. При известни условия някои от планетите ги отписваха. Компанията никога не продаваше планети. Ако напуснеха някоя планета, имаха си едно оръжие. Търл вече бе решил да унищожи планетата. Овладя се. Ако подпише документ, той ще изгори заедно с всичко останало. Добре. Компанията може би ще извърши контраатаката чак след две години. Разполагаше с много време. Да, спокойно можеше да подпише някакъв фалшив документ за продажба.

Тайните преговори продължиха.

— За да ти направя такава отстъпка, трябва да извършиш следното: първо, да възстановиш стария ми офис; второ, да издействаш разрешение да се преместя в него, за да мога спокойно да направя необходимите изчисления и да построя нов пулт за управление на зоната за телепортиране; трето, да ме снабдяваш с всички необходими материали и съоръжения; и четвърто, да ми осигуриш надеждна охрана, когато работя на самата площадка.

Браун Лимпър се колебаеше.

— Нали трябва да занеса двата билиона в управлението на компанията на Психло — каза Търл. — Не съм крадец.

Браун Лимпър остана доволен.

— Освен това ще трябва да им представя документа за продажбата на планетата и на тукашния клон на компанията, за да бъде всичко съвсем легално — каза Търл. — Не бих искал да разполагаш с незаверен документ. Искам да съм честен спрямо теб. (И тази дума бе проверявал в речника наскоро.)

Да, помисли си Браун Лимпър, напълно ясно е, че е готов да направи и непосилното, за да бъде всичко законно и почтено. Но все още таеше известни колебания.

— И ако имаш легален документ, че притежаваш цялата планета, заедно с всички съоръжения, самолети и други транспортни средства, Тайлър няма да може да си лети, където поиска.

Браун Лимпър се поизправи. Започна да става малко нетърпелив.

— Освен това — продължи Търл — можеш по разни канали да разгласиш, че имаш намерение да телепортираш пратка на Психло. И В МОМЕНТА, В КОЙТО ТОЙ НАУЧИ, ЩЕ ДОЛЕТИ ПРАВО ТУК И ЕТО ГО В РЪЦЕТЕ ТИ!

Ето това беше!

Браун Лимпър едва не се пресегна през решетките да си стисне ръцете с Търл, но Ларс му напомни, че тече ток. Стана и едва се сдържа да не заскача от радост.

— Сделката ще стане! — каза той, но прекалено високо. — Сделката ще стане — повтори с шепот. — Приемам всичките ти условия. Ще направим точно каквото поискаш!

Втурна се към земехода, но обърка посоката. Ларс бе принуден да го настигне и да го качи. В очите на Браун Лимпър гореше див огън.

— Сега ще възтържествува справедливостта — повтаряше той през целия обратен път до Денвър.

В клетката Търл още не можеше да повярва на късмета си. Бореше се да не се изхили на глас.

Беше успял! И щеше да стане — беше! — един от най-богатите живи психлоси!

Власт! Успех! Но трябваше да бъде сигурен, че тази прокълната планета ще избухне в пламъци. Още щом я напусне.

3

Джони буташе камъни от скалата долу в езерото. То изглеждаше безбрежно — по-скоро можеше да се нарече вътрешно море — и изчезваше някъде в мъгливия хоризонт. Завихряше се буря — доста често явление в необятния воден простор.

Скалата, на която стоеше в момента, се издигаше почти отвесно на почти двеста фута над езерото. От ерозията или от вулкани, изригнали от някой от скритите в облаци върхове на североизток, върхът на скалата бе покрит с камъни, големи колкото човешки юмрук. Бяха направени само за хвърляне.

Стана му навик всеки ден да тича до тук, на няколко мили от лагера. На екватора бе горещо и влажно, но тичането му се отразяваше добре. Не се страхуваше от зверовете, макар да бяха свирепи, защото никога не излизаше невъоръжен, освен това те рядко нападаха без да ги предизвикаш. Имаше път, по който психлосите често бяха идвали дотук, вероятно за да плуват. Минаваше край скалата и свършваше до един плаж на отсрещната страна. Не, не за да плуват. Психлосите не обичаха да плуват. Може би караха лодки?

Някога бе чел, че на времето областта около езерото е била една от най-гъсто населените на континента. Няколко милиона са живели около това място. Психлосите явно са се погрижили за тях много, много отдавна, защото нямаше и следа от хижи или ниви, да не говорим за хора.

Чудеше се защо психлосите най-вече ловуваха хора. Според доктор Маккендрик било въпрос на вибрации на нерва за симпатии: животните може би не са показвали достатъчно силно страдание, за да доставят удоволствие на чудовищата. Или може би обяснението просто се свеждаше до вида на хората — тяло с две ръце, с два крака и изправено като техните. Дори този отровен газ поразяваше главно хората и имаше нищожно действие върху четириноги и влечуги. Един психлоски текст обясняваше как трябва да се употребява и там пишеше същото. Бил приспособен за „по-високо развити нервни системи“. Но независимо по какви причини, психлосите от мината явно нямаха зъб на животните. И те, като го помиришеха, не хукваха да бягат. Но Джони изведнъж се сети, че миризмата му ни най-малко не напомняше психлоската.

Бурята ставаше по-силна. Погледна към мината в далечината да прецени трябва ли да бърза, за да изпревари бурята.

Доста надалеч забеляза мъничък триколесен земеход, поел от мината в неговата посока. Някой идваше. Дали за да го види? Или просто бе излязъл да покара.

Джони пак започна да хвърля във водата камъни. Състоянието на нещата в момента бе доста неопределено. Единият от психлосите умря, другите трима още се държаха. В главите на една трета от труповете откриха по две парчета метал и доктор Маккендрик тренираше върху труповете как да изкарва парчетата без да предизвика смърт — в случай, че поне един от тримата оживее. Все още разполагаха с двама, които имаха по два предмета в главите си. Може пък да се почувстват по-добре, ако ги отървяха от коварното нещо!

На Джони никак не му бе приятна работата с труповете, затова се опита да мисли за нещо повесело.

По време на битката направи интересно откритие. Бе управлявал летящата платформа с две ръце! Спомни си едва седмица след битката. Маккендрик каза, че друга част от мозъка му поема изгубената функция. При стресови обстоятелства, предположи той, „изгубените“ функции и нерви се възстановяват, както е станало по време на битката. Но на Джони не му се вярваше да е така.

Според неговата теория, той сам манипулираше нервите си. И ето че се получаваше! Започна просто с опити да накара ръката и крака си да правят това, което той иска. С всеки следващ ден се справяше малко по-добре. Вече можеше да тича. Без бастун. И можеше да ХВЪРЛЯ.

За роден ловец като него невъзможността да мята ласо го бе накарала да се чувства безпомощен. А сега хвърляше камъни.

Запрати долу поредния камък. Той очерта дъга във въздуха, полетя надолу и цопна във водата. Образува се малко бяло гейзерче и след миг пръските се посипаха пак долу.

Доста добре! Особено след като той го казва.

Бурята се извиси още по-високо, сиво-черна, грозновата на вид. Погледна към лагера и видя, че земехода почти е пристигнал. Спря.

В първия момент Джони не позна шофьора и се приближи към него въпросително. Позна го, третият му „двойник“, когото понякога използваха да го замества. Наричаха го Стормълонг. Истинското му име бе Стам Ставинджър, член на норвежката група, която имигрирала от Норвегия в Шотландия много отдавна. Бяха запазили имената и родовете си, но не и традициите. Изглеждаха и действаха като шотландци.

На ръст бе като Джони, имаше същата структура и същите очи, но косата му бе малко по тъмна и кожата му — доста по-мургава. От дните, когато копаха златна руда, престана да се грижи външният му вид да прилича на този на Джони и бе отрязал брадата си така, че долу бе квадратна.

Стормълонг бе останал в Академията. Бе доста опитен пилот и му доставяше удоволствие да обучава кадетите. Бе намерил някакъв стар пилотски костюм, бяло шалче и огромни кръгли очила, правени неизвестно кога. В този си вид изглеждаше доста странно.

Тупнаха се по гърба и се засмяха, доволни от срещата.

— Казаха ми, че ще те намеря тук да хвърляш камъни на жабите — каза Стормълонг. — Как е ръката ти?

— Да беше видял как само хвърлих последния — каза Джони. — Е, може би нямаше да повали слон, но нещо такова.

Поведе го към един голям плосък камък и седнаха. Бурята ставаше все по-силна, но лесно щяха да се върнат.

Стормълонг не беше особено разговорлив, но сега бе пълен с новини. Доста трябваше да се потруди, за да разбере къде да намери Джони. В Америка никой не знаеше къде е, затова отишъл в Шотландия, за да открие някаква следа.

Криси му пращаше поздрави. Пати вече била под грижите на Бити. Вождът на клана Фергус му пращаше уваженията си. Забележи, не поздрави, а ужавения. Леля му Елън също го поздравяваше. Беше се омъжила за свещеника и живееха в Шотландия.

Разбра къде е Джони от двамата Координатори, които също се бяха върнали в Шотландия, същите, които трябвало да доведат някакво племе… бриганти? Аха, бриганти. А, тази паплач в момента бе в Денвър. Ужасни хора. Бе видял няколко. Както и да е, тялото на Алисън било откарано в Шотландия, за да бъде погребано и шотландците били бесни заради убийството му.

Но не затова бе дошъл тук. По време на полета се бе случило нещо невероятно.

— Нали помниш — каза Стормълонг — как каза, че тук на Земята пак може да има нашествие? Е, изглежда напълно вероятно.

Летял към Шотландия през Големия Северен Кръг с обикновен боен самолет и си прекарвал много добре. Точно като наближил най-северните части на Шотландия, на екраните му се появил най-големият, най-огромният въздушен кораб, какъвто никога през живота се не бил виждал. В първия момент помислил, че ще налети право върху него и всеки момент ще се сблъскат. Ясно го виждал и на екраните, и през прозореца. И прас! Ударил се в него, но той изчезнал.

— Как така изчезнал? — попита Джони.

Ами точно това е. Блъснал се в твърд предмет, но него го нямало. И то високо в небето, обърни внимание. Голям колкото небето, но го нямало. Ето, снимките от екраните бяха в раницата му.

Джони ги разгледа. Приличаше на сфера, опасана с пръстен. Никога не бе виждал подобен космически кораб. Нито бе чувал за такъв. Наистина изглеждаше огромен. В ъгъла на снимката се виждаха Оркни Айлъндс. Корабът сякаш се простираше от средата на Шотландия до Оркни. На втората снимка се виждаше как той обгръща бойния самолет, от който бяха правени снимките, а на третата вече го НЯМАШЕ.

— Ето, корабът го няма — каза Стормълонг.

— Скоростта на светлината — изведнъж Джони си спомни за нещо, което бе чел в старите книги на хората. — Може би се движи по-бързо от светлината. Оставило е образа след себе си. Само предполагам, но съм чел, че ако нещо се движи с по-голяма скорост от скоростта на светлината, може да изглежда голямо като Вселената. Пише го в някакви книги по ядрена физика. Не ми бяха особено ясни.

— Ами може и точно така да е — каза Стормълонг. — Защото старицата каза, че не изглеждало толкова голямо.

Старицата?

Ето какво станало. Като преодолял уплахата си, върнал записите от екраните. Забелязал го в последния момент — кой знае, бил е уморен от дългия полет, освен това напоследък не му се събирал много сън заради кадетите, трудно завършват, а пилотите са страшно претоварени и страшно се нуждаят от попълнения.

Като върнал записа, появила се малка следа, водеща началото си от някаква ферма на запад от Кинлохбърви. Това било едно малко местенце на северозападния бряг на Шотландия. Насочил се натам и очаквал да намери следи от нападение, разрушения.

Но открил само едно обгоряло място сред скалите — фермата се издигала почти само сред скали — и понеже всичко било спокойно, приземил се близо до къщата.

От вътре излязла някаква старица, поласкана от двете небесни посещения в един ден, при положение, че обикновено месеци наред не виждала жива душа. Поканила го и му поднесла билков чай. Показала му ново, блестящо джобно ножче.

— Джобно ножче ли? — попита Джони. Тихият и обикновен норвежо-шотландец явно не бързаше да стигне до същността.

Ами да. Бяха виждали подобни ножчета в разрушените градове, Джони сигурно си спомняше. Сгъваха се сами. Само дето това бе много лъскаво. Ето, сега следваше най-важното.

И тъй, старицата му разказала как тъкмо си решела старото куче отпред пред къщата и изведнъж едва не си изкарала ума. Точно зад гърба й стоял дребен сив човек. А зад него била паркирана голяма сива сфера с кръг около нея, точно където тя си вързвала кравата. Искал е да й изкара акъла, споделила старицата, приближил се без никакъв шум. Само чула някакъв вятър.

Значи, поканила тя човека на чаша билков чай, също като мен, само дето аз бях достатъчно възпитан да обявя с рев приземяването си.

Сивият дребосък бил доста приятен. Само дето бил по-дребен от останалите хора. Кожата му била сива, косата му била сива и облеклото му било сиво. Единственото странно нещо била някаква кутия, която била окачена на врата му и висяла върху гърдите му. Казвал нещо на кутията и после тя проговаряла на английски. Гласът на сивия дребосък бил тих и звучал нормално, ала кутията говорела само в един тон.

— Вокодер — каза Джони. — Портативен уред за превод. Описан е в една психлоска книга, но психлосите не ги използват.

Както и да е, сивото човече попитало жената дали има някакви вестници. Естествено, че нямала. Дори не била виждала вестник. Малко хора са виждали. После я попитал дали има някакви исторически книги. Тя разочаровано му отвърнала, че няма, но била чувала какво е книга.

Явно дребосъкът помислил, че тя не разбира, затова доста се потрудил да й покаже с жестове, че му трябва нещо напечатано на хартия.

Тук тя можела да му помогне. Изглежда някой си купил от нея вълна и й дал два от новите кредита. Обяснила му какво представляват.

— Какви кредити?

— Да не би да не си ги виждал? — Стормълонг бръкна в джоба си и извади един. — Сега ни плащат. С тези неща.

Беше банкнота от един кредит, пусната в обръщение от новата Планетарна банка. Джони й хвърли бегъл поглед. Вниманието му бе привлечено от снимката. НЕГОВА снимка. Размахваше един пистолет. Не си приличаше кой знае колко, освен това малко се притесняваше.

Както и да е, продължи Стормълонг, старицата приела банкнотите заради твоята снимка. Закачила си едната на стената. Разменила другата за джобния нож, защото и без това си имала една, закачена на стената.

— Струва ми се, че го е получила доста евтино — отбеляза Джони.

Стормълонг не бе помислил за това. Както и да е, сивото човече си допило чая, поставило внимателно банкнотата между две метални плочки и ги прибрало в някакъв вътрешен джоб. Благодарил, върнал се до кораба, казал няколко думи на някой отвътре и се качил. Викнал на жената да не се приближава и затворил вратата. Корабът се издигнал с пламъци, после изведнъж станал голям колкото цялото небе и изчезнал. Да, вероятно Джони има право, някакво светлинно явление. Но не летеше като нашите кораби, нито пък се бе телепортирал. Едва ли е психлоски, особено като се има пред вид МАЛКОТО човече.

Джони се замисли. Друга чужда раса? Дали се интересуваха от Земята, след като психлосите не са вече тук?

Погледна към езерото, зачуден какви ли могат да бъдат. Бурята се развихряше.

Добре де, каквото и да бе това, Стормълонг каза, че не заради него е тук. Бръкна в куфарче, където обикновено си носеше картите.

— Писмо от Кер — каза Стормълонг. — Каза ми да ти го донеса лично и да внимавам в никакъв случай да не попадне в чужди ръце. Длъжник съм му и той каза, че ако не го получиш, всичко пропада. Ето го.

4

Джони огледа плика. Бе от хартия, която използваха за опаковки на противотоплинни щитове. Единственният надпис върху плика бе: „УЖАСНА ТАЙНА“. Повдигна го срещу светлината, която с приближаването на бурята ставаше все по-оскъдна. Не се виждаха някакви експлозиви. Отвори го. Да, почеркът бе на Кер. Полуграмотните завъртулки и ченгелчета може и да изписваха грешно психлоската азбука, но във всеки случай изразяваха правилно представата на Кер за нея. Извади целия лист и зачете:

УЖАСНА ТАЙНА

До знаеш кого.

Както ти е известно, компанията забранява лична кореспонденция и ако ме хванат, ще ми струва три заплати. Ха-ха. Но преди да заминеш ми каза да ти пиша, ако се случи определено нещо и да го пратя по един пилот, знаеш кой, да ти го донесе бързо. Тъй че, никакви имена, понеже имената са несигурни. Но ще стане онова, затова ти пиша дори Компанията да ме отреже с парите за три месеца. Забележи, че почеркът ми също е преправен. Вчера един провалил се бивш пилот загубеняк Ларс — онзи дето си мислеше, че е най-великият боен акробат-пилот само, защото разговаряше с определен индивид, чието име няма да спомена защото е несигурно (СИГУРНОСТ, схващаш ли?) и си счупи врата и бе повишен за помощник на знаеш кой (никакви имена), дойде при мен и каза на всички психлоси да се размърдат да поправят помпите за дихателен газ и вентилаторите в стария офис на знаеш кой. Е, отказаха да помогнат, както си знаех и ти също. Вярват и с право, че знаеш кой умъртви стария — знаеш кой — с убийство. Един друг убит след това се сетил и им казал точно преди телепортацията в средата на годината и после той изчезнал безследно, както те вярват. Не биха си помръднали пръста за знаеш кой и не искат да имат нищо общо със старите помещения на знаеш кой, защото психлосите са сигурни че, знаеш кой ще ги вдигне във въздуха. Както и да е, помпите за дихателен газ и циркулаторите в онова отделение са разбити на парчета както и двамата знаем и преди всеки можеше да работи там без маска и трябва да се поправят, но са повредени. И тъй, онзи ненормален идиот, най-великият боен пилот който никога не се е бил и си счупи врата и не можахме да го научим, дойде да ме види и аз казах, че мога да стегна офиса на знаеш кой, но ще ми трябват някои части може би дори от други мини, защото помпите за дихателен газ са толкова повредени. А той каза, че това е заповед на Съвета и ще имам каквото ми трябва. Тъй че правя схема на един много измислен ремонт и отлагам колкото се може повече. Казаха, че знаеш кой от Съвета казал, че това е тайно и спешно и ще ме карат със самолет да си взема нужното и ще ми плащат допълнително. Ха-ха. Тъй че затъвам и по-добре да дойдеш тук и им казах, че ми трябват помощници но не използвай името си и не споменавай знаеш кой и знаеш кой е като отровен газ. И тъй, сега знаеш и ме заболя лапата от писане и ушите да се ослушвам да не дойде някой, но ще отлагам и ще търся резервни части колкото може по-дълго за помпата за дихателен газ, която със сигурност бе повредена и сега е още по-повредена. Ха-ха. Това лично писмо може да ми струва тримесечна заплата. Ха-ха. Тъй че ми ги дължиш, ако ме хванат. Ха-ха.

Знаеш кой

Добавка: Раздери това писмо, за да не ми струва тримесечна заплата… или главата ми. Без хаха.

Джони прочете още веднъж писмото и после, според изискването, го разкъса на парчета.

— Кога ти бе дадено? — попита той Стормълонг.

— Вчера сутринта. Наложи се доста да те търся.

Джони погледна към езерото. Бурята вече вилнееше и се носеше като черна стихия. Всеки момент щеше да ги връхлети.

Джони бутна Стормалонг към триколесника и го запали. Без дума повече полетяха през прерията към минния комплекс.

Отекна гръм и ги ожилиха първите дъждовни стрели.

Джони съзнаваше, че ВЕДНАГА трябва да замине за Америка. Незабавно!

5

— Това е капан! — каза Робърт Лисицата.

Джони се бе върнал и бързо им разказа какво пишеше Кер. Даде заповед незабавно да се зареди с гориво самолета на Стормълонг, да се провери дали всичко е изрядно и да се почисти. След един час заминаваха. Помощник пилота, който пристигна със Стормълонг бе застанал редом с Ангъс и Джони ги сравни.

— Можеш ли да се довериш на Кер? — попита Робърт Лисицата.

Джони не отговори. Със задоволство откри, че Ангъс може да бъде объркан с помощник пилота, ако си потъмни брадата, натрие лицето си с малко кестен и се преоблече.

— Отговори ми! Комай не си с всичкия си! — Робърт бе толкова развълнуван, че крачеше напред-назад в подземната стая, която Джони използваше. Дори заговори на местния си шотландски диалект.

— Трябва да ида. Веднага — остро каза Джони.

— Не! — отсече Данълдин.

— Не! — отекна Робърт Лисицата.

Координаторът бързо преведе за какво става дума и полковник Иван гръмогласно викна: — Нет!

Ангъс си сменяше дрехите с помощник-пилота.

— Ако не искаш, може да не идваш, Ангъс — каза Джони. — Доста бързо се реши, помисли си.

— Ще дойда — каза Ангъс. — Ще си кажа молитвата и ще си напиша завещанието, но ще дойда, Джони.

Джони дръпна Стормълонг пред едно огромно психлоско огледало и застана до него. В последно време тропическото слънце бе хванало Джони. Тенът им вече не се различаваше толкова. Брадата на Стормълонг бе малко по-тъмна, но боята от кестени щеше да свърши работа. Новият белег на лицето на Джони бе зараснал, но нищо не можеше да го заличи. Джони се надяваше хората да си помислят, че Стормалонг се е ударил някъде. Чакай, можеше да го превърже. Аха, квадратната брада, там беше разликата. Посегна към чантичката с инструменти, която Ангъс винаги носеше със себе си, извади една остра ножица и си подряза брадата точно като Стормалонг. Смениха си дрехите. Сега малко боя по брадата… добре. Погледна се в огледалото. А, да. Превръзката. Сега вече бе добре. Спокойно можеше да мине за Стормълонг. Големите старомодни очила, бялото шалче и коженото пилотско яке. Така, чудесно. Ако не се вгледат в него от прекалено близо или не забележат разликата в акцента… Накара Стормалонг да говори, след това повтаряше. Стормълонг говореше доста чисто. Завършил бе Шотландския университет. Малко омекотяваше съгласните. Опита се да го имитира. Получаваше се.

Другите бяха много развълнувани. Едрият руснак щеше да счупи кокалчетата на ръцете си от стискане. Бити Маклиъд надникна в стаята. Приближи се, в очите му светеше молба.

— Не — каза Джони. Горд или не, мисията му носеше смъртна заплаха. — Не можеш да дойдеш с мен! — След това по-меко: — Грижи се добре за полковник Иван.

Бити преглътна и отстъпи.

Ангъс бе готов и изтича навън. От хангара, където подготвяха самолета за излитане, се чуваше дрънчене на горивни капсули и звук от бормашина.

Джони повика полковник Иван. Той се приближи с Координатора си.

— Затворете Американската подземна база, полковник. Всяка врата. Никой освен нас да не може да влезе. Залостете я отвсякъде толкова здраво, че и пиле да не може да прехвръкне. Направете същото и с базата за тактически и ядрени оръжия на трийсет мили на север. ЗАПЕЧАТАЙТЕ я. Погрижете се за всички автомати, които не са в ръцете на шотландци. Разбра ли?

Около полковника се беше събрала групичка. Да, разбра всичко.

Джони махна на Данълдин и сър Робърт и те тръгнаха след него. Кратко и ясно им обясни точно как трябва в бъдеще да действат, ако го убият. Те сериозно се безпокояха за него. Планът му бе отчаяно дързък и съдържаше много неизвестни. Но в общи линии им стана ясно. Увериха го, че ще продължат започнатото от него.

— А теб, Данълдин — завърши Джони, — те искам в Академията в Америка след около двайсет и четири часа. Ще пристигнеш от Шотландия, за да поемеш задълженията на Стормълонг в пилотската школа, който дотогава с малко повече късмет ще бъде на друга задача.

За пръв път Данълдин кимна в знак на съгласие без да спори.

Възрастната жена, която бе слязла от Лунните Планини с цялото си семейство и се грижеше за домакинството на временния им лагер вероятно бе подочула нещо и се появи с пакет храна за двама, с няколко кратуни, пълни със сладка вода и с един голям сандвич с печено месо от американски бизон. Застана пред Джони и не мръдна оттам, преди той да започне да яде.

Сър Робърт взе пакета с храна, Данълдин — кратуните и тръгнаха към стария психлоски работен офис. От самолетната площадка продължаваха да се чуват удари на чук и рев на бормашина. Ангъс проверяваше дали всичко е наред. Джони откъсна няколко ярда радиоразпечатки и ги прегледа да види дали пилотите съобщават за нещо необичайно.

Я виж ти! Едно… две… да, на два пъти се споменава за космически кораб, голям колкото небето. Разказите бяха подобни на казаното от Стормълонг. И двамата пилоти споменаваха за дребния сив мъж. От Индия и от южна Америка.

— Сивият дребосък напредва — промърмори Джони.

Данълдин и сър Робърт надникнаха в разпечатката, за да видят за какво говори Джони.

— Стормълонг ще ви разкаже — каза Джони. Земята явно представляваше интерес за някоя друга цивилизация в Космоса. Все пак малкият сив човек не изглеждаше враждебен. Поне засега. — Охранявайте тази база или в която база отидете по двайсет и четири часа в денонощтието.

Самолетната площадка утихна и те отидоха де самолета. Бяха го вкарали точно пред вратата на хангара.

Стормълонг и помощник-пилота бяха там.

— Ще останете тук, и двамата — каза Джони. — Ти ще бъдеш Джони — посочи той Стормълонг. — Всеки ден ще ходиш до езерото и ще хвърляш камъни. А ти — посочи той помощник-пилота, който се казваше Дарф — ще бъдеш Ангъс.

— Не мога правим всички неща, които той може — оплака се пилотът.

— Ще се справиш — каза Джони.

Отвън дотича един руснак и каза, че небето е чисто, наоколо няма никакви самолети. Не се виждат нито с просто око, нито на екраните. Отскорошният му английски бе с шотландски акцент.

Джони и Ангъс се качиха в самолета. Сър Робърт и Данълдин им подадоха храната и водата. И двамата стояха, загледани в Джони. Опитваха се да измислят какво да кажат, но не се получи.

Бити седеше зад тях. Срамежливо махна с ръка.

Джони затвори вратата на самолета. Ангъс вдигна палец за късмет. Джони даде знак на екипа да ги изкарат от хангара и с юмруци натисна стартера. Обърна се назад. Никой не му махаше. Пръстите на Джони се вкопчиха в пулта за управление.

Стормълонг гледаше от вратата, останал без дъх. Знаеше, че Джони е ненадминат пилот, но досега никога не бе виждал боен самолет да се издига така шеметно и рязко и толкова бързо да достига свръхзвукова скорост. Долният регистър на нарушената звукова бариера отекна в Африканските върхове и се върна при тях. Или може би това бе ревът на бурята, която погълна бързащия самолет?

Тътен от гръм и светкавица.

Групата в хангара продължаваше да стои с погледи, приковани към мястото, откъдето самолетът се изгуби в кипящото от облаци небе. Техният Джони бързаше към Америка. Това не им се нравеше. На никой от тях.

6

Приземиха се в старата Академия по тъмно. Придържаха се към Северния полюс, изпреварвайки слънцето и пристигнаха преди зазоряване.

Имаше съвсем малко светлини. Никой не се бе постарал да освети площадката за кацане, защото не я използваха като работна площадка. Наложи се да разчитат на светлините на самолета и на екраните.

Дежурният кадет здраво бе заспал и трябваше да го събудят, за да ги запише в дневника. „Стормълонг Стам Ставинджър, пилот и Дарф Макналти, помощнник пилот, завърнали се от Европа, учебен боен самолет 86290567918. Никакви произшествия, никакви забележки.“ Дежурният кадет ги регистрира. Не поиска да се разпишат.

Джони не знаеше къде са стаите на Стормълонг и Дарф. Не се сети да ги попита. Вероятно Стормълонг бе настанен в помещенията на старшия преподавателски състав. А Дарф? Бързо разсъждаваше. „Дарф“ продължаваше да държи щедро напълнената и тежка торба с храна и един комплект инструменти. В крайна сметка, Стормълонг бе тукашният ас.

Изведнъж Джони грабна торбата и комплекта с изнструменти и ги тикна в ръцете на дежурния кадет:

— Моля ви, отнесете ги в стаята ми.

Кадетът учудено го погледна. Тук всички си носеха сами нещата, дори Стормълонг.

— Дни наред сме пътували без да спим — каза Джони и се престори, че полита.

Кадетът повдигна рамене и тръгна. Джони го изчака да мине отпред и го последва.

Стигнаха до една отделна спалня и влязоха. Наистина бе стаята на Стормълонг. На стената бе закачена тъкана норвежка картина. Стормълонг явно се бе настанил доста удобно.

Кадетът остави чантата и инструментите на масата и понечи да си тръгне. Но Ангъс не знаеше къде живее Дарф. Макар той самият да бе основал базата и да я познаваше отлично, просто нямаше откъде да знае къде е стаята на Дарф. Джони бързо отдели половината храна и заедно с инструментите ги пъхна обратно в ръцете на кадета:

— Помогнете на Дарф да стигне в стаята си.

Кадетът щеше да запротестира.

— Удари си ръката в игра на кегли — каза Джони.

— Май и вие сте си наранили лицето, сър — каза кадетът. Малко бе вкиснат, задето му отнемаха от времето за сън, но тръгна заедно с Дарф.

Чудесно започва, помисли си Джони. Сър Робърт сигурно вече говореше за необходимостта от правилно планиране на нападенията. Нападението трябва да се ПЛАНИРА, обичаше да казва той. А когато бе много опасно, както в сегашния случай, той едва ли щеше да губи време и вероятно вече се бе заел с работа.

Кадетът и Ангъс не се върнаха и Джони предположи, че всичко е минало добре. Съблече се и се мушна в леглото на Стормълонг. Наложи си да заспи. Щеше да му е необходимо.

Само след няколко секунди, така поне му се стори, разтърсване по рамото го изтръгна от съня.

Джони рязко се изправи, а ръката му автоматично посегна под одялото към лъчевия пистолет. Маска. Дихателна маска. Ръката, която го разтърси, бе всъщност лапа.

— Предаде ли писмото ми? — с шепот попита Кер.

Навън бе съвсем светло. Късното утринно слънце нахлуваше през прозореца.

Кер отстъпи назад с учуден поглед. След това дребният психло отиде до вратата и провери дали е добре затворена, огледа се из стаята за някакви подслушвателни устройства или камери и се върна до леглото. Джони стъпи на земята.

Кер зяпна!

— Толкова ли личи? — каза Джони малко троснато и оправи косата от очите си.

— Не и за някой ненаблюдателен идиот — каза Кер. — Но аз съм се потил до теб на много шофьорски седалки и в много шахти, как да не те позная, Джони!

Пъхна лапа в ръката на Джони:

— Добре дошъл в дълбоката яма, Джони… искам да кажа, Стормълонг! Нека се лее рудата и тракат машините!

Джони не се сдържа и се засмя. Кер винаги бе такъв клоун. И по някакъв начин бе привързан към него.

Кер се приближи плътно до Джони. Шепнешком каза:

— Знаеш, че като нищо могат да те пречукат тук. Чува се туй-онуй през дупките на вратите на спалните — на най-горните, на висшите спални. Ами ако сега някой ни пусне резето, на мен и теб? Предпазливост трябва. Да си извършвал някакви криминални престъпления? Не? Ами ще си извършил, когато те спипат. Добре че си в ръцете на истински престъпник, като мен! Кой пристигна с теб? Кой е „Дарф“?

— Ангъс Мактавиш — каза Джони.

— Охо! Най-добрата новина за деня, като се изключи това, че ти си тук. Ангъс знае как да се оправя с болтове и гайки. Аз следя нещата. С какво ще се заемем най-напред?

— Най-напред — каза Джони — ще се облека и ще закуся нещо. Нямам намерение да се показвам в общата столова. Стормълонг е преподавал на повечето от кадетите.

— Така е, аз пък уча механиците. Знаеш ли, Джони, страхотна работа върша. — Докато Джони се обличаше, Кер не млъкна ни за миг. — Тази Академия е страхотен купон, Джони. Тия кадети… разправям им разни историйки за теб, за това какви чудеса си вършил, докато те учех. Е, повечето е лъжа, но така повече се стараят, освен това много им харесва. Знаят, че ги лъжа. Никой не може да изрине трийсет и девет тона руда за един час. Но разбираш, нали. Познаваш ме. Харесва ми тази работа. Знаеш ли, за първи път се радвам, че съм джудже. Не съм много по-висок от тях и знаеш ли в какво ги накарах да повярват — това ще те убие преди някой друг да успее, — че съм ПОЛУЧОВЕК!

Кер бе седнал на леглото и то бе потънало под тежеста на седемстотинте му фунта, а сега като се разтресе от смях, едва не се срути на земята.

— Не е ли страхотно, Джони? Получовек, схващаш ли? Казвам им, че майка ми е психлоска и изнасилила един швед!

Въпреки сериозното положение Джони не се стърпя и се засмя. Навлече дрехите на Стормълонг. Кер спря да се смее. Изглеждаше замислен.

— Знаеш ли, Джони — и той така въздъхна, че клапанът на дихателната маска трепна и подскочи, — мисля, че за пръв път в живота си имам приятели.

Джони отхапа няколко залъка от закуската и преглътна с вода.

— Най-напред ще идеш при коменданта на Академията и ще му кажеш веднага да ти причисли Стормълонг и Дарф, защото ти трябват за новата специална задача. Сигурен съм, че отгоре са ти дали власт.

— О, имам си власт — каза Кер. — Косматите ми уши чак преливат от власт. И отгоре постоянно ми висят над главата да довършвам по-скоро циркулатора за дихателен газ. Но им казах, че ми трябва помощ и части от мината в Корнуол.

— Добре — каза Джони. — Кажи им, че след два дни Данълдин ще дойде да замести Стормълонг в Академията. Кажи, че си го уредил, за да не се разстрои учебния процес. После вземи един закрит земеход и застани с него пред тази сграда, качи Дарф, след това се върни тук и чукни на вратата.

— Разбрах, разбрах, разбрах — каза Кер и се затресе навън от стаята.

Джони провери лъчевия си пистолет и го сложи под якето. След час-два щеше да знае със сигурност дали Кер играе честно. До тогава…?

7

Стигнаха до земехода без инциденти, като се изключат няколко подкачвания от кадети от рода на: „Да не си се блъснал, а Сторми?“, или „Забърса ли някоя, Стормълонг? Или беше при девойчето в Инвърнес? Или при татко, я?“

В колата имаше голям пакет и им бе тясно дори в огромните психлоски седалки. Кер подкара колата през равнината с лекота, натрупана с години и с десетки хиляди часове пред пулта за управление. Джони бе забравил колко добре кара Кер. Със земеходите и машините се справяше по-добре от Търл.

— Казах им, че вие двамата сте отишли да донесете оборудването от Корнуол. Видяха ме дори как го разтоварвам от самолета ви.

Няма нищо по-хубаво от това да имаш край себе си опитен престъпник, сподели на глас Джони. Това погъделичка гордостта на Кер и той наду до сто и петдесет. В това неравно поле? Ангъс бе затворил очи да не гледа как се разминават с храсти и камъни.

— Взех две маски и бутилки — продължи Кер. — Ще кажем, че от тръбите изтича дихателен газ, недостатъчно за мен, но много за вас. Сложете си ги.

Не ги сложиха веднага, а чак като наближиха лагера. Чинкоските дихателни маски, преправени за хората, създаваха неудобства по всяко време.

На Джони не му пречеше скоростта. Отпусна се и се полюбува на красивия ден. През този сезон равнините бяха леко кафяви, а снегът по някои върхове се стапяше. Но това си бе неговата страна. Омръзнали му бяха влагата, горещината и дъжда. Хубаво бе да си бъдеш у дома.

Внезапното намаляне на скоростта го изтръгна от тези мисли. Бяха се приближили до платото близо до клетката. Кер не се притесняваше къде ходи, когато беше с кола. Наведе се през прозореца и викна към клетката:

— Пристигна. Не знам дали ще свърши работа, но ще видим!

Търл! Седеше в клетката, вкопчил се с лапи в решетките. Значи бяха изключили тока.

— Действай по-бързо! — изрева Търл. — Омръзна ми да се пека на слънце. Още колко дни ще се бавиш, тъпанар такъв?

— Два, три, може и повече — викна Кер.

Рязко даде на задна, при което се завъртяха във въздуха на около седем фута височина и се впуснаха към другата част на лагера, за да влязат в гаража.

Кер се стрелна вътре, намери някакъв изоставен сектор и спряха.

— А сега отиваме в офиса му — каза той.

— Не още — спря го Джони, пъхнал ръка под якето си. — Помниш ли онази стара ниша, където преди държаха Търл затворен?

— Да — колебливо каза Кер.

— Там все още влиза дихателен газ, нали?

— Предполагам — каза Кер.

— Ще минем край електронния склад и ще вземем апарат за анализ на минерали, а после ще идем в нишата.

Кер стана малко неспокоен:

— Мислех, че отиваме в офиса му.

— Така е — каза Джони, — но първо имаме малко работа. Не се притеснявай. И през ум не ми минава да ти сторя нещо лошо. Успокой се. Направи каквото ти казах.

Кер подпали колата и мина по лабиринт от различни площадки, докато пристигнаха на желаното от Джони място.

След битката бяха разчиствали, но все още имаше стотици самолети, хиляди превозни средства и миньорски машини, десетки работилници и стотици складове — наред с годните и ценни съоръжения тук бяха събрани и всякакви боклуци и бракувани неща в продължение на хиляда години. Джони ги погледна с преценяващо око: ако можеха да се поправят и стегнат, щяха да бъдат безценно богатство за планетата. Всеки минен комплекс имаше подобни огромни складове с материали. Можеха да съхранят и поддържат всичко това. Бяха незаменими, тъй като произвелите ги фабрики бяха на вселени далеч. Все пак, макар и многобройни, постепенно щяха да се износят и повредят. Още една причина в полза на присъединяването им към общността на звездните системи. Съмняваше се, че по-голямата част от всичко това е правено на Психло. Психлосите бяха експлоататори на чужди раси и територии. Дали пък не бяха взаимствали и езика си, и технологията си? Телепортирането изглежда бе ключът към силата и мощтта им. Е, сега той щеше да се занимае с този въпрос.

Спряха близо до старата ниша и Ангъс с усилие изнесе масивния апарат за анализ на метали. Джони се зае с циркулатура на дихателен газ. Провериха собствените си маски и затвориха вратата. Казаха на Кер да свали маската си.

Кер бе малко напрегнат, но въпреки това се сети да запуши малкото прозорче на вратата с някакъв черен парцал.

Джони и Ангъс веднага се захвана за работа. Убедиха Кер да си пъхне главата в апарата върху плочката за анализ. През цялото време въртеше кехлибарените си очи ту към единия, ту към другия, сякаш се съмняваше, че нещо са откачили. Спомни си, че използваха апарата, когато Джони бе ранен и се опита да им им каже, че никога не са го ранявали в главата.

Започнаха. Ангъс се бе специализирал в тези апарати и уверено натискаше разни копчета за различна дълбочина и фокус. Кер го заболя гърба от извеждането и се оплака. Казаха му да потрае. Въртяха главата му във всички възможни ъгли. След трийсет и пет минути, в които и тримата се изтормозиха, разрешиха на Кер да се изправи.

Кер седеше и разтриваше врата си. Опитваше се да изправи гръбнака си.

Джони го погледна:

— Разкажи ни за раждането си, Кер.

Кер го помисли за луд. Отвори уста да каже нещо, но погледна към вратата. Извади някакво устройство от джоба си и го постави на вратата точно до прозорчето. На него имаше малка светла сфера, която трябваше да ги предупреди, ако някой застане пред вратата. Ангъс отиде до предавателя на стената и го изключи.

— Ами добре — започна Кер. — Роден съм от богати родители.

— О, стига, Кер — прекъсна го Джони. — Трябва ни истината, не някаква измислена приказка!

Кер изглеждаше засегнат. Въздъхна като светец. Извади едно малко парче кербанго и отхапа. Имаше нужда. Седна на пода, облегнат на стената и започна отначало.

— Роден съм на Психло от богати родители. Бащата се е казвал Ка. Било е много гордо семейство. Първата му женска родила близнаци. Обикновено психлоските близнаци са четири, понякога пет. В случая били шест. Често, когато се родят толкова много малки, последното е недорасло — в женските органи няма достатъчно място, или нещо подобно.

Както и да е, аз съм бил последният, джудже. За да не се посрами семейството, ме изхвърлили на боклука — обикновено така правят с недораслите.

Един от слугите на семейството по някакви си негови причини ме извадил и отнесъл. Бил е член на една нелегална революционна организация. Под Имперския Град има изоставени шахти, дълги цели мили. Там често бягат робите и никой не може да ги открие. Тъй че, аз съм се озовал там. Може би затова, като съм долу в мините, се чувствам като у дома си. Робите бяха от расата Балфън, хора със синя кожа. Не приличат на психлоси. Дишат дихателен газ, психлоската атмосфера и не носят маски, тъй че лесно се забелязват на улицата. Може би са искали да си имат собствен психло, за да поставя бомби, или нещо такова. Но както и да е, отгледаха ме и ме научиха да крада разни неща за тях. Понеже бях толкова дребен, лесно можех да се промъквам през малки места.

Когато бях на около осем, почти бебешка възраст за един психло, някакъв агент на име Джейд от Имперското Бюро за Разследване внедрил в групата тъй наречените агенти-провокатори, за да ги подстрекават да вършат големи престъпления, тъй че да могат да ги арестуват. ИБР нападна подземията след известно време.

Тъй като бях малък, измъкнах се през една вентилаторна шахта. Бях гладен и просто се скитах из улуците. Забелязах малък прозорец отзад на един хранителен магазин. Беше толкова малък, че не му бяха сложили решетки, тъй като нормален психло не би могъл да влезе през него. И така, пропълзях вътре и се натъкнах на алармена система — факт, който по-късно ме насърчи да изуча доста неща в областта.

Кер спря и отхапа още едно малко парченце кербанго. В действителност това му дойде добре дошло: не можеш да дъвчеш кербанго с маска, защото няма как да изплюещ зърнените остатъци. Освен това в известен смисъл се почувства облекчен. Никога преди не бе разказвал тази история.

— Както и да е — продължи Кер, — съдиха ме, признаха ме за виновен и ме осъдиха да бъда жигосан с трите черти на отрицанието и на един век служба в Имперските мини. И така, на осем години се озовах сред закоравели престъпници, осъден да върша тежка работа.

Бях прекалено малък и не ми станаха никакви окови, затова ме оставиха да си тичам свободно и нямам белег от вериги на глезена. Не е нужно да внимавам, като си свалям ботушите.

Понеже не бях вързан (ха-ха), по-старите престъпници ме използваха да пренасям тайни съобщения на окованите в килиите и ме научиха на много неща в професията.

Когато бях на около петнайсет, в шахтите избухна чума и много от пазачите измряха. Понеже нямах вериги, успях да избягам.

Но този път знаех какво правя, макар че петнайсет години са нищо за един психло. Без проблеми си влизах и излизах през малки прозорчета, които никой не се сещаше да покрие с решетки и събрах доста пари.

Купих си фалшиви документи, подкупих един служител на Междугалактическата и получих работа като миньор, защото можех да се промъквам в тесни места.

Служих в компанията в различни системи и някак си се оправях за цели двайсет и пет години. Сега съм само на четиресет и една, а един психло живее около сто и деветдесет, тъй че ми остават още сто четиресет и девет години. Проблемът в момента ми е как да ги прекарам, ха-ха.

— Благодаря ти — каза Джони. — С какво те изнудва Търл?

Кер се засмя.

— Онази маймуна? Вече с нищо. Имаше с какво, но сега няма. Нищичко. Слава на дяволите!

— Учил ли си математика? — попита Джони.

Кер се засмя.

— Не, никога. Аз съм само практически инженер — нямам образование, а опит. И престъпления, разбира се.

— Доставя ли ти удоволствие жестокостта, Кер?

Джуджето-психло овеси глава. На светлината от апарата изглеждаше засрамен.

— Доколкото мога да бъда честен, което е нещо съвсем ново, уверявам ви, трябва да се преструвам, че ми харесва, че ми доставя удоволствие някое същество да изпитва болка. В противен случай другите психлоси ще ме вземат за ненормален! Но… не, не ми харесва, съжалявам, но не ми харесва. — Изправи се. — Кажи Джони, за какво е всичко това?

Ангъс и Джони се спогледаха. Този психло нямаше никакъв предмет в главата си. Съвсем никакъв!

Но Джони нямаше намерение да издава важна информация. Кер не знаеше нищо за предметите и вероятно много малко психлоси знаеха.

— Имаш по-различна структура на черепа от другите психлоси — каза Джони. — Напълно различен си.

Кер изведнъж застана нащрек:

— Това факт ли е? Добре, добре. Винаги съм усещал, че има някаква разлика. — Замисли се. — Психлосите не ме харесват. В интерес на истината и аз не ги харесвам. Радвам се, че вече знам защо.

Джони и Ангъс бяха много облекчени след своя тест. Не искаха Кер да ги нападне и после да се самоубие като разбере, че искат да разберат тайната на телепортацията.

Тъкмо събираха апаратурата си, когато издайническото уредче на вратата светна. Някой седеше отпред.

8

Кер наложи дихателната си маска. Приближи се на пръсти до апарата и го вдигна с една ръка. После отиде пак на пръсти до вратата и изведнъж рязко я отвори, сякаш бе тръгнал да излиза.

Вълна дихателен газ се изля навън през вратата.

Отвън бе Ларс, който се смрази. Тъкмо поставяше подслушващо устройство. Носеше дихателна маска.

Невидимата вълна дихателен газ го удари право в лицето.

Сигурно тъкмо в този момент е вдишал въздух, защото се изправи на пръсти, сякаш го душеха.

Сви се и отстъпи назад. Бореше се за въздух. Започна да посинява. Още няколко секунди и щеше да започне да се гърчи.

Джони и Ангъс го сграбчиха за ръцете и го изтеглиха встрани, където въздухът бе по-чист. Ангъс започна да му духа с една метална плочка, която намери на пода.

Постепенно Ларс се свести. Синият оттенък изчезна. Но първите му думи бяха не други, а:

— Какво правехте вътре?

Отгоре на всичко ги каза ядосано.

— Хубава работа, момче — успокояващо каза Ангъс. — Спасяваме ти живота, а ти се държиш лошо. Тц, тц.

Ларс гледаше Джони с особен израз на лицето. Джони отиде до Кер, който нагласяше в колата пакета с резервни части, сякаш току що го бе оставил вътре.

— Вече е добре — каза Кер. — Няма дупки и дефекти в метала. Най-добре да го занесем да видим дали пасва.

Подкараха колата и оставиха Ларс да си лежи на пода със същото чудновато изражение.

— Защо ме гледаше така? — попита Джони.

— По-добре да внимаваш — каза Кер. — Този е луд. Той е ушите и очите на Съвета. Има някаква налудничава идея, че някой си Хитър или Хитлер бил най-великият военен лидер във вашата история и само десет секунди да останеш при него, ще започне да ти дрънка за този тип. Това било някаква църква. Нямам нищо против религията, но неговата е отвратителна. Търл му е изпил мозъка. Не че и преди е имал кой знае колко, ха-ха.

— Но защо мен ме гледаше толкова особено? — попита пак Джони.

— Природна подозрителност — каза Кер. — Знаете ли, доста по-добре се чувствам, откак си говорих с вас. Толкова се радвам, че съм различен.

Спряха и слязоха точно под нивото, където бе офисът на Търл. Взеха пакета и с усилия го помъкнаха нагоре.

Точно преди да влязат, Ангъс ги спря:

— Защо Търл сам не си е поправил офиса?

Кер се изсмя:

— Когато Джони тръгна оттук, той пусна слуха, че върху всички врати има тежести, които ще паднат отгоре при отваряне. Но това не е всичко. — Посочи с лапа към вратата на офиса на Търл. — Ако психлосите се измъкнат от спалните помещения, ще влязат тук и ще убият всеки, който работи тук. Търл е напълно убеден, че ако се освободят, ще го убият. МРАЗЯТ го.

— Чакай — каза Джони. — Това значи, че Търл ще ги избие, преди да се нанесе тук. — Сложи ръка върху резето на вратата на офиса. — Наистина си претърсил за капани отгоре и си махнал подслушвателната апаратура, нали?

— Ха-ха! — каза Кер. — Направо съм разглобил всичко, докато ви чаках да дойдете.

Влязоха и оставиха на пода оборудването. Вътре наистина бе пълна бъркотия. Жиците бяха измъкнати, частите на стария циркулатор на дихателен газ бяха пръснати по пода, бюрата и столовете бяха разместени, навсякъде бе разхвърляна хартия.

Джони се огледа. Веднага забеляза, че във вътрешния офис на Търл по продължение на долната част на цялата стена вдясно от бюрото на Търл бяха наредени големи заключени каси.

— Проверил ли си ги? — попита той.

— Няма ключове. Началникът на сигурността обича да се подсигурява.

Джони изпрати Кер да намери часовой. Пазачи в тази част на лагера продължаваха да бъдат кадетите. Кер повтори думите на Джони и допълни да повикат Чърк.

Чърк далеч не бе елегантната секретарка, която някога познаваха. Бе вързана с три вериги, окачени на нашийник около врата й. Козината й бе разчорлена. Носната й кост не бе напудрена и ноктите на трипръстите й лапи бяха без лак. Бе наметната само с някакво парче плат през раменете, не носеше никакви други дрехи.

— Къде са ключовете? — попита Кер.

Ключове! Всички искаха само ключове! Гласът й бе насечен и съскащ. Не стига че Търл ги докара до всичко това и се погрижи да й опетни досието в компанията като писа, че не се подчинява и не изпълнява заповеди, ами отгоре на всичко трябваше през целия път да я влачат — с вериги! — за да попита само: сега пък какви ключове? Още от деня на битката, която стана заради Търл, всички искат от нея само ключове, ключове, ключове. Задълженията й към компанията…

Джони тихо шепнеше нещо в ухото на Кер. Кер му прошепна: „Искаш да предизвикаш бунт ли?“ Но Джони настоя и Кер на висок глас каза към Чърк:

— Млъквай! Това, че Търл се опитва да избие всички ви не е причина да си го изкарваш на нас!

Чърк замръзна. Очите й под маската станаха кръгли. Клапата за издишване започна да трепти доста учестено.

Джони пак прошепна нещо на Кер и той каза:

— Може и да няма никакво значение, но когато той се настани тук и поеме управлението на целия лагер, ще ти бъде страшно ядосан, ако не се намерят ключовете!

Мускулите по средата на тялото й, където се намираше сърцето, започнаха бързо да се свиват и отпускат. За половин минута клапата за издишване не помръдна. След това продължи да трепти.

— Той ще се нанася, така ли? — изрече го толкова тихо, че едва се чу през маската.

— За какво друго ще го поправяме, а? — каза Кер. След това заплашително: — Къде са ключовете за касите на стената?

Чърк поклати глава:

— Не ги даваше на никого. Може би ги е хвърлил! — изхлипа тя.

— Добре, изведете я — каза Кер на пазачите.

Извлекоха я.

— Какво става тук? — попита Ларс, като подаде глава през вратата.

— Опитваме се да разберем къде са таблата за кабелите — изстреля Кер. — Всичко е изгърмяло.

По пода бяха пръснати патрони с дихателен газ. Джони се пресегна назад и пусна един. Ангъс. Кер и той самият носеха маски.

Кер бе пъхнал лапа в джоба. Извади шепа предмети и ги натика под носа на Ларс.

— Работата е опасна. Искам по-високо заплащане! Тези едва не ме убиха!

Ларс ги погледна. Три от тях бяха зъбни патрони, които изглеждаха като радиационни куршуми, но не бяха. Единият бе извит бушон, каквито поставяха в малки взривни дупчици. Най-голямият бе с ковка взривна сплав.

— Някой е влизал в този офис! — каза Кер. — След този инцидент искам вратата да се ЗАКЛЮЧВА. Не искам никой да влиза или излиза оттук, с изключение на нас тримата, а ти изчезвай далеч оттук, преди да се утрепеш и да обвинят мен за смъртта ти. Знам как действате!

Ларс пак започна да кашля от газта, която излизаше от патрона. Погледна предметите, които Търл му бе набутал в ръката:

— Опасни ли са?

— Вземи ги и ги хвърли на началниците си, пък ще разбереш — каза Кер. — И ако още веднъж те видя тук, ще им кажа, че нарочно се опитваш да забавиш работата. Махай се, изчезвай и стой далеч, че ако видя още веднъж физиономията ти, просто ще трябва да си намерите нов специалист! Разбра ли? Ще напусна!

Ларс погледна Джони много особено. Но в този момент по посока на спалните три етажа по-долу се чуха гневни викове и крясъци. Ларс се втурна навън.

— Наистина ли намери тези неща тук? — попита Ангъс.

— Естествено, че не — каза Кер. — Затворете, заключете и барикадирайте тези проклети врати и да се залавяме за работа. Сега вече последното място, където Търл ще поиска да бъде е в този лагер. Като свършим, най-напред ще изпрати някой друг да види дали ще гръмне. — Заслуша се към далечните разярени викове. — Наистина предизвика бунт, Джони. Търл хубаво ще ги чуе в клетката. Тази Чърк им е казала!

Джони затвори и залости външните врати и посочи на Ангъс към касите. Ангъс извади малък комплект клещи и се приближи към ключалките.

Работата започна!

ДВАДЕСЕТА ГЛАВА

1

Задачата им всъщност бе да сложат максимален брой подслушвателни устройства и то така, че да не ги открие най-проницателният шеф на сигурността, излязъл от миньорско училище, макар вече да бе малко луд.

Ако успееха, щяха да получат пълен запис на математиката и технологията на телепортирането. Ще могат да разберат какво е станало на Психло, защото ще бъде възможно да изпратят пиктофони. Ще узнаят местонахождението и може би намеренията на други извънземни цивилизации. Ще влязат в контакт със звездите и вселените и ще могат да се защитят тук на Земята.

Търл ще трябва от някакви жалки останки да построи цял команден пулт за телепортация, тъй като пулта край старата площадка бе почти изгорял.

Трябваха им устройства, които да заснемат зад рамото му всичко, което чете и всички записки, които води. Трябваше така да подредят работилницата в стаята му, че да могат да наблюдават всяко негово действие, да виждат всеки резистор и всяка жичка, до които той се докосне.

Без съмнение Търл ще проверява за подслушвателни устройства и камери всеки ден преди работа, може би дори и след работа. В това отношение беше много стриктен.

Ако дори за миг се усъмни, че някой може да наблюдава технологията, изобщо няма да започне. Мисълта, че някоя чужда раса се е сдобила с технологията щеше да го накара да се самоубие. Без съмнение Търл имаше в главата си и двете устройства, които бяха открили у мъртвите психлоси.

Преди да заминат от Африка, доктор Маккендрик почти не вярваше, че ще успее да извади устройствата от пълните с кости глави, така че психлосите да останат живи и нормални. Съществуваше някакъв минимален шанс, но не биваше напълно да се осланят на него.

В последните дни Ангъс започна да разбира защо Джони бе оставил Търл жив и защо просто не бяха сложили край на цялата тази нова политическа бъркотия с няколко бойни самолета. Ситуацията бе много деликатна. Шансовите им бяха минимални. Трябваше да спечелят. Но с цената на огромен риск! Ангъс не се съмняваше, че Джони бе заложил собствения си живот. Огромен, опасен риск. Но и цената си струваше. Психлоската технология на телепортирането. От това зависеше планетата.

Джони действа доста хладнокръвно, мислеше си Ангъс. Той самият никога не можеше да има неговото търпение и способност да обхване и следи цялата ситуация с безпристрастен поглед, без да намесва никакви лични съображения.

Ангъс вдигна глава от ключалките, с които се занимаваше в момента. Като се замисли с какво се бяха заели, се възхити от Джони. Онези хора или Търл щяха на секундата да убият Джони, ако го познаят и разберат какво цели. Според Робърт Лисицата това бе глупост, безнадежден и неоправдан риск. Ангъс не мислеше така. Това бе смелост, каквато преди той не познаваше.

Успя да отвори касите. В тях имаше абсолютно всичко, което някога можеше да потрябва на един шеф на сигурността. Имаше документи и записи, които Търл смяташе за жизнено важни.

Джони потърси дали няма някакви суперповерителни записки, отнасящи се до телепортирането и математиката на телепортирането. Не намери нищо освен обичайните тестове. Все пак попадна на нещо интересно.

Намери списък на всички минерални залежи, останали на земята. Компанията не бе правила такива проучвания векове наред, доволна от първоначално откритите залежи. Но Търл се бе постарал.

Джони се усмихна. На планетата имаше ШЕСТНАЙСЕТ златни залежи, богати почти колкото жилата, която те копаха. В Андите и Хималаите — само че не бяха толкова близо и ако тръгнеше да ги обработва, щеше да се разчуе. А, да. Всички останали находища бяха в близост до уран.

Имаше дебели папки със съществуващите на земята рудни находища. Стотици години наред началниците на сигурността бяха водили дневници от данните на разузнавателните самолети, които се използваха за целите на сигурността, но бяха преди всичко пригодени за откриване на залежи.

Компанията използваше „полусърцевинния“ миньорски метод, който позволяваше да се стигне почти до течната сърцевина на планетата, до самото дъно на кората, без то да се пробива. Затова се задоволяваха с намереното, а необработените залежи оставяха за бъдещето.

Търл просто бе укривал данните от компанията, за да ги използва за собствени цели.

Руди, метали! Планетата все още имаше голямо богатство от залежи.

Джони бързо засне всяка страница поотделно. Не за това бе тук, но никак не бе лошо да се знае, че на планетата им все още има много залежи. Някога щяха да им потрябват.

Ангъс намери това, което най-много ги интересуваше в момента. Уредът, с който Търл проверяваше за подслушващи устройства. Продълговата кутия, от която стърчеше антена и на върха й имаше малък диск. Имаше бутони за различни честоти, светлинни и звукови индикатори.

Джони добре се справяше с електрониката. Знаеше, че никоя от вълните, които този уред отчита, не може да мине през олово или оловна сплав. По принцип това не бе от голямо значение, тъй като подслушващите устройства също не можеха да функционират при наличието на олово. Следователно, нямаше смисъл уредът да прониква през оловото, тъй като подслушвателите или миникамерите не можеха да действат като такива при наличието на оловно покритие.

Първо трябваше повредят бутоните.

Джони отиде до складовете за електроника и си набави необходимото, като се върна, Кер бе успял да провери всички стаи за подслушвателни устройства и камери и не намери нищо.

За работилница на Търл се спряха на бившата приемна на Чърк. Бе достатъчно голяма, за да работи спокойно в нея, освен това размерите на вратата позволяваха да се внася и изнася през нея контролния пулт на телепортационното съоръжение.

Докато Джони се занимаваше на бюрото с уреда за откриване на подслушвателни устройства, Ангъс и Кер пригодиха една метална плоча за работна маса, завариха краката й за пода и след това бронираха заварките, тъй че да бъде почти невъзможно масата да се премести. Дори пригодиха стол и го поставиха пред масата. Стана идеално и Джони се премести да работи там.

Работата му напредваше. Като използва микробутонни трансмитери, които обикновено намираха приложение в дистанционните управления, той пригоди всеки бутон на апарата така, че когато се включи, да изпраща импулс от дистанционното реле. Релетата бяха толкова малки, че можеха да се забележат само под микроскоп. Закрепи ги вътре в уреда с малък молекулярен спрей. Най-трудно бе да ги задържи на нужното място, докато ги напръска със спрей. Но в природата нямаше око, което да ги забележи без помощта на апаратура.

Постави един апарат за вълнов обхват на разстояние от уреда и започна един по един да превключва бутоните, при което всеки път показателят на апарата отскачаше под различен ъгъл.

Следващият етап бе доста труден, защото трябваше да приспособи ирисови пластинки, извадени от електронните лампи на самолетните визьори. Това бяха миниатюрни устройства, които автоматично регулираха обема на светлинния поток. Концентричните пластинки можеха да се движат от широко отворени до напълно затворени.

Трябваше да изолират тези мънички части и да ги напръскат с тънък слой олово, после пак да ги съберат, тъй че не просто да работят, а и да не изгубят способността си да се затварят и отварят. Ангъс бе ненадминат в подобна работа.

След това поставиха свиващи се пръстени около напръсканите с олово ирисови пластинки и инсталираха в тях микробутони, за да могат да се задействат.

Като направиха около петнайсет такива устройства, подложиха ги на цялостен тест. Когато детекторът за подслушвателни устройства се включеше, оловните ириси веднага се затваряха. Когато детекторът се изключеше, моментално се отваряха.

С други думи, оловните ириси се затваряха всеки път, когато детекторът се включваше и пред подслушвателните устройства и камери падаше оловен екран, който им пречеше за момента да „виждат“ и „чуват“. Но веднага щом детекторът се изключеше, всичко възобновяваше работа.

До тук добре. След това тръгнаха по складовете — срещнаха Ларс и му обясниха, че търсят „шпингел-буфери“ — и извзеха не само всички налични подслушвателни устройства, но и всеки ключов компонент, който правеше възможно откриването им с детектора. Поставиха ги в кутия и я прибраха в колата, за да я отнесат извън страната.

Сега разполагаха с детектор, който не откриваше нищо, макар че очевидно работеше и с петнайсет оловни ириса, които можеха да поставят пред подслушвателните устройства.

Ларс пак се появи, за да отбележи, че са доста тихи и му казаха да се разкара. Но междувременно Кер направи запис на чукане, тракане и звук от бормашина и го пуснаха да се върти.

Заличиха следите от досегашната си работа и скриха плодовете на труда си.

Изведнъж осъзнаха, че са работили много дълго. Имаха още много неща да правят, но единодушно се съгласиха, че за днес стигаше.

Джони и Ангъс не искаха да предизвикват съдбата и да ходят в Академията, където щяха да ги срещнат много кадети и легнаха в бившия офис на Чар. Кер трябваше да иде в Академията да им донесе нещо за ядене и работни дрехи. Данълдин вече трябваше да е пристигнал и Джони му прати съобщение относно психлосите. Напечата го на печатната машина на Чърк:

„Всичко е наред. След три дни уреди транспортирането на трийсет и тримата Пс, които сега са в затвора на лагера, до допълнително означено място в Корнуол. Докладвай, че са загинали при катастрофа над морето. Предай ги на доктора. Не по-рано от три дни. Ще ти създадат доста грижи. Ще крещят, няма да искат да заминават. Изяж бележката.“

Кер обеща да я предаде и бързо излезе.

Джони и Ангъс се протегнаха да се отпуснат. До тук всичко вървеше добре. Предстоеше им още много работа.

2

Някак си изгубен в дългото дванайсет фута легло на Чар и малко напрегнат в празния лагер, където всеки звук отекваше, Джони чакаше Кер да се върне. Стана доста късно и вече се чудеше защо се бави. Четеше, за да минава по-бързо времето.

Като си е стягал багажа, Чар бе оставил доста неща, които явно не е искал да връща на Психло. Едно от тях бе детска книжка „Историята на Психло“, може би негов учебник, тъй като отвътре на корицата бе написано със ситен, необработен почерк: „Учебник на Чар. Откраднал си го, затова го върни!“, а отдолу: „Или ще те фрасна!“. Е, Чар вече не можеше да фрасне никого. Беше мъртъв, Търл се бе погрижил за това преди доста време.

Търл бе споменал за подземни шахти и на Джони му стана интересно като прочете, че под целия Имперски град на Психло и околните области има лабиринт от дълбоки изоставени шахти и канали. Преди около триста хиляди години всички повърхностни залежи на Психло били изчерпани и те разработили полусърцевинните методи. Някои от шахтите стигали до дълбочина осемдесет и три мили, а в някои случаи това е на половин миля над течната сърцевина. Каква ли горещина е било в тези шахти! Там са копали само машини, не и живи същества. Лабиринтът така се разпрострял, че от време на време някои сгради потъвали по малко.

Тъкмо четеше за „Първата междупланетна война за прекратяване на глада за минерали“ и Кер се върна.

Дори през маската личеше, че е мрачен.

— Данълдин е арестуван — съобщи Кер.

Разказа им, че Данълдин пристигнал с боен самолет точно по залез слънце и отишъл да си намери стая и да вечеря. Като излязъл от столовата, в сянката го чакали двама, облечени в маймунски кожи и с кръстосани пояси и му казали, че е арестуван. Още няколко подобни изчаквали на разстояние.

Откарали го с кола, която карал Ларс, в голямата сграда с боядисан купол в разрушения град. Бутнали го направо в „съдебната зала“ и Старшият кмет на планетата го затрупал с обвининения като например това, че пречел на операциите на Съвета и предизвиквал войни, а после го погледнал от близо и казал: „Ти не си Тайлър!“. Извикал капитана на стражата и последвала караница. След това Старшият кмет го накарал да обещае, че няма да предизвика Шотландия на война заради инцидента и го пуснал.

Данълдин се върнал в Академията с колата на Ларс и бил добре. Кер изчакал малко, за да му предаде бележката и Данълдин му казал да предупреди Джони.

— Това означава — заключи Кер, — че са очаквали ти да дойдеш и наблюдават всичко наоколо. Трябва да работим бързо, много да внимаваме и да те измъкнем оттук колкото се може по-скоро.

Джони и Ангъс хапнаха малко от храната, която Кер им донесе и легнаха да поспят за четири часа. Кер отиде в едновремешната си стая и спа с маска, защото общата част на лагера не бе захранена с дихателен газ.

Още преди да съмне се бяха заловили здраво за работа. Кер направи друг запис с чукане и тракане и го пусна, защото по нищо не личеше, че работят върху тръбопровода.

Предстоеше им да монтират „очи“ и образни трансмитери така, че да не могат да бъдат открити.

Атакуваха оловното стъкло на купола и направиха в него „дупки от куршуми“ точно където трябва. Решиха проблема с евентуалното им закриване от щорите, ако някой ги пуснеше. Отгоре на самия връх куполите от горното ниво бяха много по-плътно боядисани, отколкото стените отстрани. Затова уредите („четците“, както Кер ги наричаше) трябваше да стоят доста високо.

„Дупките от куршуми“ освен това трябваше да изглеждат така, сякаш е стреляно отвън, затова около тях направиха пукнатини с дебелина на косъм. За всеки случай направиха няколко и върху други куполи, за да не изглежда, че само помещенията на Търл са пострадали.

В дупките напъхаха четци и трансмитери. След това ги поправиха с прозрачни от едната страна „балонени кръпки“. „Пропукванията“ поправиха със стъкло.

Всяко устройство имаше отпред оловен ирис и бе поставено в малка оловна кутийка. В резултат изглеждаха като набързо поправени дупки от небрежен майстор. Всички устройства бяха насочени и фокусирани така, че да обхващат различни части от работната площ в двете стаи.

— Няма да си играе с подобни неща — засмя се Кер. — Ще го е шубе да не вземе да изтече дихателния газ и да влезе въздух.

Бе станало следобед, докато довършат поставянето на подслушвателните устройства на купола. Направиха тест с детектора и приемателите. Докато бе включен детекторът, ослепяваха и не излъчваха никакви вълни, а когато го изключеха, разчитаха всичко, което попадаше в обхвата им.

Направиха си кратка почивка за обяд и изключиха диска, който им проглуши ушите. Изведнъж отвън се чу врява.

Кер отиде до вратата и я отвори. Ларс вдъхна дихателен газ и отстъпи назад. Поиска Кер да излезе веднага, за да говори с него.

— Прекъсваш ни работата — каза Кер, но излезе в коридора.

— Много си смел! — каза Ларс, треперещ от ярост. — Вчера си ми дал шепа боклуци, върху които е имало радиоктивен прах! Да знаеш в каква беля ме вкара! Като ги показах на Търл тази сутрин, започнаха да експлодират от близостта с маската му. Знаел си, че така ще стане! Едва не ме преби!

— Добре де, добре! — каза Кер. — Ще почистим всичко тук, преди да пуснем вътре по-голямо количество дихателен газ.

— Това са били радиоктивни куршуми! — извика Ларс.

— Добре! — каза Кер. — Влезли са през купола. Ще намерим всичките. Не се вълнувай толкова.

— Опитваш се да ми навлечеш беля на главата — продължаваше Ларс.

— Стой далеч оттук — каза му Кер. — Разлага човешките кости, нали знаеш.

Ларс не знаеше. Обърна се и изчезна.

Когато Кер се върна и залости вратата, Ангъс го попита:

— Наистина ли бяха радиоактивни куршуми?

Кер се засмя и започна да пъха храна през маската си. Кер бе единственият психлос, когото бяха виждали да дъвче кербанго през маска, можеше дори да се храни и да говори през нея.

— Беше флитер — каза Кер през смях. — Сплав, която като попадне на слънце, хвърля сини искри. Стрих малко по куршумите. Съвсем безобидна е. Детска играчка. — Продължаваше да се смее. После въздъхна: — Трябваше да има някакво обяснение за дупките от куршуми, затова „намерих“ няколко. Но този Търл — толкова е хитър, че понякога става адски тъп!

Джони и Ангъс също се засмяха. Представиха си как Ларс поднася на Търл „находките“ и точно под носа му започват да излизат сини искри. Твърдата убеденост на Търл, че половината свят го преследва, трябва да го е пратила чак в другия край на клетката. Сигурно си е помислил, че собствената му маска бълва уран!

Сега вече можеха да се заемат с работата по тръбите и наистина започнаха да чукат и блъскат. Имаха за задача да поставят подслушващи устройства с оловни ириси във входните и изходните тръби на помещенията, тъй че хем да не се виждат, хем да надничат от тъмните дълбини на тръбите и да покриват определена част от работната площ. Оказа се, че има доста специфична работа. Макар Кер да бе джудже, железните листове се огъваха в лапите му сякаш бяха листове хартия.

Кер така постави тръбите, че изглеждаха сякаш всеки момент могат да се срутят. Ако ги докоснеш, се разклащаха и създаваха илюзията, че ще се разпаднат. Но в действителност свръзките между тях бяха дори заварени и бронирани.

Поставиха подслушвателните устройства, изпробваха дали ирисите работят и приключиха с тръбите. Захванаха се с циркулаторните помпи. Вече бе късно вечерта, но продължиха да работят. До около един през нощта циркулиращата система бе завършена и изглеждаше доста надеждна.

Усещаха, че времето няма да им стигне и не спряха да починат. Оставаше да решат въпроса как информацията от всички подслушвателни устройства да стигне до Академията, която бе на километри разстояние оттук.

Никое от устройствата не можеше да се захранва и да предава информация на повече от няколкостотин фута. Всички работеха с различни честоти, а това означаваше обемна захранваща система.

Джони поработи още малко с детектора и монтира в него устройство за дистанционно включване и изключване, което щеше да задейства многоканалната захранваща кутия. Това бе най-лесната част. При включен детектор не трябваше да пристигат никакви вълни.

Трудната част бе да се измисли как трансмисията да стига до лагера. Решиха да използват земни вълни. За разлика от въздушните вълни, земните вълни могат да се разпространяват само по земята. „Антената“, по която се изпращат вълни, може да бъде просто метална пръчка, забита в земята. По същия начин приемащата „антена“ е друга пръчка. Тези вълни бяха със съвсем различна дължина, така че нямаше опасност да ги засекат. Психлосите на Земята не използваха земни вълни и ако някой искаше да ги засече, трябваше да измисли и направи редица компоненти, за да превърне обикновените радиовълни в земни.

Бе есен и все още бе тъмно, когато Ангъс и Кер отидоха до Академията, за да инсталират приемниците и записващите устройства, едното в една тоалетна, другото в телефонна кабина, която не се използваше и третото в пред олтара на църквата под една тухла, която се вадеше.

Междувременно Джони зарови в земята захранващата система извън купола. Беше си приготвил обяснение — „търси захранващи кабели“, но не се наложи да го използва. Всички спяха. Зареди системата с горивни патрони за около половин година, опакова я във водонепроницаемо покритие, заби пръчката-антена и заравни почвата. Никой не би помислил, че на това място е ровено. Не случайно Джони бе правил толкова ловни капани през живота си.

Влезе вътре и отново провери всичко. Оловните ириси работеха безпогрешно. Подслушвателните устройства и камерите се захранваха нормално.

Системата се включваше и изключваше съобразно с детектора. Остави ги да поработят, за да могат Ангъс и Кер да изпробват в Академията дали всичко се записва.

Джони се захвана да завари и бронира бюрото и чертожната дъска. Никаква молекулна резачка не можеше да пробие през заварките!

В осем часа Ангъс и Кер започнаха да се шлаят наоколо, сякаш току-що бяха пристигнали. Залостиха вратата и двамата широко се ухилиха на Джони.

— Работи! — каза Ангъс. — Гледахме те как се трудиш и дори видяхме серийния номер на фенерчето ти. Всичките петнайсет устройства работят безупречно! — Протегна ръка: — Ето и дисковете.

Пуснаха ги. Виждаше се дори зърнестата структура на веществата, да не говорим за цифри!

Въздъхнаха с облекчение.

След това Ангъс хвана Джони за рамото и посочи към вратата:

— До този момент ни бяха нужни опита и знанията ти. Но отсега нататък ни остава само да побутнем туй-онуй, за да замажем очите на Търл. Оставането ти дори минута повече може да се окаже фатално.

Кер вече пъхаше подправения детектор на същото място, където го намериха и подреждаше всичко в касата както си беше.

— Когато се съгласих да свърша работата и подозирах, че ще дойдете — каза той без да спира да работи, — заредих с гориво един самолет. Намира се точно срещу вратата на хангара. Последните цифри на серийния му номер са 93. Чака те. Не им трябваме ние, искат теб!

— Остава ни най-много час работа — каза Ангъс. — Трябва да изчезваш оттук, това е заповед на сър Робърт. Каза да те отпратя веднага, щом е възможно.

Кер заключи вратата на касата и пъхна един сгъваем лост под единия му край, за да изглежда сякаш някой неуспешно се е опитвал да го отвори.

— Довиждане! — натъртено каза той.

Бяха прави. Можеха сами да се справят с останалото и не ги застрашаваше нищо. От друга страна, работата наистина трябваше да се довърши. Най-добре да се качи в самолета и да чака, готов да излети.

— Когато всичко е готово, ще дойдете да ми кажете — каза Джони.

— ТРЪГВАЙ! — заповяда Ангъс.

Джони им махна и излезе. Заключиха вратата след него. Тръгна по коридора към стаята на Чар, за да вземе комплекта с инструментите. Беше 8:23 сутринта. Вече бе закъснял с два часа.

3

В пет часа Браун Лимпър Стафър вече знаеше, че е открил Тайлър.

Дни наред не можеше нито да спи, нито да яде или да седи спокойно. Бе забравил всичките си държавнически грижи и всички други задачи, които ежедневно запълваха времето му. С див пламък в очите почти двайсет и четири часа в денонощието той мислеше по въпроса как да затвори вече заложения капан. Престъпленията трябва да се наказват! На злодеите трябва да им се търси сметка. На първо място трябва да стоят сигурността и целостта на държавата. Почти всички книги за управлението, които бе чел, всички съвети, които бе получил, доказваха едно нещо: трябва да хване Тайлър!

Победата започна да се очертава около три през нощта, когато получи една смимка от разузнавателен самолет. Тези машинки му създаваха доста неприятности. Откак записващите устройства бяха преместени в сградата на Конгреса, непрекъснато се дразнеше от непонятната им сложност и често стоварваше юмрук върху тях, когато не изкарваха върху хартията това, което му се искаше. Чувстваше се като мъченик — вършеше толкова работа, без почти никой да му помага. Преглеждаше записите от разузнавателния самолет, направени от Шотландия. Пилотът, който контролираше разузнавателните полети и се оправяше с тези машини, не беше тук по това време на нощта. Каква досада!

И ето къде бил Тайлър! Танцува заедно с още пет-шест мъже един от онези налудничави танци на шотландските бойци. Макар че от снимките, естествено, не можеш да чуеш нищо, ушите го заболяха, като си представи шантавата музика на гайдите. Да! Ловната риза и всичко останало. Това беше Тайлър.

Доста се измъчи, докато върне картината. Никога не можеше да различи едно психлоско число от друго. Но най-после се справи и получи увеличен образ.

Не беше Тайлър! След това осъзна, че е разсъждавал нелогично. Тайлър не би могъл да танцува и да размахва ръце насам-натам. Последният път, когато го видя в лагера, Тайлър куцаше, подпираше се на бастун и не можеше да движи дясната си ръка.

Но в 4:48 сутринта видя снимка от друг разузнавателен самолет, прелитащ над Лейк Виктория, на която се виждаше мъж, застанал до някакво езеро. Хвърляше камъни във водата. Носеше ловна риза, същата коса, същата брада. Тайлър! Не, не е възможно да е той, тъй като хвърляше с дясната ръка и като отстъпи назад, явно не куцаше.

Не му оставаше нищо друго, освен да хвърли снимката на земята. В този момент в стаята се втурна Ларс. По вида му личеше, че има някакви новини. Браун Лимпър му показа снимките, но чакай! Какво правеха двама Тайлър в различни части на земята, и то в толкова кратък период от време?

— Точно това се опитвам да кажа — извика Ларс. — Има трима шотландци, които приличат на Тайлър. Но не в това е работата. Помниш ли какво ни каза Търл? Тайлър има белези на врата от нашийника, който е носил толкова дълго. Чудех се защо Стормълонг си бе сложил шалчето толкова високо на врата. Преди не го носеше така. И точно преди пет минути се събудих и всичко ми стана ясно като бял ден! Прикрива белезите! В този момент Тайлър е в лагера и се прави на Стам Ставинджър! Стормълонг!

Въпреки че доводите им бяха погрешни, стигнаха до правилен извод.

Браун Лимпър веднага предприе мерки. Ларс хиляди пъти му бе разказвал за великия герой Хитлер и безгрешните му кампании. Търл го бе направил предвидлив. Чувстваше се готов за този момент.

Преди два дни бе завършил окончателно преговорите по договора с генерал Снит. Сто кредита дневно на човек бяха много пари, но Снит ги заслужаваше.

Две команди бяха отишли с камион до селото, което се намираше на високата ливада. Нямаше никакво събрание. Жителите му бяха прогонени. Набързо ги евакуираха в далечното село от другата страна на планината. Веднъж вече Тайлър бе взел решение вместо тях. Петимата младежи, които евентуално биха се възпротивили, бяха в Академията. Двамата учеха за машинни оператори, как да разчистват през зимата проходите с багери, останалите трима учеха за пилоти. Възрастните хора и децата нямаха право на глас и пренебрегнаха оплакванията им, че приготовленията им за идващата зима се провалят. Като политически ход им бе обяснено, че ги местят заради тактическите мини, които трябва да се изровят и унищожат. За тези мини вече знаеха, че представляват експлозиви, заровени в земята много отдавна и Браун Лимпър им показа, че това е поредната лъжа на Тайлър. Сега мините щяха да изиграят своята роля в хитро измислената стратегия.

Заредиха старата къща на Тайлър със снаряди и експлозиви. Експертът на бригантите по взривни устройства увери Браун Лимпър, че е достатъчно Тайлър да отвори външната врата и ще бъде вдигнат във въздуха.

Щяха да обяснят инцидента така: въпреки предупрежденията за опасността от мини, Тайлър отишъл в селото и една мина избухнала. Така никой не би могъл да се съмнява или да вини Браун Лимпър. Старши кметът на планетата не си спомняше точно дали идеята бе негова или на Търл. Но това нямаше значение, важното беше, че е плод на блестящо политическо мислене. Държавата и нацията трябва да бъдат освободени от позорния престъпник Тайлър, при това без много да се разчуе. Освен това Браун Лимпър бе чел някъде, че целта оправдава средствата и такава политика му се струваше разумна. Колкото повече си мислеше, Браун Лимпър толкова повече се убеждаваше, че се нарежда до най-големите политици в човешката история.

В шест часа сутринта заповяда на генерал Снит да смени стражата в лагера. Отсега нататък кадетите трябваше да бъдат освободени от това задължение на основание на две причини: първо, не им харесваше и второ, пречеше на заниманията им. Държавата вече имаше истинска армия. До осем часа сутринта бригантите трябваше да поемат всички постове.

Позвъни в Академията, където го увериха, че двамата придружители на „Стормълонг“ са излези оттам преди известно време и дежурният офицер ги е отметнал.

Въоръжиха бригантите с автомати Томпсън. Оказа се, че други автомати няма, но и Томпсън щяха да свършат работа.

Ларс получи разпореждания и придружен от двама въоръжени бриганти, тръгна към лагера. Трябваше да се скрият някъде отвътре и да изчакат да се появи „Стормълонг“ и без много шум да го арестуват. Ларс трябваше да го доведе в съдебната зала. Не биваше да плаши Тайлър. Като му предявят обвиненията, ще му съобщят, че случаят му ще бъде разгледан на заседания на Световния Съд. който ще бъде свикан след две седмици. След това ще го отведат в селото. „Под домашен арест“ и „до разглеждане на делото“ бяха все понятия, които Браун Лимпър наскоро усвои от речника. Ще осведоми Тайлър, че е под домашен арест. След това Ларс ще го отведе в ливадата. Не бива да се допуска да научат кадетите или руснаците, които контролираха старата гробница — американската база.

Ларс каза:

— Мисля, че е по-добре да го хванем още докато е в офиса на Търл.

Но Браун Лимпър отвърна:

— Не. Търл ме увери, че винаги може да познае дали е сторил някаква поразия, като огледа офиса си. Вероятно ще иска да изчака другите да свършат и тогава ще извърши някое престъпление. Трябва да го хванете, когато е сам. Другите двама могат да се намесят на негова страна. Трябва ни престъпника Тайлър. Ще го арестуваме тихомълком, ще го обвиним и ще го заведем на ливадата. Бъди любезен. Не му отказвай всякаква обикновена молба. Дръж се спокойно и не създавай никакви проблеми. И да не повредите офиса! Търл изрично помоли за това.

Разпорежданията се сториха на Ларс малко неясни и непоследователни, но разбра основните пунктове. Получи си двамата бриганти, увери се, че имат автомати и ги поведе към бронираната служебна кола. Потеглиха.

Браун Лимпър каза на генерал Снит:

— Нека наемниците ти не се показват много много из лагера, но да бъдат нащрек. Кажи им да открият стрелба само в случай, че бъдат нападнати.

Генерал Снит разбра. Хората му бяха готови да заслужат заплатите си.

Браун Лимпър неотдавна бе видял какви мантии са носели едновремешните съдии и поръча да му ушият една. Облече я и отиде до прозереца, за да следи какво става. Погледът му попадна на едно старо пропукано огледало и се огледа.

Най-после дойде часът да потърси сметка за обиди и унижения, търпени цял живот!

4

Джони влезе в стаята на Чар и направи две крачки.

В лявата му страна опря дуло на автомат!

Един бриганти се изправи иззад един стол и насочи към него друг автомат.

Ларс се изправи иззад леглото и се прицели в него с лъчев пистолет.

— Не сме тук, за да те убием — каза Ларс.

Бе участвал в цялата тази кампания и можеше да си позволи малко украса. Досега бе разбрал, че Тайлър е опасен престъпник и от него може да се очаква всичко. За да изпълни заповедта, трябваше да бъде много умен, като Хитлер.

— Подчини се и няма да ти сторим зло. Действията ни са напълно законни. Арестуван си по заповед на Съвета, а това са военните сили на Съвета.

Като влезе в стаята, Джони още не бе свалил маската си, иначе щеше да усети вонята на бригантите.

Един час. На Ангъс и Кер им бе нужен един час, за да довършат работата в офиса. Тези същества може би щяха да се качат в офиса, възможно бе дори да имат заповед за арестуването и на другите двама. Трябваше да осигури на Ангъс и Кер този час.

После осъзна, че Ларс и двамата бриганти са тук от доста време. Когато Джони каза на Кер да му донесе работни дрехи, той просто бе събрал във вързоп всички принадлежности на Стормълонг. Беше ги оставил подредени на леглото. Сега бяха разхвърляни из цялата стая. Бяха претърсили всичко. Чантите с храна от Африка и от Академията също бяха там. И тях бяха преровили. Ангъс носеше много малко принадлежности, освен това чантата с инструментите му бе в него, тъй че нямаше как да се познае, че вещите са на двама души.

Единият бриганти, който беше зад него, извади от колана на Джони лъчевия пистолет, като предварително погледна към другия да го предупреди да внимава.

Джони повдигна рамене. Трябваше да спечели време!

— И къде ще ме водите?

— Тази сутрин ще се явиш пред Съвета, за да ти бъдат прочетени обвиненията — каза Ларс.

Джони уж небрежно затвори вратата зад гърба си, за да не се вижда какво става в коридора. Ангъс и Кер едва ли щяха да минат оттук за хангара, но можеха да вдигнат шум. Или още по-лошо, можеха да изоставят работата си, за да се заемат с тези тримата, което щеше да е глупаво.

— От вчера не съм ял нищо — каза Джони. — Имате ли нещо против първо да хапна?

Ларс отстъпи до стената. Бриганти зад него се отдръпна. Този, който беше зад стола зае друга позиция и Джони взе чантите с храната и кратунките с вода. Седна и отпи вода. Имаше чепка банани и отчупи няколко.

Бригантите не бяха виждали банани откак напуснаха Африка и се вторачиха в тях. Джони им предложи и щяха на драго сърце да приемат, но Ларс им кресна и това ги накара да си спомнят какви са задълженията им.

Джони изяде един банан. После намери малко хляб и си направи сандвич с тукашно говеждо. Доста време му отне, докато отреже филийките. Огромният психлоски часовник на китката му отмерваше секундите и минутите.

— В какво съм обвинен? — попита Джони.

Ларс тънко се усмихна. Притискаха го да издаде поверителна информация:

— Ще научиш, когато дойде времето и от когото трябва.

Джони довърши сандвича и намери някакви диви къпини. Изяде ги. Часовникът продължаваше да тиктака. Още четиресет и девет минути.

Надникна в чантата и откри дива захарна тръстика от Африка. Внимателно я обели и започна да дъвче, като от време на време отпиваше от кратунката.

След това му хрумна, че ако седят така тихо, Ангъс и Кер могат да влязат, за да проверят дали е заминал. Ангъс вероятно ще предположи, че Джони си е взел комплекта с инструменти, но все пак можеха просто да решат да влязат и да бъдат арестувани, или пък да ги застрелят. Най-добре да накара този Ларс да говори, за да чуят отвътре непознат глас.

Още четиресет и две минути.

— Ама как сте ми разтурили дрехите! — каза Джони. — Ще трябва да ги опаковам наново.

Но Ларс имаше нещо друго в предвид. Искаше да направи истинска проверка на документите, а бе забравил. Искаше да е напълно убеден, че арестуваният има белези по врата. Започна да хитрува. Нужна бе някаква военна маневра. Не искаше този Тайлър да сграбчи някой от бригантите и да го използва като щит. Точно в момента яката на работното му яке закриваше врата.

— Нямаме намерение да ти създаваме неудобства — каза Ларс. — В момента си в работни дрехи и може би ще искаш да се преоблечеш, за да бъдеш в най-представителния си вид пред такъв могъщ орган като Съвета. Ако искаш, можеш да се преоблечеш. Прибрали сме всички ножове и оръжия, така че можем да ти позволим.

Джони сухо се усмихна при споменаването на „могъщия орган“. Каква помпозност! Но каза:

— О, да, в такъв случай най-добре да се преоблека.

Започна да подрежда разпиляните дрехи на купчини, като се стараеше да вдига колкото се може повече шум. Щеше да е по-добре, ако накара Ларс непрекъснато да говори. Още трийсет и девет минути.

Кер наистина бе довлякъл целия багаж на Стормълонг. Сгъна всичко и после започна да вдига една по една дрехите, критично ги оглеждаше, сякаш се чудеше какво да облече. Постоянно питаше: „Това става ли?“, или „Ами това?“. „Как трябва да е облечен човек, за да се яви пред Съвета? В нещо подобно?“ Ларс започна да го съветва. Съветът бе много стриктен и особено държеше на достойнството си. Има огромна власт и хората трябва да го осъзнаят. Още двайсет и девет минути.

Изведнъж Джони видя, че Стормълонг, който винаги се носеше спретнат и държеше на дрехите, бе запазил костюма от времето, когато копаеха злато. Слагаше го, когато трябваше да се прави на Джони. Криси бе ушила няколко еднакви костюма в клетката по искане на Джони, за да се отвлича от тъжните мисли. Дадоха ги на Данълдин, Тор и Стормълонг, за да приличат повече на Джони. Разгъна ловната кожена риза, панталоните и колана. Да, бе запазил дори мокасините. Оставаха двайсет и три минути.

Джони свали ризата си, като възнамеряваше да се поизмие, преди да се преоблече.

Ларс напрегнато се наведе напред. Търл бе казал, че един добър шеф на сигурността винаги използва белезите по тялото, когато трябва да идентифицира някого. Колко правилно! Ето ги малките белези от каишката. Това беше техният човек. Ликуваше отвътре. Развесели се.

— Сега вече можеш да побързаш, Тайлър — каза Ларс. — Сигурен съм, че си ти. Белезите от каишката!

Значи това е търсил, помисли си Джони.

— Другите са тръгнали оттук преди часове, нали? — каза Ларс.

— Ами да, в интерес на истината, тръгнаха си. — каза Джони.

Сети се, че са ги отметнали, когато отидоха в Академията да инсталират записващите устройства и вероятно не са ги записали на влизане. Чудесно. Оставаха още двайсет минути.

— А ти остана да направиш някоя и друга поразия, не е ли така? — каза Ларс. — Ще се разбере, не бой се. Маскарадът свърши, Тайлър. — Ларс помисли, че го е казал много добре. Сам го измисли. — Обличай се.

Джони взе парче кожа, намокри го с вода и се разтри. Бригантите го гледаха с удивление. Не бяха нито виждали, нито чували някой да се мие.

— Как ме открихте? — попита Джони.

— Боя се — отговори Ларс, — че това е държавна тайна.

— Аха — каза Джони. Още седемнайсет минути! — Това сте го научили от някакъв си Хитър, или Хилър, или как му беше името? — Спомни си, че Кер спомена как Ларс бил откачен на тази тема.

— ИСКАШ ДА КАЖЕШ ХИТЛЕР! — гневно го поправи Ларс.

— А, Хитлер — каза Джони. — Името не звучи психлоско. Обикновено психлоските имена не са двусрични. Макар че понякога и това се случва.

— Хитлер не е бил психло! — натъртено изрече Ларс. — Бил е ЧОВЕК. Той е най-великият военен лидер и най-светият член на църквата, съществувал някога на земята!

— Трябва да е било доста отдавна — каза Джони. Петнайсет минути и седемнайсет секунди. Може би са свършили и за четирсет и пет минути. Но може и за един час.

Наистина е било отдавна, съгласи се Ларс. Как е научил за Хитлер ли? Ами семейството му било от Швеция, много образовани хора. Баща му бил свещеник. Имали някакви стари книги, запазени от църквата. Били напечатани на възможно най-чист шведски, направо вдъхновяващо, от „Немското Министерство на Военната Пропаганда“. Пишело, че за да бъде някой истински вярващ, трябвало да е чист ариец, а ариец в действително означавало швед. Повечето хора от племето им имали забележителната наглост да се подиграват с тази свята вяра, но тя била официалната религия на Швеция.

— Горя от нетърпение да разбера повече за него — каза Джони. — Наистина ли е бил велик военен лидер?

О, наистина е бил, изобщо не се съмнявай. Хитлер завладял целия свят и наложил расова чистота. Наистина трябва да прочетеш тези книги. Те са направо прекрасни. О, не можеш да четеш на шведски? Е, аз бих могъл да ти чета от тях. За какво пише в тях ли? Ами може да се разказва със седмици, но например в една от главите на една от книгите, наречена „Моят живот“ се очертава цялостно съдбата на расата. Виждаш ли, има истински свръхчовеци и просто обикновени хора. А за да станеш свръхчовек, трябва да изучаваш и да си запознат с религиозната доктрина фашизъм.

— Те боготворят ли Бога? — попита Джони. Още седем минути и дванайсет секунди. Започна да се облича.

Разбира се. Истинското име на бога било Дер Фюрер, но Хитлер заел мястото му на земята, за да построи свят на мира и добрата воля. Наполеон също е бил военен лидер, а преди него Цезар, преди това Александър Велики, преди него Атила Хунът. Но те не са били светци. Трябва да знаеш историята, за да разбереш каква е разликата. Виж сега, макар Наполеон наистина да е бил велик военен лидер, в много отношения не може да се сравнява с Хитлер. Макар че Наполеон е завладял Русия, не я е завладял с финес, както Хитлер. Всичко това е станало много отдавна и оттогава хората не са видели добро, макар не по вина на Хитлер. Тъй че, за да се издигне отново човек и да бъде велик, трябва да вярва във фашизма и кой знае, може би ще се въздигне някой нов Хитлер, за да донесе мир и добра воля на земята, както по времето на Хитлер. То е малко смешно, но майка ми често казвала, като гледала старите снимки, че аз доста приличам на…

Отдалеч се чу мотора на кола, която подкара. С рев се отдалечи към изхода. Джони не можеше да сбърка безразсъдното шофиране на Кер. Отидоха си.

Джони се облече, опакова си багажа, като не забрави да вземе любимите на Стормълонг яке, шал и очила и ги върза на вързоп.

— Мога ли да разчитам, че това ще бъде предадено на Стормълонг? — попита Джони, но понеже Ларс нищо не каза, взе вързопа със себе си.

Бяха свършили!

Как ще се измъкне от тази каша, Джони не знаеше. Беше малко озадачен защо двамата излязоха с колата, след като бойния самолет бе все още в хангара. Но беше доволен, че са в безопасност.

— Да тръгваме — каза той.

5

Излязоха от друга врата, която обикновено бе заключена. Джони се огледа да намери някакъв кадет, на когото да предаде багажа за Стормълонг, но не видя нито един.

— Ще се погрижа да го занесат в Академията — каза Ларс, отгатнал намеренията му.

Маршрута, който Ларс бе избрал, целеше да се избегне срещата с кадети или руснаци, някои от които току що бяха пристигнали в подземната база в планината и представляваха внушителна сила.

От планината наближаваше буря, носеха се черни облаци, около далечния Хайпик проблясваха светкавици. Вятърът се усилваше и брулеше високата повяхнала трева. Паднали листа се вдигаха във въздуха. Есента бе дошла. На високото една миля плато въздухът бе студен.

Всичко това изпълваше Джони с лоши предчувствия. Напусна Африка по време на буря и сега пак буря. Хвърли вързопа в багажника и се качи в колата. Стъклата на прозорците бяха тъмни и никой не можеше да надникне вътре. С насочени към него автомати се отправиха към сградата на Конгреса.

Ларс бе лош шофьор и на Джони му стана ясно защо си е счупил врата. Презираше го. Познаваше много шведи, всичките добри хора. От разговора с Ларс разбра, че те също го презират.

Опита се да продължи разговора за някогашния велик военен лидер, но на Джони му бе писнало.

— Млъквай — обади се той отзад. — Ти си само един гаден предател. Не разбирам как изобщо се понасяш. Затова млъквай. — Беше неразумно, но не можеше повече да слуша тази побъркана история.

Ларс млъкна, но присви очи. Внезапно изпита удоволствие от мисълта, че този престъпник ще бъде мъртъв само след няколко часа.

Колата зави към един от страничните входове на сградата на Конгреса, които никой не използваше. Не се виждаше жива душа. По коридорите също нямаше хора. Ларс се бе погрижил за това.

Блъснаха го към една врата. Невидими под прикритието на сенките бриганти го държаха под прицел. В ъглите на съдебната зала имаше двама, със заредени и насочени към него автомати.

Вътре бе и Браун Лимпър.

Бе седнал зад висока маса, поставена върху подиум. Носеше черна дълга одежда. От двете му страни бяха отрупани стари книги по право. Очите му блестяха по-силно от всякога. Лицето му имаше нездрав оттенък. Приличаше на лешояд, готов да се нахвърли върху трупа. В празната стая бяха само той, Тайлър и двамата бриганти.

Това вече беше Тайлър! Позна го веднага щом прекрачи прага. Имаше някакво излъчване, което човек не можеше да сбърка. Мразеше това излъчване още от времето, когато бяха деца. Мразеше тази лека и уверена походка, мразеше тези правилни черти, мразеше светлосините очи. Мразеше всичко, което Тайлър беше, а той никога нямаше да бъде. Но кой бе силният сега? Той, Браун Лимпър! Колко пъти бе мечтал за този момент.

— Тайлър? — каза Браун Лимпър. — Застани пред съдебната скамейка. Отговори ми: името ти Джони Гудбой Тайлър ли е?

Всичко се записваше. Такива процедури трябва да бъдат редовни и законни.

Джони вяло застана пред скамейката.

— Какъв е този фарс, Браун Лимпър? Много добре знаеш как е името ми.

— Тишина! — каза Браун Лимпър, като се надяваше гласът му да прозвучи силно и плътно. — Затворникът трябва да отговаря ясно и точно, иначе ще бъде обвинен в непочтителност към съда!

— Не виждам никакъв съд — каза Джони. — Защо си облякъл тази смешна дреха?

— Тайлър, прибавям към обвиненията ти непочтителност към съда.

— Добави каквото искаш — отегчено каза Джони.

— Няма да ти е толкова леко, като разбереш в какво си обвинен. Сега само ще ти бъдат прочетени обвиненията. След една или две седмици ще се учреди Световен Съд и тогава ще се състои съдебният процес. Но като углавен престъпник и подсъдим имаш право да чуеш обвиненията, за да можеш да организираш защитата си на процеса.

А сега слушай: обвинен си в убийство на потърпевшите братята Чамко, верни поданици на държавата, жестоко нападнати с цел убийство и умрели по-късно от собствената си ръка, за да облекчат болките от раните си.

Обвинен си в нападение и отвличане на двама Координатори, които в момента са действали законно като пълномощници на Съвета.

Обвинен си в убийство и нападение над мирно племе, наречено бриганти, включително в масово заколение на половин техен боен отряд.

В поголовно убийство на конвой от миролюбиви търговци, тръгнали да вършат работата си и злобно убити до последния човек.

— Психло — прекъсна го Джони. — Бяха психлоси, които организраха атака срещу тази столица.

— Това няма да бъде записано — каза Браун Лимпър. В същност, ще да се наложи да го изтрие от диска. — Не си на съд. Това са само обвиненията, предявени срещу теб от почтени и заслужили граждани на планетата. Не се обаждай и чуй обвиненията!

— Съдът прави забележка — Браун Лимпър бе прекарал дълго време над правните книги и се надяваше, че всичко е правилно и законно, — че има още ред обвинения, които могат да се предявят срещу престъпника, но засега няма да бъдат предявени.

— Например? — попита Джони, безразличен към този клоун.

— Например това, че си откраднал дистанционното управление от някой си Търл и си изпратил газовия бомбардировач срещу човечеството, а когато гореспоменатият Търл се опитал да свали бомбардировача, си стрелял по него. Но в предвид на това, че има свидетели, предубедени и повлияни от теб да лъжесвидетелстват и които представят нещата по различен начин, засега обвинението не е включено, но по-късно е възможно да ти бъде предявено.

— Значи това е всичко, което си стъкмил? — иронично каза Джони. — И нищо за крадене на бебешко мляко? Изненадан съм!

— Няма да си толкова наперен, като чуеш останалата част — заплаши Браун Лимпър. — Аз съм безпристрастен съдия и това е законен и безпристрастен съд. От сега нататък до предстоящия процес ти се забранява да използваш моята… искам да кажа, собствеността на Съвета, което включва самолети, коли, къщи, оборудване, инструменти!

Падна му в ръцете! Браун Лимпър светкавично извади документа за продажба на Земния клон на Междугалактическата минна компания и го размаха пред очите на Тайлър.

Тайлър го взе и го погледна.

„За сумата от два билиона кредита Търл, упълномощен представител на едната страна на договора, която от сега нататък ще се нарича едната страна на договора, предаде всички земи, мини, минни комплекси, лагери, самолети, оборудване, машини, коли, танкове“_ — и т.н. — _„намиращи се на Земята, на избраното и упълномощено правителство на горепосочената планета. Отсега нататък всички те му принадлежат и са под негово разпореждане.“

Подписано бе с „Търл“, но Джони, който добре познаваше подписа на Търл видя, че явно се е подписал с лявата лапа. Понечи да го прибере в торбичката си.

— Не, не! — извика Браун Лимпър. — Това е оригиналът!

Започна да рови из някакви книжа на бюрото, извади едно копие и го размени с оригинала. Джони го прибра.

— И не само това — каза Браун Лимпър, — ами и цялата планета, която също е била собственост на Междугалактическата. За нея също има сключен договор!

Протегна към Джони оригинала, но размисли, изрови едно копие и му го подаде.

Джони му хвърли поглед. В действителност Търл бе продал на тези глупаци собствената им планета!

— Сделките са законни — надуто каза Браун Лимпър. — Т.е., ще бъдат законни, когато изцяло се регистрират.

— Къде? — попита Джони.

— На Психло, естествено — каза Браун Лимпър. — Заради доброто си сърце и въпреки проблемите, Търл сам ще отнесе договорите и ще ги регистрира.

— Кога?

— Веднага щом поправи устройството, което ти така злонамерено и престъпно унищожи, Тайлър!

— Ще отнесе и парите, нали?

— Разбира се! Трябва да ги предаде на компанията. Той е честен човек!

— Психло — поправи го Джони.

— Психло — поправи се Браун Лимпър, веднага след което страшно се разгневи на себе си заради това, че е позволил съдебната процедура да приеме различен от съдебния тон.

— Следователно — продължи да чете Браун Лимпър, — както напреки е посочено, в съответствие със законните племенни права на въпросния Джони Гудбой Тайлър, същият се задържа под домашен арест в собствената му къща в ливадата и следователно не трябва да напуска въпросната къща и въпросната околност, преди да бъде призован пред Световен Съд, който следва да бъде учреден от Съвета, който въпросен Съвет е законно избран и разполага с цялата власт на цялото правителство на Земята. Амин!

Беше прибавил в края религиозна нотка, за да звучи по-добре и доволен от себе си, гордо изпъчи гърди.

— Тъй че, ако затворникът няма някакво последно желание…

През цялото време Джони трескаво мислеше. Никога преди не бе обръщал особено внимание на Браун Лимпър и се учуди откъде тази злоба, измамничество и… В хангара, в лагера имаше зареден с гориво самолет.

— Да — каза Джони. — Имам една молба. Ако ще отивам в ливадата, искам преди това да взема конете си.

— Отсега нататък притежаваш само къщата и тях, така че, може да ти се разреши. От любезност и от правилно разбиране на правата на затворника, а може би и от бащинско чувство към него като негов собствен Кмет, удовлетворявам молбата ти при условие, че оттам отидеш право в селото на ливадата и в твоята къща!

Джони го погледна презрително и излезе от стаята.

С прекалено силен блясък в очите Браун Лимпър го наблюдаваше как излиза. Това ще бъде краят на Тайлър! Въздъхна покъртително. Какво облекчение! И колко дълго го бе търсил! Двайсет години. Не, това не бе отмъщение. Бе длъжен да го направи. Задълженията му го изискваха! Народите на Земята от сега нататък ще са изцяло в добри ръце — в неговите, на Браун Лимпър. Ще се грижи винаги за доброто им, както сега. Въпреки мъките, които ще му струва.

6

Инцидентът, който нарекоха „убийството на Бити Маклиъд“, който доведе планетата до война и предизвика смъртта на много хора и по-късно бе възпяван в балади, романси и легенди, започна следобед същия ден, когато за свое нещастие Бити забеляза Джони пред сградата на Конгреса в Денвър.

Когато началникът на руския контингент получи заповед в Африка да затвори американската подземна база, за всички руснаци стана ясно, че нито те, нито Джони ще могат да останат да живеят в Америка. Този факт повдигна въпроса какво да правят с конете. За руснаците конете бяха богатство. Бяха си отгледали свое собствено не многобройно стадо в Америка и нямаха намерение да го изоставят.

Бити Маклиъд се чувстваше отговорен за конете на Джони. Категорично заяви на полковник Иван, че ще отиде с тях да ги доведе. Възпротивиха се, но Бити ловко се измъкна: щом е с руснаците, нищо лошо не може да му се случи. Освен това конете го познаваха. Уиндсплитър, Дансър, Олд Порк и Блоджит ще се уплашат по време на дългия полет и трябва някой да ги успокоява, някой, на когото имат доверие. След като спориха часове наред, полковник Иван се предаде.

Същия ден още преди зазоряване руснаците затвориха всички входове на американската подземна база, а също и склада за ядрени снаряди. Ако някой се опита да влезе, без да знае пътя и без да има ключове, щеше да бъде вдигнат във въздуха. Самолетите бяха готови за излитане, натоварени с всичко, което трябваше да изнесат извън границите. Преди изгрев слънце потеглиха с малък конвой камиони и коли, за да приберат от полето конете. С това работата им приключваше.

Пътят от базата към равнините минаваше през останките на стария Денвър и почти никой от руснаците не бе ходил там. Освен това, от известно време насам им плащаха. Връщаха се вкъщи, а там ги чакаха сестри, съпруги, любими, майки и приятели.

В последно време в Денвър бяха отворили няколко малки магазинчета. Собствениците не бяха местни хора, а купувачите бяха от цял свят, дошли на поклонение до мините. Стоките бяха едновремешни поправени предмети, изровени от руините на древните градове. Имаше дори нови неща, изработени от съплеменници на собствениците. Облекла, обувки, платове, бижута, съдове, сувенири, реликви — стоката бе предимно такава. Имаше само няколко магазина, при това пръснати из целия град.

Понеже до заминаването вечерта от Академията оставаше много време, вместо да чакат цял ден на поляната, решиха да прекарат известно време в пазаруване.

Паркираха колите близо до сградата на Конгреса, където имаше достатъчно място, пък и куполът й се виждаше от целия град и лесно можеха да се върнат. Пръснаха се в различни посоки.

Бити имаше специална охрана, руснак на име Дмитри Томов, който се бе сприятелил с Бити. Полковник Иван му заповяда да не се отделя от момчето, където и да идат, да носи пушката и торбичката му и много да внимава. Тъй че нямаше страшно.

Бити и охраната му откриха някакво магазинче за бижута и дрънкулки. Собствениците му бяха възрастна двойка швейцарци и синът им. Старият швейцарец бе намерил някаква машина за гравиране и доста умело се бе научил да поправя старинни предмети, намерени в древни складове, пренебрегнати от жадните за метали психлоси.

Синът лежеше в задната стаичка на магазина и се възстановяваше след неотдавнашен инцидент, в който се наложило да защитава магазина от бригантите. Изглежда те ходеха насам-натам с палки и под претекст, че са „полиция“, вземаха каквото им хареса и го прибираха в джобовете. Няколко човека от малкото, които сега живееха в Денвър, се бяха обърнали към Съвета и им бе казано, че бригантите наистина са полиция и в името на реда и закона трябва да им се подчиняват. Неподчинението би се смятало за углавно престъпление. Никой не знаеше точно какво означава думата „полиция“, но от опит разбраха, че е нещо много лошо. И така, старият швейцарец бе решил да заминава и разпродаваше голяма част от стоката си на безценица.

Съпругата му обслужваше Дмитри. Той имаше много роднини, но първо купи един малък камшик за езда със сребърна дръжка за Бити. Макар че Бити би се ужасил от мисълта да удари кон, все пак камшикът бе много хубав. Бе дълъг около два фута, почти колкото лъковете на бригантите, макар че тогава това не направи впечатление на никой.

Цените бяха много ниски, но все пак Бити силно се затрудняваше. Искаше нещо по-специално за Пати. Очакваше да се видят съвсем скоро. Бити дълго избира измежду нещата, които старецът му показваше. Освен това нямаше и много пари. Плащаха му само два кредита на седмица, докато войниците получаваха по един кредит на ден. И понеже им плащаха от скоро, Бити разполагаше само с четири кредита, а по-хубавите неща струваха най-малко по десет. Проблемът допълнително се усложняваше и от факта, че швейцарците почти не говореха английски, а използваха смесица от немски и френски. Руснакът не можеше да му бъде от помощ. Той практически не говореше английски, а никой от присъстващите, включително Бити, не говореше руски. Все пак се разбираха с помощта на знаци, жестове, мимики и цифри, които изписваха на опаковачна хартия.

Най-после Бити го откри! Истински позлатен медальон с формата на сърце. На капачето бе гравирана ярко червена роза. Отваряше се и вътре можеше да се постави снимка. Сглобката бе поправена и бе прикачена тънка верижка. На гърба имаше достатъчно място, за да се гравира нещо и о, да, старият швейцарец с радост щеше да го гравира. Заедно с единия кредит за гравирането, всичко ставаше шест кредита. Точно това търсеше. Но шест кредита! Имаше само четири.

Е, тъй като швейцарецът разпродаваше всичко, като видя разочарованието на момчето, съгласи се да го продаде за четири. Постави го в една кутия и подаде на Бити едно картонче, на което да напише какво иска да бъде гравирано. Бити бе затруднен. Какво може да напише? Джони и другите му бяха казвали, че двамата с Пати бяха прекалено малки, за да се оженят. Бяха прави. Тъй че, не можеше да напише: „На бъдещата ми съпруга“, защото щяха да му се смеят, а работата не беше за смях. Не искаше просто да напише „На Пати, от Бити с любов“, както му предлагаше старият швейцарец. Руснакът не можеше да му помогне. Сети се! „На Пати, моята прекрасна дама. Бити“. Но швейцарецът каза, че е много дълго и няма да се събере. Тъй че в крайна сметка се върна на „На Пати, моята бъдеща съпруга“. Швейцарецът преброи буквите и каза, че се събират. Не беше много доволен и сигурно щяха да му се смеят, но друго не можа да измисли и швейцарецът включи машината, за да гравира медальона.

Мина доста време и Бити започна да нервничи. Имаше опасност да изпусне руснаците, а в крайна сметка като оръженосец на Джони трябваше да се грижи за конете му. Затова и бе дошъл в Америка. Пристъпваше от крак на крак и ги препираше да бързат. Швейцарецът най-после свърши, постави медальона в една хубава кутийка и го зави в хартия. Руснакът бе направил покупките си. Платиха и се втурнаха навън към колите.

Денят бе студен. Беше паднала слана и вятърът разнасяше паднали листа. От планините се задаваше буря. Всичко това сякаш подсказваше на Бити, че трябва да бърза.

Но като се върнаха при колите, определиха от положението на слънцето, което едва се показваше иззад облаците, че е едва обяд. Никой от руснаците не се бе върнал.

Придружителят на Бити седна на шофьорското място в колата и започна да подрежда подаръците, които бе купил. Бити затвори прозореца, тъй като вятърът бе студен. Отпусна се в огромната психлоска седалка, нервно започна да си играе с новия камшик и през цялото време се взираше през прозореца. Очите му едва стигаха нивото му. Гледаше дали не идват руснаците.

От мястото, където седеше, се виждаше един от страничните входове на сградата на Конгреса. Пред него бе паркирана голяма служебна кола с тъмни стъкла.

Изведнъж видя сър Джони! Беше облечен както обикновено в еленова кожа и не можеше да го сбърка. Излезе от страничния вход на сградата. Вратата на служебната кола се отвори отвътре и Джони влезе.

Бити се помъчи да свали стъклото на прозореца и да извика. Успя да го смъкне само донякъде.

След това от капитола излезе още някой, облечен като кадет. Около врата му имаше гипс. Спря се на стълбите и извика, очевидно в отговор на някого вътре.

— Само отива до лагера, за да докара конете си — извика човека с униформа на кадет.

Качи се в колата и тръгнаха.

Бити бе бесен! Не успя да отвори прозореца навреме, за да извика на сър Джони. Да прибере конете! Та нали той бе дошъл чак до Америка тъкмо за това!

Опита се да накара руснака да запали колата и да тръгнат след тях, но не владееше руски толкова добре, че да може да му обясни. Не успя и с жестове и знаци. Руснакът не искаше да тръгне след служебната кола. Беше тук, за да чака останалите.

Все пак Бити го накара да излязат и тичешком се втурнаха да търсят другите руснаци. Минутите си течаха, а не можеха да открият никой. Градът бе твърде голям, твърде разпръснат.

Изведнъж забелязаха един руснак. Разхождаше се сам в един парк и дъвчеше ядки, купени отнякъде. Наричаше се Амир и не се славеше с особени умствени способности, макар че бе добър човек. Бити набързо му обясни какво се е случило с помощта на жестове и една руска дума, която знаеше: „Скорее!“ Искаше да го накара да разбере, че трябва да намери другите и да им каже веднага да дойдат.

Не беше особено сигурен, че руснакът схвана какво трябва да прави, но случилото се бе достатъчно за Дмитри да разбере, че трябва да последват служебната кола. Бързо се върнаха до колите и тръгнаха с камиона. С възможно най-голяма скорост излязоха от града, за да настигнат колата, в която Джони се качи.

7

Ларс Торенсон бе взел всички предпазни мерки. Внимателно премисли всичко. Ако по нищо не личи, че Тайлър е задържан под стража, но все пак през цялото време го държат скришно на мушка, нямаше опасност заблудените приятели на този престъпник да тръгнат да го освобождават.

Ларс бе поставил стража в колата, но не бе позволил други въоръжени бриганти да се появяват на улицата или в коридорите на сградата на Конгреса. Изпрати заповед на отряда, който дежуреше в лагера, да не се мяркат на открито, но да са нащрек и да не стрелят, освен ако не ги нападнат.

Бе устроил малка изненада за Тайлър в лагера, но всичко трябваше да мине гладко и по план. Дори Хитлер, помисли си Ларс, би одобрил тактическите умения, които той демонстрира в момента. Ще вземат конете, ще минат през прохода на път за ливадата, ще заповяда на Тайлър да влезе в къщата и всичко ще приключи. Заплахата за стабилността на страната ще изчезне напълно, при това върху Съвета няма да падне и сянка съмнение.

Беше се смрачило. Слънцето съвсем се бе изгубило зад облаците. Вятърът се усилваше и помиташе облаци прах и отскубната трева.

Ларс не беше добър шофьор, пък и вятърът променяше курса на колата. Не караше бързо.

Джони преценяше какви са шансовете му. Не смяташе, че ще го оставят да се измъкне жив, въпреки уверенията им. Само да удари гипса около врата на Ларс и ще му види сметката на този предател. Дали двамата вонящи бриганти могат добре да стрелят с картечниците Томпсън?

Оръжията, макар да бяха смъртоносни, бяха излезли от употреба век преди нападението на психлосите. Амунициите, с които стреляха, бяха прекалено тежки за ръчни оръжия и дулото трябваше да се държи здраво, защото отскачаше. Автоматите не бяха съоръжени с компенсатори, които задържат дулото неподвижно. Зареждаха се с пълнители с шейсет патрона, но пружините бяха слаби и не винаги успяваха да зареждат. Определен процент от патроните не се изстрелваха и човек трябваше бързо да презарежда, за да може оръжието да стреля автоматично. Джони знаеше всичко това, защото много пъти бе стрелял с тях, откак Ангъс ги изрови от стария склад, където векове наред бяха лежали, запазени в съндъци и намазани обилно със смазка. Но дали бригантите знаеха за това? Вероятно са се опитвали да стрелят с тях, първият им опит да стрелят с огнестрелно оръжие. Набързо му хрумна щурата мисъл да им поиска един автомат, уж за да им покаже нещо и да им пръсне мръсните глави, но се отказа.

Ако не измисли нещо, това щеше да е последната му разходка с кола. Разбра го по начина, по който се държеше Ларс. И от погледите на бригантите. Бяха много, много уверени.

В далечината се показа лагерът. В околните равнини пасеше добитък. Ларс за малко да налети на стадо бизони, в последния момент избягна едно дърво, едва не ги блъсна в някакво сухо дере, налетя на няколко камъка, които всеки друг би избягнал и най-накрая спря на около сто фута преди наклона, който извеждаше към платото край клетката.

Джони очакваше, че ще спрат по-близо до лагера. Веднага разбра каква бе причината. С изключение на няколко големи кръгли камъни, земята бе гладка и открита и ако се опиташе да избяга, веднага можеха да го застрелят.

Трите му коня бяха там, обърнати с гръб към вятъра. Къде беше Дансър? Забеляза кобилата горе на платото. На шията й висеше въже, което бе общо взето нормално. Не беше обърната с гръб към вятъра. Какво бе това? А, въжето й се бе оплело в някакви скали. Точно зад нея имаше голям объл камък, който осигуряваше добро прикритие. Джони огледа местността през прозореца на колата. Какво, нима това беше капан или някаква засада? Не се виждаше жива душа, а трябваше да има кадети или бриганти.

Тъкмо в този момент Ларс реши да поднесе малката си изненада. В произведенията на Хитлер бе чел (или това бяха думи на Търл?) следното: „За да не ти създава някой проблеми, убий надеждите му. След това го лъжи, за да го довършиш.“ Това бе изключително мъдра политика.

Ларс, който сега вече не се мъчеше с пулта за управление, спокойно каза:

— Сещаш ли се за онзи самолет със сериен номер 93, който бе зареден и готов за излитане точно пред вратата на хангара? Сигурен съм, че знаеш за какво става дума. Ами той вече не е там. Горивните капсули са извадени и тази сутрин го преместиха чак в задната част на хангара.

Значи затова Ангъс и Кер излязоха без да спират, помисли си Джони. Видяли са, че самолетът го няма и са решили, че е заминал. Това обясняваше защо никой не го проследи. Както и да е, той и без това не очакваше помощ. Пък и по-добре, защото ако бяха налетяли на нервните бриганти с картечниците, кой знае какво можеше да стане.

Предателят му позволи да преглътне изненадата и каза:

— До ливадата ще идем с колата. Ще сляза до гаража, ще докарам един камион и ще качим конете на него. Може дори да се наложи ти да караш горе до планината.

И през ум не му минаваше подобно нещо. Но защо да не го накара да се надява напразно? Тактиката бе чудесна. Хитлер — или Търл? — щяха да одобрят.

— Можеш да излезеш и да събереш конете. Двамата бриганти ще те държат под прицел.

Ларс излезе от колата и се запъти по посока на гаража от другата страна на лагера.

Джони излезе, дулата на пушките бяха опрени в гърба му. Застана от ляво на колата, бригантите се доближиха плътно от двете му страни. Бяха готови да стрелят във всеки един момент. Огледа привидно безлюдния район на лагера. Тук ли щяха да го убият?

8

Джони чу рев от мотора на приближаващ се камион. Погледна на север. Един празен камион наближаваше с доста голяма скорост. Светлината не му позволяваше да види кой бе в кабината. Зад камиона на север не се виждаше нищо — само гола равнина.

Разнесе се още някакво бучене. Самолет? Забеляза го на изток, приближаваше се бавно, точно под нивото на облаците. Беше само ниско прелитащ разузнавателен самолет от тези, които правеха милиони снимки.

И така, от тези две посоки не идваше помощ. Беше съвсем сам. Камионът, който вече бе доста близо, вероятно бе част от капана, който му готвеха.

Джони погледна към лагера. Имаше чувството, че някой го наблюдава и го дебне опасност.

Двамата бриганти стояха на крачка зад него от двете му страни. Изглежда гледаха в посока на пристигащия камион. От камиона не се виждаше. че носят оръжие.

Мощната машина мина с рев край тях, отдясно на колата и продължи нагоре по хълма към Дансър. Внезапно спря, вдигайки облак прах.

Някой скочи от високия осем фута под на колата и хукна нагоре към Дансър.

Джони не можа да повярва на очите си.

Беше Бити Маклиъд! Държеше нещо в ръката си. Камшик? Пръчка?

— Бити! — разтревожено извика Джони. Вятърът довя гласа на момчето:

— Аз ще прибера конете, сър Джони. Това е МОЕ задължение!

Бити продължаваше да тича нагоре по хълма.

— Върни се! — извика Джони, но гласът му се удави в бръмченето на самолета и тътена на бурята.

Руснакът имаше проблеми с паркирането. Бе ударил на камък. Но изведнъж отвори вратата и викна след Бити:

— Батушка! Астановка! — Внезапен порив на вятъра заглуши думите му. — Возвратней!

Момчето не спираше да тича. Почти стигна до Дансър.

— За бога Бити, върни се! — изкрещя Джони.

Беше твърде късно.

Иззад един камък, точно зад коня, се изправи бриганте, вдигна картечницата си и изпразни цял патрондаш право в корема на момчето.

Бити за миг политна назад и тялото му хвръкна във въздуха, след което се стовари на земята.

Руснакът тичаше напред към Бити и се опитваше да свали автомата от рамото си.

Още двама бриганти се изправиха от различни места и три Томпсъна загракаха едновременно. Руснакът бе разкъсан на парчета.

Джони побесня!

Двамата му пазачи нямаха шансове. Една крачка назад и Джони се озова зад тях. Сграбчи ги и ги блъсна един в друг като яйца.

Грабна автомата на единия, той се свлече на земята и Джони стовари крак върху черепа му. Повече нямаше да се изправи.

Обърна оръжието срещу другия бриганти и напълни тялото му с патрони от три инча разстояние.

Джони падна на коляно, опря автомата, за да не отскача и помете двамата бриганти, които последни се бяха изправили.

Огледа се за онзи, който стреля по Бити. Никъде не се виждаше.

Петима бриганти се втурнаха откъм лагера и изпратиха оловна вихрушка в негова посока.

Неговият Томпсън засече. Не искаше да зареди. Хвърли го и грабна другия.

Без да обръща внимание на сипещите се като дъжд куршуми, Джони притича, приведен ниско до земята, към падналия руснак.

Коленичи зад тялото, опря картечницата и бомбардира с куршуми петимата. Политнаха назад, но вторият откос ги достигна още преди да успеят да се свлекат на земята.

Джони взе автомата на руснака и го зареди.

Трябваше му онзи бриганти, който застреля Бити.

Отляво и зад гърба му се показаха осем наемника, които досега бяха лежали, скрити от погледа му.

Джони се покри. Изчака и последният да излезе от прикритието си.

Започнаха да се приближават към него, стреляйки.

Джони вдигна автомата до рамото си и внимателно се прицели. Застреля последния от колоната, за да не забележат другите. След това с един откос повали останалите.

От хълма се понесе лавина трупове.

Ларс чу стрелбата долу от гаража. Побягна към платото. След това долови по-острия и отсечен пукот на автомата. Моментално разбра, че Джони не е мъртъв. Бригантите нямаха автомати. Тези оръжия бяха къде по-точни от Томпсъните. Отлично го знаеше. Беше се опитал да намери от тях, но не успя. Спря се.

Автоматът още веднъж стреля продължително. Тежкото стакато на картечниците замлъкна. Ларс веднага реши какво ще е най-добре за него.

Върна се в гаража и хукна да бяга навътре. Видя една стара повредена кола и се намуши под нея. Отново далечен пукот на автомат. Зарови се още по-дълбоко, хлипайки от ужас.

Джони изтича да заобиколи хълма, за да види дали наемника, който застреля Бити е все още зад камъка.

Откъм другата страна на лагера изскочи група бриганти, които започнаха да стрелят с автоматите.

Джони се опря зад един камък, стреля и се отърва от тях.

Търл бе легнал на пода в клетката, за да не го достигне някой куршум. Внимателно се надигна. Животното! Веднага залегна. Очакваше всеки момент животното да стреля по него и да го довърши. Търл на негово място би сторил точно това. Дали ще може да се добере до скрития експлозив и да си направи граната? Но това би го изложило на куршумите и се отказа. Лежеше и дишаше тежко от страх.

Използвайки всяко дърво и камък за прикритие, Джони продължи да притичва към наемника, който уби Бити.

Вятърът се усилваше. Тътенът на бурята се сливаше с изстрелите, а разузнавателният самолет бе съвсем близо отгоре.

Къде, къде беше този бриганти?

Двама наемници изскочиха зад една врата и стреляха по него. Един куршум го одраска по врата.

Джони обърна към тях автомата и ги превърна в две въртящи се топки мъртва плът.

Извади от чантата нов пълнител и го зареди. Маймуната, която търсеше, вероятно се бе скрила зад един порутен трактор. Джони изстреля няколко куршума така, че да рикошират зад трактора.

Затича се натам, без да спира да стреля.

Ето го!

Наемникът побягна. Джони се прицели в него. Бриганти се обърна и стреля.

Джони го преряза на две с автомата.

Самолетът се бе отдалечил. За момент тътенът на бурята утихна. Чуваше се единствено стонът на вятъра.

Джони отново зареди автомата. Набързо обходи полето, като поглеждаше ту един, ту друг от мъртвите наемници.

Един от тях пълзеше и се опитваше да се добере до Томпсън. Джони го застреля.

Изчака. Не се чуваше никакъв звук, който можеше да означава опасност.

Дансър се бе освободил по време на стрелбата и тичаше надолу по хълма.

Джони държеше автомата с една ръка, готов за стрелба. Яростта от битката се стопи. Запъти се надолу по хълма към Бити.

9

Момчето лежеше на покритата с кръв земя, а главата му бе обърната към по-ниския хълм.

Джони беше сигурен, че Бити е мъртъв. Никой не можеше да оживее с толкова много куршуми в корема, при това в такова малко телце.

Чувстваше се ужасно. Коленичи до разкъсаното момче. Искаше да вдигне тялото, затова нежно подложи едната си ръка под главата и леко я повдигна.

Имаше леко дишане!

Очите на Бити се отвориха с трепване. Изглеждаха безжизнени от шока, но го познаха.

Бити раздвижи устни. Шепнеше нещо. Джони наведе глава по-близо.

— Аз… аз не бях много добър оръженосец… нали… сър Джони.

По бузите му се стекоха сълзи.

Джони бе поразен. Детето смяташе, че се е провалило.

Опита се да говори, да му каже, че не е така. Но гласът му бе изчезнал. Искаше да каже на Бити не, не, не, не, Бити. Ти беше забележителен оръженосец. Току що ми спаси живота! Но от гърлото му не излизаше нищо.

Момчето излизаше от шок и безчувствеността, която досега бе притъпявала болката, се стопи.

Ръката му изведнъж рязко се сви в спазъм на агония. По цялото му тяло минаха конвулсии. Главата му клюмна на една страна.

Бе мъртъв. Сърцето му не биеше. Не дишаше. Нямаше пулс.

Джони остана, ридаейки. Не успя да каже на Бити, че греши. Не беше лош оръженосец. Не и Бити. Никога!

След малко взе на ръце момчето и тръгна надолу по хълма. Много внимателно остави тялото на седалката на колата.

Върна се за тялото на руснака и също го прибра в колата.

Уиндсплитър го бе забелязъл и дойде до него. Другите коне също се съвзеха от уплахата и се приближиха.

Джони премести в скута си тялото на момчето и пое към Академията. Понеже караше бавно, конете го последваха. Малката процесия прекоси равнината.

Пътят им отне доста време. Най-после Джони спря до окопа, където толкова отдавна шейсет и седем кадета бяха водили последната битка с психлосите. Остана в колата с тялото на Бити в ръце.

Един от кадетите-часовои ги бе видял да се приближават. Не след дълго от сградата започнаха да наизлизат кадети. Бързо се разчу какво бе станало и продължаваха да идват още и още. Учителят видя от прозореца, че около колата се събират много хора и също слезе. Появиха се Данълдин, Ангъс и Кер.

Джони излезе с мъртвото телце. Искаше да им каже нещо, но не можеше да говори.

Камионите на руснаците пристигнаха, те слязоха и се присъединиха към тълпата.

Няколко кадета се втурнаха към оръжейната и се върнаха с автомати и чанти с пълнители. Започнаха да ги разпределят помежду си. Всички гледаха по посока на лагера.

Все по-силно се чуваха гневни възгласи.

Някои от кадетите тичешком отидоха до стаите си, за да вземат оръжията си.

Тътенът на бурята горе в планината от време на време отекваше долу и гневен, студен вятър шибаше събралите се хора.

Един от камионите на руснаците бе отишъл в лагера и току-що се върна. При спирането му се вдигна облак прах. Руснаците викаха и сочеха към лагера и се опитваха да разкажат какво става там. Никой не ги разбираше.

Откъм Денвър с голяма скорост се приближаваше малка кола. Спря и от нея изскочи офицерът, който следеше за разузнавателните полети на самолетите. Проправи си път през тълпата, а зад него вятърът развяваше дълга лента снимки, отпечатани от принтера. През цялото време обясняваше, че снимките са заснети от самолет, който точно тогава е прелитал отгоре. Опитваше се да разкаже на хората какво се бе случило. Веднага грабнал дисковете и разпечатките и пристигнал право тук.

Най-после един Координатор успя да надвика множеството. Бе разбрал какво са видели в лагера руснаците, които бяха ходили до там с камиона.

— Всички бриганти от лагера са мъртви! Цяла команда!

— Онзи психло Търл все още ли е жив? — извика някой.

От тълпата се разнесе гневен рев. Някои започнаха да преглеждат снимките, да видят дали Търл се вижда на тях.

— Още е жив — извика руският Координатор, който се бе осведомил от хората от камиона.

Тълпата се раздвижи и започнаха да се качват в камионите на руснаците. Самите руснаци бяха строени в редица от един офицер и проверяваха оръжието си.

Полковник Иван се бе приближил до Джони и с виновно изражение гледаше момчето.

— Психлото умре! — каза той.

Джони най-после успя да се овладее. Без да оставя момчето, той се качи отгоре на колата. Погледна ги и всички притихнаха, за да чуят какво ще каже.

— Не — отвърна Джони. — Не, сега не трябва да правите нищо. Околните звездни системи на вселената може би представляват много по-голяма опасност от бригантите. Нашата битка е опасна и много по-голяма. Направихме грешка и заради нея умря това невинно момче. Застрелях убиеца му. Не можем да поправим грешката, но трябва да продължим.

В онзи окоп там са загинали шейсет и седем кадети в последна битка с психлсоките завоеватели преди хиляда години. Когато за първи път видях окопа, за пръв път в живота си изпитах надежда. Не е важно, че са били победени. Важното е, че са се били, въпреки безнадеждното положение. Не са загинали напразно. Ние сме тук. Ние продължихме борбата им. Вие и вашите приятели пилоти контролирате небето на планетата.

Ще дойде време, когато ще имам нужда от един или друг от вас. Ще се отзовете ли?

Всички го зяпнаха. Нима може да пита такова нещо? Почти веднага последва дружен вик на съгласие. Изминаха много минути, преди да утихне. Джони каза:

— Сега ще ви напусна. Трябва да отнеса момчето в Шотландия, за да бъде погребано от собствения си народ.

Джони слезе от колата.

Пилотът, който трябваше да управлява приготвения за руснаците самолет, посочи товарния самолет на руския Координатор. Натовариха конете на Джони. Намериха в колата багажа на Стормълонг и също го качиха.

Руснаците поеха тялото на Дмитри Томов, за да го отнесат у дома.

Без да оставя Бити, Джони се качи в кабината на огромния самолет за транспортиране на руда.

Преди да затвори вратата погледна към множеството хора и каза бавно и отчетливо:

— Сега не е време за отмъщение. — След което мрачно добави: — Все още.

Хората кимнаха. Разбраха. По-късно ще бъде съвсем различно.

Мощният самолет се издигна и направи завой в посивялото от бурята небе.

Смали се и изчезна.

10

В Шотландия го очакваше много по-сериозна криза, толкова сериозна, че имаше опасност да провали всичките му по-нататъшни планове.

Дежурните пилотите на земята насочиха самолета за кацане. Есенни мъгли се стелеха на талази. Шотландците бяха започнали да поправят Касъл Рок в Единбург. Разчистваха и се опитваха да възстановят древните постройки, които преди две хиляди години бяха седалище на шотландския национализъм. Бяха кръстили замъка с оригиналното му гелско име „Дюндин“ — крепостта на хълма. Джони се приземи в един парк под Рок, точно пред руините на някогашната Национална галерия на Шотландия.

Тълпи хора се бяха събрали да го посрещнат и слугите едва успяха да разчистят място за кацане.

За нещастие в лагера в Корнуол бяха получили снимките от самолета и ги бяха донесли в Шотландия много преди да пристигне Джони. Шотландците използваха целия транспорт, наследен от психлосите. Малките товарни самолети служеха като автобуси при транспортирането на обучените машинни оператори.

Семейството на Бити бе пристигнало и Джони им предаде тялото на момчето, за да го облекат и подготвят за погребението. Гайдите свиреха тъжни мелодии, тъпаните бавно им пригласяха. Всички жени плачеха, а мъжете удряха юмруци, но съзнаваха, че войната взема жертви.

Почти се бе стъмнило. Към Джони се приближи почетна стража от шотландски бойци, облечени в традиционните полички и предводителят им любезно обясни на Джони, че ще го придружат до събранието на вождовете. Парламентарната зала в замъка все още не бе възстановена. Вождовете, бързо пристигнали от околните хълмове, се бяха събрали в парка пред разрушената Кралска Академия на Шотландия.

Под звуците на тъжните шотландски гайди Джони тръгна към парка. Откритото пространство се осветяваше, от огнена клада, която бяха запалили по средата. Пламъците се отразяваха в оръжията на вождовете и придружителите им. Събранието бе свикано с една единствена цел: ВОЙНА!

Робърт Лисицата, току що пристигнал от Африка, настигна Джони и тръгна редом с него. Вече бяха пристигнали на мястото на събранието и почетната стража им направи път да минат в средата. Вождът на клана Фергус се изправи да посрещне Джони.

— Искаш ли война? — прошепна Робърт Лисицата в ухото на Джони. — Според мен не трябва! Ще провали всичките ни планове.

— Не, не — каза Джони. — Само война ни липсва сега. Ако няма война, все още имаме шансове.

— Тогава защо — попита сър Робърт — не се преоблече преди да се явиш пред събранието? Можеше да се досетиш, че ще свикат събрание.

Джони изобщо не бе помислил за дрехите си. Погледна се. На рамото на ризата му имаше тъмно петно от кръвта, която бе текла от леката рана на шията. Вече не течеше, кръвта отдавна се бе съсирила. Цялата му риза отпред и панталоните до коленете бяха пропити с кръвта на Бити.

Точно в този момент вожда на клана Кемпбел каза пред събранието следното:

— …и аз казвам, че това е кръвна вражда, която може да се уреди само с война!

Последваха свирепи удобрителни възгласи. „Война!“, „Война!“.

Бойните топори проблясваха на светлината на огъня. Стържещият звук от мечове, извадени от ножниците, бе най-красноречивото потвърждение за война.

Джони се качи на малката каменна платформа, издигната в средата до огъня. Вдигна ръка за тишина. Последвалото мълчание бе наелектризирано от напрежение. Чуваше се само пукота на дървата в огъня.

— Не искаме война — каза Джони.

Не това искаха да чуят от него. Заля то вълна от бурно неодобрение.

— Самата кръв по дрехите му крещи за война! — извика вожда на клана Арджил.

— Убиецът на момчето е, мъртъв! — каза Джони.

— Ами Алисън? — извика вожда на клана Камерун. — Подлото му убийство не е отмъстено! Вождът на бригантите, виновникът за смъртта му, все още е жив! Това е кръвна вражда!

Джони осъзна, че са извън контрол. Настояваха да им бъдат осигурени пилоти и транспорт. Искаха да унищожат цялата бойна сила на бригантите. Веднага! Знаеше, че това е решено още преди пристигането му с бавния товарен самолет. Виждаше как всичките му усилия отиват на вятъра. Ако унищожат онази област в Америка, край на плановете им!

Потърси с очи Робърт Лисицата, но откри единствено море от разярени вождове и бойци. Не смееше открито и пред толкова много хора да говори за плановете си. Ларс доказваше, че може да има предатели.

Опита се да им обясни, че над планетата може би тегне много по-голяма опасност, че не знаят какво е станало на Психло, че съществуват и други извънземни раси, но в бъркотията никой не чу и една дума от това, което говореше.

Най-после едрият и властен вожд на клана Фергус скочи до него и извика:

— Нека говори Мактайлър!

Умълчаха се, но напрежението и решителността им не изчезнаха.

Джони бе уморен. Дни наред не бе спал. Събра цялата си енергия и заговори със силен и убедителен глас:

— Аз мога да ви обещая УСПЕШНА война. Ако ми позволите да застана начело, ако всеки от вас помогне с хора и отдели време за едно дръзко начинание, ако се съгласите да работите с мен през следващите няколко месеца, ще има война, и ще си отмъстим, и ще постигнем вечна победа!

Чуха всяка една дума. След няколко секунди мълчание избухна врява на всеобщо одобрение. Вдигнаха още по-високо бойните топори, мечовете проблясваха на светлината на огъня. Гайдите изведнъж избухнаха в бойни напеви. Викаха името на Джони, докато прегракнаха. Джони слезе от каменната платформа и Робърт Лисицата го поведе. През цялото време мощни ръце го тупаха по гърба, други се опитваха да разтърсят ръцете му. Отпреде му изскачаха мъже с вдигнати пред лицата мечове в знак на преданост. Някой започна да скандира: „Мактайлър! Мактайлър! Мактайлър!“ Гайдите и тъпаните допринасяха за всеобщата врява.

— Разчитах на теб, момче — с благодарност каза Робърт Лисицата, докато го водеше към временното му жилище в една стара къща. Чакаха го баня, чисти дрехи и почивка.

— Само се надявам да успеем!

Погребаха Бити Маклиъд на следващия ден в криптата на старата катедрала Свети Гайлс. Погребалното шествие бе дълго повече от миля.

Джони бе казал на вожда на клана Фергус: „Умря като оръженосец. Трябва да го погребем като рицар.“

Фергус като титулярен крал на Шотландия и на целия Британски полуостров леко опря меч в рамото на Бити и го посвети в рицарски сан.

Един каменар бе работил неотлъчно, за да приготви каменен саркофаг за Бити.

Свещеникът прочете погребалното слово и под тъжния плач на гайдите Бити бе положен в земята.

На една плочка пред гроба на Бити издълбаха:

„Сър Бити.“

„Истински Рицар“

Знаеха, че на Бити щеше да му хареса.

Пати, която бе изпаднала в шок веднага щом научи за смъртта му, в края на погребението получи малката кутийка, която намериха за нея в джоба на Бити. Беше медальонът. Пати безмълвно прочете надписа: „На Пати, моята бъдеща съпруга.“

Сълзите й най-после избухнаха и тя припадна върху съркофага, безумно ридаейки.

Но всъщност Бити не бе изчезнал. Превърна се в легенда. Бъдещите поколения, ако оцелееха, щяха да пеят песни и да разказват приказки за сър Бити, който спасил живота на сър Джони.

ДВАДЕСЕТ И ПЪРВА ГЛАВА

1

Космическият кораб Акнър 2 кръжеше в орбита на четиристотин двадесет и една мили над планетата Земя.

Малкият сив човек седеше в малък сив офис в кораба и оглеждаше някакви малки сиви инструменти.

Беше завършил само част от критическия анализ и никак не бе доволен.

На бюрото му имаше шишенце с таблетки за подобряване на храносмилането. Професията му си имаше своите недостатъци. Трябваше да пие всичко, което любезно му предлагаха, включително билков чай, а той явно не действаше добре на стомаха му.

Малкият сив човек много се тревожеше. Положението му изискваше разрешаването на сложни проблеми, които често опираха до възможно най-консервативна преценка. През дългия си живот често се оказваше в опасни ситуации. Но нито веднъж — той бързо изчисли с калкулатора — през последните триста и тринайсет хиляди години той или предшествениците му не се бяха сблъсквали със ситуация с такъв разрушителен потенциал.

Въздъхна и глътна още една таблетка против лошо храносмилане. В последния пакет информация, предоставен му от комуникатора, имаше елементи, които не се поддаваха и на най-съвършената математическа обработка. Имаше взривни вещества, които можеха да доведат до пълен хаос.

Най-напред светкавична буря не им позволи да видят ясно първия обект. Колкото и тесен да е фикусът на един инфралъчев звуков трансмитер, той все пак е електронно устройство и интерференцията бе не само възможна, но в случая се получи. Той не се смяташе за инженер, не това бе длъжността му. Но инженерите на борда също не успяха да се справят. Като капак на всичко не можеше да го даде за анализ в лабораториите, защото бе на два и половина месеца разстояние от всякаква подобна помощ.

Колкото и да му бе досадно, пусна за седми път информацията от първия обект на дисплея.

Това беше лагерът, главният психлоски минен комплекс на планетата. Няколко човека с оръжия, се криеха зад камъни. Пристигна някаква кола и един човек влезе в лагера. След това от колата слязоха трима, двамата с насочени към третия оръжия.

Много пъти се опитва да получи по-ясна картина на третия, но интерференцията от светкавицата бе силна и не позволяваше. Отново извади една от няколкото „Банкноти от един кредит“, с които се бе снабдил и се вгледа в снимката. Но не можеше да бъде напълно сигурен, че човекът е същият. Нямаше смисъл пак да вика някой от инженерите. Вече го бе сторил.

Декодираният сигнал отново се превърна в образи на екрана. Появи се втора кола. Камион. Някаква дребна фигурка изскочи с оръжие в ръце. Втурна се напред в атака. Всъщност не приличаше особено на атака. Но човекът зад камъка може би е помислил, че е атака. След това стрелбата…

Прегледа набързо боя. Да, сигурно бе човекът от банкнотата. Какъв ужасен сигнал! Обикновено бе много чист.

После след колата тръгнаха коне, мъжът се качи на една кола и говори пред някаква тълпа с малкото момче на ръце…

Ето тук му трябваше ясен образ, а го нямаше. Гласът така се смесваше със светкавици, че на екрана излизаха само снежинки. Само на няколко места беше по-ясно. На екрана се виждаше как вадят оръжия. Но не ги използваха. Дали говорещият от колата призоваваше да няма война?

Кое беше това малко момче, че заради него стана всичко? Принц или някакъв крал?

Е, поне инфрасигналът от островната страна бе по-ясен и речите се чуваха добре. Обещаваха война!

Но срещу кого? Защо?

Беше същият човек. Внимателно проследиха кораба, в който се качи. Прелетя над полюса на планетата.

Все пак не можеше да е абсолютно сигурен, че това бе мъжът от банкнотата — светлината от огъня беше от много дълги вълни и отиваше почти изцяло в долния край на инфрачервения спектър.

Малкият сив човек пак въздъхна. Нямаше как да разбере със сигурност. С такава сигурност, че да може да направи критическия анализ.

Тъкмо посегна да вземе още една таблетка, когато една лампичка замига. Беше сигнал от летателната палуба. Докато бяха в орбита, нямаха какво толкова да правят и такъв сигнал бе рядкост. Натисна едно копче, за да включи екрана, който щеше да му покаже изпращаната картина. След това погледна през прозорчето.

А, да. Очакваше го. Военен кораб! Навлизаше в орбита съвсем близо до тях. Ярко светеше на фона на черното небе. Тези военни кораби винаги се появяваха с излишен драматизъм. Я да видим, диамант с разрез, знакът на толнепите. Чудеше се, кога ли ще пристигнат.

Докосна едно кръгло светещо прозорче, вградено в бюрото. Толнепи… Толнепски военни кораби… има ли корабът мост във формата на диамант? Да… клас Валкор. Валкор… спецификации… а, ето. „Тежат две хиляди тона, захранват се със слънчева енергия, основна батарея от 64 огнестрелни оръдия тип Максън…“ Каква скука са тези спецификации, кой го интересува колко са бойните глави… а, ето: „…плюс петстотин двайсет и четири моряци, шейсет и три операционни екипа…“. За бога, нима компютърния персонал не разбира кое е важно и кое не? „…командва се от полу-капитан, автономен контрол върху местните тактически условия, но липсва контрол върху стратегическите решения!“ Ето това търсеше малкият сив мъж.

Задейства канала за локална пространствена комуникация и включи един видео екран. Появи се лице на толнеп с малък заострен шлем на главата. На шлема се виждаше знака на полу-капитан. Сивото човече разбра, че разговаря с командира на кораба. Натисна едно малко копче, за да може толнепът да го вижда на своя екран.

— Добра космическа среща, сър — каза толнепът. — Аз съм Рогодетел Сноул.

Говореше на психлоски, който бе почти универсален език. Сложи си дебели очила, за да вижда по-добре сивото човече.

— Поздрави, полу-капитане — каза човечето. — Можем ли да ви бъдем полезни с нещо?

— Ами да, Ваше Превъзходителство. Бихте могли, ако обичате, да ни помогнете с жизнено важна информация, отнасяща се за тази планета.

Човечето въздъхна.

— Боя се, полу-капитане, че това, с което разполагаме, все още не може да бъде подложено на критически анализ. Информацията ни не е пълна и макар че винаги се радваме да услужим, страхувам се да не би да ви дадем погрешен съвет.

— Аха. Е, няма да ни отнеме много време да подготвим нещата тук — каза толнепът. — Пътувахме много дълго и екипажът ми още спи, но в следващите няколко часа можем да изпратим разузнавачи и да получим информация.

Сивото човече се опасяваше тъкмо от това.

— Разбира се, и през ум не ми минава да се меся в работата ви, полу-капитане, но не бих ви съветвал да правите това.

— Така ли? Но какво толкова, ще вземем оттук оттам няколко същества и като ги разпитаме, ще разберем каквото ни трябва.

— Полу-капитане, мисля че съм длъжен да ви предупредя, че това няма да даде резултати. От известно време събирам информация и имам всичко, което бихте получили. Мога да ви го прехвърля.

— Много разумно от ваша страна. Ваше Превъзходителство. Но защо да не направим едно бързо нападенийце? Няма да е излишно.

— В интерес на истината, — каза малкото човече — няма да е излишно да се въздържите от нападение. Може би ще се окаже важно да останем тук и да изчакаме.

— Смятате ли, че това са те? — попита Сноул.

— Скъпи приятелю, мисля, че има триста различни заподозрени планети.

— Триста и две, струва ми се — каза Сноул. — Поне така се говори.

— Не можем да ви кажем дали тази е планетата — каза сивото човече — и не мога да ви дам доказателства за различни планети и системи, защото естествено, моята работа е да пазя това в тайна. Но засега вярвам, макар че разполагам с нищожни доказателства, че има вероятност тази да е планетата.

— Аха, разбирам — каза толнепът. — Звучи обещаващо!

— В момента не можем да съдим. Но възможно е едно нападение от ваша страна да разстрои очевидно критичната политическа ситуация там долу, и то не съвсем в наша полза.

— Значи ни съветвате да чакаме — каза толнепът.

— Ами да — отвърна сивият дребосък. — Ще ви изпратя цялата информация, която съм събрал и мисля, че ще стигнете до същото заключение.

— Трудно ще ни бъде — каза толнепът. — Без нападения, без пари от наградата. Но наистина трябва да се съобразим с вашата стратегия.

— Да. И не трябва да предприемаме никакъв ход, който може да попречи.

— Аха — каза толнепът. — И колко според вас трябва да отлагаме — дни, месеци, години?

— Според мен месеци.

Толнепът въздъхна. След това лицето му светна и се засмя. Усмивките на толнепите винаги малко плашеха заради отровните им зъби.

— Добре, Ваше Превъзходителство. Много любезно от ваша страна да ми предложите информацията и аз с радост ще я прегледам. Между другото, можем да ви предложим охрана и защита. Не е изключително да се появи някой кораб на хокнерите, а знаете колко неприятни могат да бъдат.

— Наистина ви благодаря, полу-капитане — с лека досада каза сивото човече, — но както ви е известно, ние не сме в конфликт с хокнерите.

— Не, разбира се, че не — каза толнепът. — Някакви запаси, нещо, с което можем да ви бъдем полезни?

— Благодаря, в момента не. Може би по-късно. Винаги сме ценели любезността ви.

— Вече сме ви задължени — каза толнепът и се засмя. — Заповядайте някой път на чай.

Затвори.

Самата мисъл за чай предизвика болка в стомаха на сивото човече. Посегна за още една таблетка. Като си помисли, това наистина бе най-сложният проблем, с който се бе сблъсквал през цялата си служба.

Таблетката всеки момент щеше да подейства. Изведнъж той осъзна, че могат да се появят болбодите, ховините и кой ли още не. Надяваше се да не се изпокарат помежду си. В сегашната ситуация докладите пътуваха месеци до родната му планета и трябваха още месеци, за да получи оттам някакво съобщение. Чувстваше се доста изолиран.

Пак погледна през прозорчето към настръхналия от оръдия кораб-чудовище, който блестеше до тях на светлината на слънцето. Трудни същества бяха толнепите. Но не бяха по-лоши от болбодите или хокнерите.

Погледна към планетата под тях. Дали наистина беше тя? Ако беше, в известен смисъл щеше да бъде облекчен. Но от друга страна какъв ли огън щеше да се изсипе отгоре й, ако се окажеше вярно!

Въздъхна много дълбоко.

2

Търл преливаше от доволство. Днес се местеше в офиса си!

Имаше няколко неприятни момента. Сутринта изпрати Ларс да се увери, че няма заредени капани. По-добре да умре Ларс, отколкото той.

В лагера бе голяма бъркотия. Генерал Снит бе дошъл да се разпореди с мъртвите тела на избитата бойна група и се бе скарал с двама офицери относно разпределението на труповете. Бяха двайсет и осем, а действащите бойни отряди бяха осемнайсет. Дойде му блестящата идея да разпредели труповете както следва: по един на всеки отряд, два за офицерската столова, шест за жените и децата и два за собствената му маса. Така кавгата бе потулена.

Тринайсети отряд почисти мястото, а пети застъпи на дежурство. Всичко протече гладко и без произшествия. Отнасяха се много любезно с Търл, значи знаеха кой е шефът.

Но след като всичко се бе успокоило, Ларс дотича с крясъци до клетката, за да каже на Търл, че наистина има бомби. Още по-лошо, не знаеше как да ги обезопаси. Търл не искаше да пуска безконтролно долу бригантите — щяха да овонят всичко, пък можеха и да задействат бомбите, затова трябваше сам да иде в офиса си и да се погрижи за капана.

Бомбата бе поставена под бюрото, точно на нивото на коленете. Търл знаеше, че под едната може да има поставена друга, която да избухне след като първата се отстрани, затова внимателно се погрижи да ги обезопаси.

Тъкмо я обезопаси и щеше да я хвърли навън, когато забеляза защипани в нея няколко косъма. Бяха сиви психлоски косми от китката! Козината на Кер бе оранжева. И някой си бе счупил върха на нокъта, докато бе тъпкал експлозива по ръбовете. Беше доста голям, за да принадлежи на Кер.

Като чу от Ларс за капана, Търл помисли, че е работа на животното. Доколкото знаеше, животното бе останало след другите и вероятно тогава е поставило бомбата.

Освен това Търл бе озадачен защо животното не уби и него, когато изби целия отряд бриганти. За втори или трети път животното имаше възможност да го убие, но не се възползва. Странно. Неестествено. Затова реши, че животното е разчитало на заложения капан.

Но козината и нокъта говореха друго. Значи за пореден път животното не бе опитало да го очисти. Абсолютно ненормално поведение. Все пак най-сетне Търл стигна до заключение. Животното толкова си е патило от Търл, че се страхува от него. Това беше правилният отговор!

Търл се успокои, докато не разбра, че капанът е поставен от психлосите от долните спални помещения. Някой се бе промъкнал тайно и бе сложил бомба.

Веднага поиска да бъдат убити. И без това не ги искаше около себе си. Но Ларс се върна и каза, че същата тази сутрин всичките трийсет и трима са били преместени под охраната на кадети й са прехвърлени отвъд морето. Носеше официалния иск за кербанго, храна, дихателен газ и т.н., за да не бъде голословен. Тъй че Търл преодоля страха си и започна да събира притежанията си — речника и резервните капсули с дихателен газ, за да се премести окончателно от клетката в своя офис.

Какво щастие, че се отърва от слънцето и въздуха на тази проклета планета!

Заключи вратата, включи системата за циркулиране на дихателен газ и след малко вече можеше да свали маската си. Какво щастие, че може да седи без маска.

Търл се огледа. Някои неща липсваха. Липсваха устройствата за регистриране на данни от разузнавателните самолети. За какво ли му бяха? Нямаше радиовръзка. И какво от това? Лагерната радиоуредба не работеше. Какво го беше грижа?

Но всичко бе готово за работа. Една от масите не бе където трябва и се опита да я премести, но бе заварена. Дори заварена с бронирана заварка! Я виж ти! Някой е искал масата да бъде точно на това място! А-ха! Ето защо животното е останало след другите. Сигурно е поставил подслушвателни устройства!

Дрехите му не бяха изнесени. По-късно ще се преоблече и пак ще заприлича на нормален психло. Но засега му трябваха само зелените ботуши. Бяха на мястото си. Дори се бе събрал прах около тях, не бяха мръднати нито сантиметър. Обърна десния ботуш, разклати го и ключовете от касите изпаднаха.

Върна се в кабинета си. А-ха! Някой се бе опитвал да разбие касите. Една от вратичките дори бе леко изкривена. Но Търл прекрасно знаеше, че не могат да се разбият. Отключи ги едно по едно. Всичко бе на мястото си. Много добре.

Извади детектора и го огледа. Включи го. Веднага се чу бръмчене! Светлини! По дяволите, наистина имаше подслушвателни устройства!

Цял час Търл се занимава само с отстраняването им. Минимикрофони, миникамери, скенери. Всичките на много скришни места и насочени към работните области.

Преброи трийсет и едно. Докато ги махаше, ги хвърляше едно по едно на бюрото си. Преброи ги още веднъж. Трийсет и едно. Доста работа си е създало това животно! И какъв глупак! Търл можеше да се обзаложи, че е обрал всички подслушвателни устройства от лагера.

Най-после си сложи наметало. Някой бе натрупал цял кош паници с кербанго край стената. Тъкмо щеше да се възползва, но си каза: „Само още една обиколка“ и отново мина навсякъде с детектора. Записука!

Цели петнайсет минути търсеше усилено. Най-после го откри. Беше съвсем мъничко, скрито в най-горното копче на наметалото му. Значи го е носил със себе си.

Трийсет и две.

Провери всичките си дрехи. Не намери нищо повече.

Реши, че е най-добре лично да огледа тръбите, по които циркулираше дихателен газ. Детекторът нищо не показа, но кой знае? Качи се на един стол и като хвана тръбата, тя се разклати. Най-добре да не пипа нищо. Може да влезе въздух. Некачествена работа, но какво друго можеше да очаква?

Отново претърси помещението. Като погледна отрупаните подслушватели, изсмя се на глас. Имаше от всички видове, всеки с етикет на кутията. Една от миникамерите дори бе скрита в светлинната инсталация и нямаше да предава нищо. Глупаво животно!

Изведнъж се сети, че някъде трябва да има скрита захранваща система и реле.

Сложи си дихателната маска и повика Ларс. Минаха по всички коридори. Ето къде беше! Цяла захранваща система, свързана с кабели и скрита в една от нишите за пожарогасители. Измъкна я и я изключи. Можеше да продължи да си работи половин година.

А записващи устройства? Трябва да са поставени някъде в обсег до няколкостотин фута. Върна се и взе един миньорски предавател, включи захранващата система и след малко стигна до записващото устройство. Точно зад вратата на гаража, където всеки можеше да мине и да смени дисковете без да привлече вниманието. Глупаво животно!

Изключи го и го отнесе. Не го интересуваше дали има още такива устройства. И без друго нямаше подслушватели, които да се захранват или записват.

Щастлив, Търл се върна в офиса си, заключи се и пак провери с детектора. Блажена тишина. Никакви светлинки. Чудесно. Най-сетне сам.

Облече си панталони и ботуши. Отвори една паница кербанго и потъна в стола си, наслаждавайки се на лукса.

Към дома, към богатството и властта. Натам бе тръгнал. И този път ще постави такъв капан за животното, че да се хване още щом се приближи.

След като измина почти цял час, реши да се захване за работа.

Но всичко по реда си. Най-добре първо да изчисли колко време ще му трябва, за да приключи. А после ще се заеме с построяването на смъртоносно оръжие, което компанията използваше само в краен случай за пълното унищожаване на някоя планета. След като го използва, това местенце щеше да се превърне в едно петно в небето.

Приближи се до касите и отвори една със скрито двойно дъно.

3

Откак се върна в мината в Африка, Джони не можеше да спи през нощта. Въртеше се и се мяташе в голямото психлоско легло в стаята, която ползваше. Нощите бяха неприятно влажни и горещи. Отново и отново премисляше събитията от близкото минало, отчиташе къде е сбъркал и къде е трябвало да постъпи по друг начин. Животът на едно момче бе твърде висока цена за информацията, която им бе нужна.

Сър Робърт не бе тук. Остана в Шотландия, за да организира противовъздушната отбрана на Единбург. Маккендрик също го нямаше. Предприе пътуване до къщи, за да се погрижи подземната му болница да бъде преместена в нови помещения и да провери справя ли се помощникът му там. Полковник Иван бе в Русия.

Решиха Стормълонг да поостане в Африка, да не би да искат да му отмъстят за това, че бе отстъпил дрехите и самоличността си на Джони за неотдавнашното начинание. Понеже нямаше какво да прави, норвежецът се бе заел с инвентаризация на летателния „хардуеър“ — име за самолетите, което някъде бе срещнал или сам бе измислил.

Благодарение усилията на Стормълонг Джони едва сега започна да разбира какво е било истинското предназначение на базата в Африка. Понеже пренасяха много малко сурова руда — волфрамът се печеше в мината — нямаха товарни самолети за руда. По тази причина се е налагало да транспортират с камиони гориво и дихателен газ от поделението на комплекса в гората Итури. Но в базата в Африка имаше много други самолети, което доведе Стормълонг до заключението, че базата навярно е имала защитни функции. Намериха някакви стари психлоски наръчници и там пишеше, че в случай на атака срещу комплекса край Денвър, от Африканската база е трябвало да контраатакуват изненадващо врага. Точно с това са се занимавали психлосите, които унищожиха.

Стормълонг бе много заинтригуван, като откри няколко типа летателен хардуеър, какъвто преди не би виждал, нито пък бе регистриран в сегашните психлоски наръчници. Във всеки случай не бяха бойни самолети. Бяха машини с двойна функция, доставени за определена цел и след като задачата е била изпълнена, типично за политиката на компанията, са ги закарали в дъното на хангара и са ги забравили. Връщането им на Психло би струвало твърде скъпо и би причинило излишни грижи.

Според бордовите дневници, които си седяха в тях, били са използвани, за да „изкопаят“ огромно количество материал, който се е намирал в орбита около планетата. Някои от металите в предметите били безценни, тъй като рядко се намирали на други места и компанията направила необичаен ход изпратила специална техника.

Ако вратите са добре уплътнени, всеки обикновен боен самолет би могъл спокойно да пътува до Луната и обратно благодарение на телепортационните си мотори, чието движение не зависи от въздуха. Но обикновените самолети не са разполагали с оборудване, което да им позволи да копаят в космическо пространство. Не е възможно да се вадят и прибират разни неща, докато самолетът лети във вакуум. Затова някоя фабрика на Психло или на някоя подчинена планета е преработила няколко тежко въоръжени нападателни самолети за такива цели. Направили са ги да могат да летят редом с някой предмет в пространството, да го хванат с помощта на атмосферни захватки и дистанционно управляеми куки и да го прикрепят към държанките на самолета. В тях все още бяха останали парчета, отчупили се от предметите. Едното парче бе плочка с надпис „НАСА“ и Стормълонг провери в някакъв справочник, но не го намери. Затова заключи, че е било нещо местно.

Джони с безразличие разгледа старите реликви. Уплътнителите на вратите бяха остарели — не може един уплътнител да е годен след единайсет века, посочи той. Всички панти и механизми по вратите се движеха трудно и не можеха да работят нормално. Имаше дори паяжини и паяците поколения наред се бяха хранили с някакви насекоми, които пък са хапвали от тапицерията. Всичко бе в пълен безпорядък. Джони повече се заинтересува от един друг самолет, на който се побираше огнестрелно оръдие.

Все пак Стормълонг имаше на разположение няколко свободни механици, трима пилоти и работилници с всичко необходимо и стегна старите самолети. Дори нарисува по един горящ факел от двете страни на носа, което според него било символ на свободата. Джони трябваше да признае, че Стърмълонг притежаваше усет към изкуството. Но все пак тайно се надяваше, че символът няма да се окаже пророчество за политането на самолета надолу в пламъци.

Като не видя очаквания ентусиазъм, Стормълонг каза:

— Случайно да разполагаш с нещо друго, което може да посети онези неща, които кръжат в орбита на четиристотин мили отгоре?

От няколко дни вече имаше четири светещи обекта отгоре. Отначало бе един, после два, а сега четири.

— Да ги посетим? — Джони не можа да повярва на ушите си. — Та в този самолет вече няма дори оръдия!

— Сложихме — каза Стормълонг. — Всичко работи — екрани, апаратура. Имаше резервни.

— Най-добре провери дали лети, но гледай да имаш под ръка парашут — каза Джони.

— Изпробвах го — отвърна Стормълонг. — Вчера. Копчетата на пулта за управление са малко старички, но лети страхотно.

— В такъв случай недей да летиш горе до онези неща! — каза Джони.

— А, не съм летял. Само ги снимах.

Показа му снимките. Единият бе голям космически кораб с мост във формата на диамант и с много стърчащи оръдия. Другият бе цилиндър с управляваща палуба отпред и плосък отзад. Третият приличаше на звезда с пет върха, на всеки от които имаше нещо подобно на оръдие. А последният бе сфера с нещо, подобно на пръстен около нея.

— Хей, — каза Джони — този последният отговаря на описанието, онзи с малкия сив човек. Дето уж си се блъснал в него, пък не си се блъснал.

— Точно така — каза Стормълонг. — Под наблюдение сме.

Джони знаеше, че са под наблюдение. Никой враг не можеше да има монопол върху това. Бяха преместили основната самолетна база и командването в Корнуол. Част от въоръжението им беше тук. Дванайсет самолета обикаляха земното кълбо и на всеки няколко часа прелитаха над мината в Америка. Регистрираха и предметите в орбита, макар не толкова добре, защото разузнавателните самолети бяха предназначени предимно за наблюдение по повърхността на земята. Не, никой от потенциалните им врагове не можеше да има монопол. Сухопътните защитни сили също бяха нащрек. Но Джони прекрасно знаеше, че защитата им е крайно недостатъчна.

Тази нощ изобщо не можа да заспи. Данълдин закъсняваше с първите записи на дейността на Търл и Джони дори не знаеше ще станат ли изобщо записи. Изключено бе да си разменят информация по радиото. Тъй че Джони бе в пълно затъмнение.

Най-после не издържа да лежи, стана и започна да крачи из стаята. След това реши да излезе от лагера. Горещо, влажно. Долу от езерото се чуваше рев на лъв. Небето бе захлупило земята. Внезапно го обхвана желание да вдъхне малко студен въздух и да погледа звездите.

Наблизо имаше два бойни самолета, готови да излетят, ако е необходимо, но те бяха нужни за защита. Старата находка на Стормълонг също бе под ръка, тъмнозелена на светлината от лампите в лагера. Импулсивно, искайки да се откъсне от непрестанните си мисли, Джони отиде до дежурния офицер, съобщи му къде отива и взе маска и летателен костюм.

Наистина пултът за управление бе малко стар. Копчетата за летателен баланс бяха по-големи и на друго място. Имаше и други разлики, но какво толкова? Облече защитна жилетка, завърза се и затвори плътно прозорците. Издигна нагоре старата трошка.

Мина през облаците и звездите се показаха. Джони винаги летеше с огромно удоволствие. Още от първия ден, когато се издигна във въздуха, до ден днешен продължаваше да изпитва радост и очарование. Черно небе и ярки звезди, половин луна, покрити със сняг върхове, подаващи се над завесата от облаци. Джони усети как част от напрежението му изчезва.

Просто се наслаждаваше на полета. Определено тук бе по-хладно.

По навик включи екраните. Чу се сигнал! Погледна екрана, за да види какво става. В орбита трябваше да има четири обекта. Само че бяха ПЕТ! Нов обект се приближаваше до първите четири, които бяха по-ярки и по-стабилни от звездите. На около четиристотин мили отгоре.

Последното нещо, което му минаваше през ума, бе да се качи горе да ги „посети“. Не познаваше корабите им, нито пък познаваше достатъчно своя. Нямаше подкрепа. Пък дори тази находка от древността да можеше да долети до Луната и обратно, не, благодаря, нямаше нужда от подобни експерименти.

Но може би поне ще успее да направи по-добри снимки. Снимките на Сторми бяха правени през деня и не бяха много ясни заради ултравиолетовите лъчи. Издигна самолета на височина двеста мили и се зае да приготви записващите устройства.

Какво беше това? Лъч от новия, петия кораб? Да. Още един? Да не би да стреляха по него?

Приготви се за отбрана, но изведнъж видя как върху петия кораб се изсипа буря от лъчи, изстреляни от един от четирите кораба. Хей! Петият кораб обстрелва един от първите четири и той отвръща на огъня!

Бързо натисна няколко копчета и скъси разстоянието до около сто и петдесет мили. Бе толкова съсредоточен върху записващите устройства, че не разбра как бе започнал да стреля по корабите с максимална свръхзвукова скорост.

Невероятно! Петият кораб и един от другите четири бяха улучени. Изскочиха синьо зелени потоци светлина с червено по средата. От ударите се появиха оранжеви отблясъци.

Изведнъж осъзна, че стават заплашително големи на екраните му. На едно психлоско цифрово устройство цифрите се сменяха с шеметна бързина в съответствие със скъсяващата се дистанция. Седемдесет и пет мили.

Натисна копчето за смяна на посоката и стрелбата спря отведнъж.

Джони поведе съборетината в пълен ход надолу и се измъкна оттам. Не такава война искаше. Дори не знаеше, че има работещи оръдия.

На около сто мили над земята намали скоростта. Като падна до петдесет мили, продължи да лети хоризонтално.

Погледна назад. Вече не стреляха. Просто си седяха горе. Петият явно се бе примирил с присъствието на другите.

Джони поклати глава. Никак не му бе времето да върши щури и безразсъдни неща. Беше направил точно това, което забрани на Сторми — беше отишъл на посещение.

Самолетът се бе загрял от триенето с въздуха. По принцип това не би трябвало да му влияе, но се загря, а Джони бе излязъл за глътка студен въздух. Ако бе възнамерявал наистина да ходи горе, щеше просто да се качи на обикновен боен самолет и да провери дали уплътнителите му са здрави. И щеше непременно да провери дали оръдията му са заредени и работят. Сър Робърт не би се гордял с него.

Отново се чу сигнал. Отдолу, на около сто хиляди фута височина. Дали идваше от Шотландия? Или от Америка?

Горещо или не, спусна се надолу, за да установи кой идва. Включи локалния предавател и още преди да заговори, от близкия самолет се чу глас:

— Не стреляй! Ще се оженя за дъщеря ти! — Беше Данълдин.

Джони се засмя. За пръв път откак се върна от Америка.

Смени курса на стария самолет и тръгна след Данълдин надолу към мината.

4

Малкият сив човек търпеливо въздишаше в малката си сива кабина. Е, не чак толкова търпеливо. Храносмилането му бе все тъй зле, а сега и това.

Нещата бяха достатъчно объркани и без военните нации да влизат в бой помежду си. Но това бе военен въпрос — не политически, не икономически, не стратегически, следователно той не трябваше да се намесва. Беше само наблюдател.

На отделните екрани вече се появяваха четири лица. И ако продължаваше така, трябваше да помоли офицера по инсталациите да постави още екрани. Кабинетът му щеше да се препълни.

Полу-капитанът толнеп изглеждаше доста ядосан и постоянно нагласяше очилата си.

— Не ме интересува дали си изненадан, че ме виждаш. Нямам никаква информация, че нациите ни воюват.

Лицето на ховина беше светло лилаво. Ставаха такива, когато някой силно ги провокираше. Квадратният му шлем бе наведен напред върху овалната му глава и притискаше антените на ушите му. Беззъбата му уста бе изкривена, сякаш искаше да захапе някого.

— Не можеш да знаеш кой воюва и кой не! Излетял си от базата най-малко преди пет месеца!

Супер-лейтенантът хокнер, който командваше звездообразния кораб изглеждаше малко смешен със своя монокъл и голямото количество сърма в плитката си. Удълженото лице, върху което нямаше нос, изразяваше презрение — така биха го определили неговите сънародници от Системата Дюралеб.

Болбодът беше просто грозен, както всички болбоди. Бяха по-големи от психлосите, но някак безформени. Интересно бе как изобщо се справят с „ръцете“ си — винаги бяха свити в юмруци. Високата яка на пуловера му стигаше почти до големия му каскет. За болбодите бе унижение да носят табелки за самоличност, но малкият сив човек знаеше, че това е лидер Паундън, командващ цилиндричния космически кораб. Несъмнено той имаше лошо мнение за всички останали дегенерати.

— Добре! — отсечено каза толнепът. — Воюват ли расите ни или не?

Ховинът отговори:

— Нямам никаква информация дали воюват или не! Но това не значи, че не воюват. Колко пъти до сега се е случвало кораб на ховините мирно да спре някъде и подло да бъде нападнат от толнепи!

— Ваше Превъзходителство! — рязко каза толнепът, като забърка неочаквано сивото човече. — Имате ли някаква информация воюват ли толнепи и ховини или не?

Въпросът бе военен, но все пак на границата с политиката.

— Корабът-куриер, който ме посрещна тук, не спомена нищо такова — уморено каза той. Може би някой от екипажа имаше друг вид таблетки против лошо храносмилане. Не, едва ли. В последно време продаваха само Мелосмил. Искаше му се да престанат да се карат.

— Виждаш ли? — изсъска полу-капитанът толнеп. — Няма война. И въпреки това идваш и без никакъв повод нападаш кораба ми и пробиваш металната обшивка…

— Наистина ли съм ти пробил обшивката? — изведнъж прояви интерес ховинът.

— Хайде, хайде сега — каза супер-лейтенантът хокнер. — И двамата съвсем се отклонихте от въпроса за непознатия нападател. Ако искате, оттеглете се някъде двамата и по-добре по-надалеч. Но аз искам да знам кой и какъв беше този нападател.

Болбодът се намеси:

— Може да са само психлоси.

— Знам, старче — каза хокнерът, като нагласи монокъла си. — Само че направих проверка и такъв психлоски военен кораб няма регистриран. — Показа на екрана някаква книга: „Известни типове психлоски военни кораби“. Естествено, беше на психлоски. Всичките владееха този език и в момента общуваха помежду си на него, тъй като не говореха езиците на другите. — В книгата го няма.

Ховинът с радост изостави темата за нападението му над толнепския кораб, макар че бе много изненадан да ги завари тук.

— Никога не съм виждал такъв.

Болбодът разсъждаваше по-практично:

— Защо ли изчезна точно когато спряхте да стреляте?

За известно време всички мислиха. След това хокнерът нагласи монокъла си и каза:

— Мисля, че знам. Предполагал е, че вниманието ни ще бъде отвлечено и тази — следващата дума бе изречена с презрение — битка ще унищожи някои от нас, а той ще довърши повредените остатъци.

За известно време обсъждаха версията. Малкият сив човек учтиво слушаше военните им теории. Не го засягаха. В крайна сметка достигнаха до заключението, че работата е била точно такава. Непознатият се е издигнал, готов да се възползва от „битката“ и да доунищожи останалите, когато вече няма да могат да се защитават.

— Мисля, че са доста хитри — каза хокнерът. — Може би долу има други такива кораби и чакат в готовност.

— Този можех да го глътна на една хапка — каза ховинът.

— Можех да го изкарам от строя с един удар — каза болбодът. — Ако бяха достатъчно силни, щяха още преди няколко дни да се качат тук и да ни ударят. Не мисля, че са психлоси и никога не съм чувал за раса, която да има за знак горящ факел. Затова според мен са много слаби. Не знам какво ни пречи да слезем долу и да ги пометем. Всички заедно, с обединени сили!

Обединяването на силите бе съвсем нова идея. Останалите трима винаги бяха считали болбодите за глупави, макар и силни, и сега го погледнаха с уважение.

— Никога, никой от нас, не е успявал да нанесе силен удар на психлосите — обади се хокнерът. — Но на мен наистина ми се струва, че не са психлоси. Странен кораб, странен знак. Тъй че, нищо чудно да се окаже фасулска работа да слезем долу като обединени сили и…

— Да ги смажем и да си поделим плячката — довърши толнепът.

Това вече граничеше с политиката. Тъй че малкият сив човек трябваше да се намеси:

— Ами ако те са онези?

Затова бяха тук, да решат точно този въпрос. Започнаха да разискват и предъвкват нещата. В крайна сметка единодушно решиха да действат с обединени сили. Всеки новодошъл можеше да се чувства поканен. Ще чакат да се върне малкият куриерски кораб, който малкият сив човек бе изпратил до базата, макар че можеха да минат месеци. Ако се върнеше с новината, че ОНЕЗИ са открити другаде, щяха да слязат, да ударят планетата и да си разделят плячката като компенсация за изгубеното време. Не изготвиха план за разпределяне на плячката, тъй като всеки си имаше свои идеи какво ще да стане, след като настъпи този момент. Приеха решението.

— Ами ако междувременно нещо се случи и разберем, че това са ОНЕЗИ? — попита малкият сив човек. Насилие, насилие. Военните нации приказваха само за насилие и смърт.

Ами, решиха те, това като че ли е политически въпрос, но ще импровизират. Ако се окаже, че това са онези, вероятно ще трябва да бъдат наказани с унищожение, тъй че се прилага същия план.

Малкият сив човек за пръв път виждаше командири на вражески кораби да достигнат съгласие по някой въпрос. Но времената бяха необичайни.

Като изключиха екраните, сивото човече посегна за още една таблетка Мелосмил, но я върна в шишенцето.

Дойде му на ум, че може да слезе долу и пак да посети възрастната жена. Може би имаше противоотрова срещу билков чай.

5

Бяха навели глави един до друг пред тъмно зеленото отражение на екрана. Бяха в малка стая на най-ниското ниво на базата в Африка, която преди бе служила като склад за олово. Джони за пръв път наблюдаваше плодовете на по-раншната си работа.

Имаше записи от десет дни и дисковете представляваха доста солиден куп. Данълдин обясни, че не е могъл да дойде по-рано. Много от пилотите завършваха и трябваше да положат последните си изпити. При толкова много работа щеше да е подозрително да замине за Африка. Освен това бе взел със себе си четиринайсет нови пилоти и Джони, и Стормълонг щяха да ги въведат в първите стъпки на бойните умения. Бяха добри момчета — шведи и германци. Кер обучаваше машинни оператори с пълна пара. Всяко племе искаше да има багер и ниско летящи камиони, които да използват като автобуси. Браун Лимпър продаваше на племената техника дори от съседните на тях мини, които фактически им принадлежаха и им бяха нужни оператори. Товарните рудни самолети разнасяха по целия свят машини и за тях трябваха пилоти. Ангъс бе дошъл с Данълдин, защото едва се въздържаше да не застреля Ларс Торенсон, като го срещаше.

Освен това стоеше въпроса за страница ПЪРВА.

Джони превъртя началните записи с настаняването на Търл. Достатъчно му бе да разбере, че след като си е тръгнал, наистина са му погодили хубав номер. Бяха поставили трийсет и два фалшиви подслушватели, дори захранваща система и записващи устройства. Търл бе повярвал. Като видя, че използва миньорски предавател, за да открие връзката между захранващите канали и записващите устройства, Джони за момент изтръпна, но си даде сметка, че тяхната захранваща система работи със земни вълни.

Двойно дъно в касите! Изобщо не подозираше за него, просто защото касите изглеждаха бронирани. И тази огромна книга, която извади — беше широка около три фута, дълга два и дебела поне седем инча. Такава тънка хартия до сега не бе виждал. Имаше хиляди страници!

Всяка страница бе разделена на около четиресет колони. В лявата част най-широката колона показваше името на системата и под нея имената на планетите от съответната системата. От ляво на дясно следваха колони, които описваха всяко движение на планетите като например скорост и посока на движението, точност, усукващ момент, тегло, характеристики на слънцето или слънцата, ако бяха две или три.

В колоните непосредствено до всяка планета от системата се отбелязваше собственото тегло на планетата, въртящ период, атмосфера, температура на повърхността, раси, координати на градовете, относителна оценка на металите в символи и стойността на галактическите кредити, а също и местонахождението на мините, ако имаше такива.

Всички скорости и посоки на движение се изчисляваха спрямо нулевия център на тази вселена и триизмерни координати, като неизбежно се използваше психлоската цифра единайсет, нейни дроби и степени.

Дни наред Търл бе седял и отгръщал страница след страница, една по една, като винаги проследяваше с лапа една и съща колона. Беше прелистил цялата книга. Разполагаха с всяка една страница!

— Освен страница едно — каза Данълдин. — Не разбирам няколко от символите, защото са съкращения. Погледни колко са ситни цифричките. Прегледахме записа и разбрахме, че не разполагаме с първата страница. Решихме, че на нея е кодът на символите и Търл го знае така добре, че никога не му се налага да го поглежда. Но виж последния диск.

Джони бе леко зашеметен. Изобщо не подозираше, че има толкова населени системи, да не говорим за планети. Хиляди и хиляди, и хиляди. Ще трябват месец-два само да се преброят! Шестнайсет вселени! И това бяха само вселените, от които психлосите се интересуваха. Такова знание вероятно е било събирано в продължение на няколко хилядолетия. Погледна от близо написаното. Можеше да се закълне, че го бяха писали чинкоси. Отдръпна се малко.

— Не разбирам някои от символите — каза той.

— Точно това се опитвам да ти кажа. Това бе една от причините за забавянето ни. Не исках да те карам да се пържиш, докато чакаш някакъв ключ към символите. Затова чакахме ние. Погледни последния диск.

Джони го пусна. Търл бе хвърлил книгата на земята и вентилаторът случайно бе отгърнал корицата. И ето ти страница едно. Бяха изредени всички символи, заедно със значението им.

— Имаме всички позиции и координати на шестнайсет вселени! — възкликна Джони. След това се поотрезви. — Какво е търсил Търл?

Търл бе захвърлил книгата на пода с отвращение. Това личеше съвсем ясно. Джони продължи диска. Чу се цветиста психлоска псувня, което не им помогна кой знае колко.

За цели два дни на бюрото му седеше празен лист, без да напише нищичко върху него. А сега едва не счупи химикала си, като написа една цифра.

Джони се върна към един по-преден диск и се вгледа по-критично в колонката, която Търл следеше с лапата си. Символът отгоре й означаваше „Време на телепортация към за Психло“. Джони разбра. Търл се опитваше да намери незаето време на Психло, тъй че пратката му да не се сблъска с тази на някоя друга планета. Джони бе запомнил още от времето на обучението си в лагера, че психлосите не променят тези разписания десетки години наред. Като гледаше колко много планети изпращат и получават пратки от Психло, телепортационната им платформа сигурно работеше денонощно. Освен това бе останал с впечатлението, че на една планета не може да има повече от една платформа, защото се получава интерференция. Втората платформа можеше да бъде най-близко на петдесет хиляди мили, а тъй като диаметърът на Психло беше само около двайсет и пет хиляди, имаха само една площадка.

Тъй че, ако Търл не искаше да се сблъска с нечия друга руда или претопен метал, предназначен за купувачи или може би за военни цели, трябваше внимателно да подбере незаето време.

Ако се телепортираше руда или машини, ставаше бързо. Но за хората трябваше повече време. Търл не искаше да рискува със собствения си врат.

Числото, което написа с такова отвращение, като едва не счупи химикала си, беше „Ден 92“!

Беше принуден да се спре на период от време чак след пет месеца. От количеството кербанго, което беше погълнал, ставаше пределно ясно, че мисълта да прекара още пет месеца на „тази прокълната планета“, както сам се бе изразил, бе непоносима за него.

Бе принуден да избере следващата полугодишна дата за планетата Земя. И в крайна сметка до следващия ден се бе примирил с липсата на друга възможност.

Джони много се изненада, защото очакваше следващите дискове да покажат началните изчисления от работата по поправянето на площадката. Но нямаше нищо такова.

Търл отиде до друга каса и отвори ЗАДНАТА й ЧАСТ. Измъкна някакъв пакет и с двете лапи. Явно беше тежък.

Разопакова го и взе някакви големи клещи, с които можеше да се повдигне дори голям камък. Отвори ги на около четвърт инч и ги пъхна в пакета.

Отначало не се виждаше какво вади от там. След това го изпусна и то падна на пода. Търл яростно изпсува.

Наведе се с клещите и вдигна нещо сиво, не по-голямо от грахово зърно. За миг се видя петното на пода. Джони спря кадъра. Металният под бе пробит, и то доста дълбоко.

Търл успя пак да хване с клещите малкия предмет. Не беше никак лесно, понеже бе потънал навътре в пода. Постави го обратно на масата. Джони направи набързо едно изчисление. Знаеше приблизително колко е силен Търл. На базата на усилията му и теглото на Търл излизаше, че това малко късче метал тежи грубо казано около седемдесет и пет фунта.

Джони се зае за работа. Извика Ангъс и го накара да снеме с апарата за анализ на метали сигналите от диска и да ги увеличи. Отиде да вземе книгите с кодовете на металите.

Следващите три часа се мъчиха с резултатите от анализа. Нямаше ги никъде! Психлосите не бяха отбелязали тези символи в нито една книга. Имаха си работа с метал, с който психлосите разполагаха, но не бяха регистрирали.

Джони се опита да определи от теглото и обема и с помощта на периодична таблица какво бе атомното число.

Земните периодични таблици не можеха изобщо да помогнат. Това нещо би се наредило много след края им.

Прегледа психлоските периодични таблици, толкова различни от някога правените таблици на Земята. Имаше много елементи, чието атомно число бе голямо колкото това, дори и по-голямо, но не знаеха името… Изведнъж Джони се сети, че ако го няма в кодовите книги, най-вероятно няма да го има и в таблиците.

— Ще ми се да разбирам от тези неща — каза Джони.

— Ей, момче — каза Данълдин, — според мен си направо вълшебник. Аз още преди два часа ударих на камък и спрях да приемам и предавам.

Джони обясни:

— Това са атомни числа. Предполага се, че атомът е съставен от ядро от енергийни частици, някои от които имат положителен заряд, а други никакъв. Броят на частиците с положителен заряд се нарича атомно число и тези частици, заедно с незаредените, съставляват атомното тегло. Освен това около ядрото кръжат частици с огрицателен заряд в тъй наречените „пръстени“, само че не са точно пръстени. По-скоро представляват нещо като обвивка. Както и да е, от ядрото и частиците с отрицателен заряд зависи какъв е елементът. Горе-долу това представлява периодичната таблица, простичко казано.

Само че, едно време хората на земята са съставили таблицата на основата на кислорода и въглерода, струва ми се, защото те са имали най-голямо значение за тях. Човекът е направен от кислород и въглерод. Но психлосите имат различен метаболизъм и изгарят други елементи за енергия, тъй че таблицата им е различна. Освен това психлосите работят с много повече вселени и имат метали и газове, за които едновремешните учени на земята никога не са чували.

Освен това, древните хора на земята не са отчитали различните разстояния между ядрото и пръстена. Нямали са представа, че едно ядро и пръстен, отдалечени на определено разстояние, дават съвсем друг елемент, ако разстоянието се промени. Разбираш ли?

— Момче — каза Данълдин, — тъпият звук, който току-що чу, бе от удара ми на камък.

— Не си единствения — каза Джони. — Аз удрям на камък всеки път, когато се оплета в тези неща. Но работата е в това какво смята да прави Търл. Това не е компонент от апаратурата за телепортиране!

Прегледаха и други дискове. За Търл металът бе като хартията за човека — с такава лекота работеше с него.

Търл бе накарал Ларс да му донесе някаква берилиева сплав и едва не им проглуши ушите, когато Ларс се върна и каза, че не успял да открие никъде, а Търл му кресна, че скапаната сплав се използва за обшивка на превозни средства и да иде долу в скапания гараж, и да вземе от резервните части на скапания Зът, и да му донесе един лист от скапаната сплав!

След малко Ларс се върна, пъхтейки и донесе един лист от метала, който шумолеше, докато го размахваше. Търл го изрита и заключи вратата.

Направиха бърз анализ на метала и дори Данълдин успя без никакви проблеми да се оправи с кодовите названия. Сплавта беше от берилий, мед и никел.

Търл взе някакви ножици и с уверена ръка разряза листа. След това сгъна краищата и се получи нещо като кутия. Закали ги с молекулярна спойка. Имаше капак, който пасна съвсем точно. Постави дръжка, за да може да повдига кутията. След това изряза дупка на дъното. Започна да се смее, от което веднага разбраха, че готвеше нещо доста отвратително.

Стана много хубава кутия. Излъска я и заприлича на бижу, златиста на цвят. Беше красива. Имаше формата на шестоъгълник, ъглите и страните бяха съвсем точно премерени. Стана почти като произведение на изкуството. Капакът лесно се махаше. Бе около един фут в диагонал и пет инча висока.

На следващия ден продължи да работи от вътрешната й страна. Направи няколко пръчици, доста фини, които закрепи с панти към всеки ъгъл на кутията. Опираха в капака. Когато се вдигнеше, пръчиците изтласкваха торбички, все още празни, към центъра на кутията. Изпробва ги няколко пъти и се изсмя още по-доволно, като погледна от дупката на дъното. Капакът равномерно се вдигаше. Всяка от пръчиците изтласкваше празната торбичка към центъра на кутията.

След това подгони Ларс да му намери различни вещества и в крайна сметка струпа на бюрото си три метала и три неметала. Бяха съвсем обикновени елементи, както установи апарата за анализ: желязо, силиций, натрий, магнезий, сяра и фосфор.

Защо? Какво искаше да прави?

Джони се порови в няколко книги. Натрият, магнезият, сярата и фосфорът имаха едно общо нещо помежду си. Всички се използваха по един или друг начин в експлозивите. Понеже познаваше Търл, Джони знаеше къде да провери. Но не мислеше, че в такава комбинация ще се получи взривна смес, защото те бяха събрани едно върху друго на бюрото и нищо не се получаваше. Желязо и силиций? Изглежда наистина бяха много разпространени в състава на земната кора и ядрото.

Доста притеснен, Джони разгледа един по-късен кадър. Ами ако Търл приготви нещо и го скрие отвън, без да знаят? Какво замисляше този дявол? А! Търл не бе направил нищо с шестте елемента, но странният метал с форма на грахово зърно бе изчезнал. Джони върна записа.

Търл бе извадил металното топче, бе го премерил и пак го бе прибрал в чекмеджето с двойно дъно. Мястото, където бе престоял металът, бе вдълбано!

Направи нещо като кошничка от скоби, за да задържи топчето точно в средата. Само че не го постави в нея, защото го бе прибрал в чекмеджето. След това постави шестте вещества в торбичките над пръчиците.

Като се отвореше капака, пръчиците ги избутваха в центъра. Щяха да влязат в реакция помежду си и с металното грахово зърно.

След първата битка с психлосите Джони бе научил някои неща за радиацията и елементите. Знаеше, че е нужно само СТИМУЛ за елементите, за да се получи верижна ядрена реакция.

Само че Търл не работеше с радиация от уран. Нямаше как. Не и след като знаеше какво ще се случи с дихателния му газ!

Значи това грахово зърно е някакъв по-висш тип стимул.

Доколкото познаваше Търл, щеше да е смъртоносно. Беше убеден, че ако някой повдигне капака на кутията, в центъра на която е това тежко, тежко парче метал с големината на грахово зърно и всичките метали се блъснат в него, ще се случи нещо ужасно.

Търл прибра и заключи хубавата кутийка, почисти всичко и отвори един учебник по математика, озаглавен „Уравнения на силата“. Това нямаше нищо общо с телепортирането. Какво бе намислил?

Точно тук свършваха записите.

Часовникът показваше следобяд, не бяха спали, не бяха хапвали нищо.

— Сега знам кой е измислил Сатаната — каза Данълдин. — Името му е Търл.

6

След като Търл явно не работеше върху проблема с телепортацията, който беше ключ към цялата дилема, Джони също се зае с други неща за момента.

Все още имаше някаква надежда да проникнат в тайната на психлоската технология, ако психлосите, които бяха в базата, оцелеят и се съгласят да им сътрудничат. Ако успеят да извадят двата метални къса от главата на някой психлоски инженер, имаше вероятност да разрешат част от загадките, а това би увеличило шанса планетата да остане под техен контрол в бъдеще.

Доктор Маккендрик се бе завърнал. Двама от хората им в базата в Африка се бяха заразили от „малария“, както докторът определи болестта. Заразата се разнасяла от комари. Доктор Маккендрик бе осигурил хинин от южна Америка и ги накара да изпомпат водата от всички локви в базата. Поставиха мрежи на тръбите от въздушната инсталация и положението изглеждаше под контрол.

По-трудно бе да контролират състоянието на тримата пациенти-психлоси на доктор Маккендрик, двама от които бяха инженери. Състоянието им не се подобряваше. Не бе ясно дали ще оживеят.

Трийсет и тримата психлоси от лагера в Америка пристигнаха без произшествия. Настаниха ги в едно предварително приготвено за целта отделение в спалния етаж. Съобщиха, че са „безследно изчезнали при катастрофа над океана“.

Но докторът не хранеше големи надежди. Една вечер сподели с Джони в своето подземно хирургическо отделение:

— Опитах всичко възможно. Не може да се стигне до тези неща, без да се повреди структурата на черепа. При всички трупове, върху които съм работил досега, винаги се чупи или някоя основна кост, или се къса някой от възловите нерви. Металните предмети са били поставени в меките черепи на новородените и дори само след няколко месеца изваждането им е невъзможно заради втвърдяването на костите. Ще продължавам да работя, но нямам особени надежди.

След срещата с доктор Маккендрик, Джони продължи да мисли по въпроса. Напоследък проблемите явно бяха значително повече от разрешенията. Усещаше, че ако скоро не направи нещо, човешката раса може да бъде заличена от Земята.

Някой го извика по име. Минаваше край една от вратите, където бяха настанили новопристигналите психлоси от Америка. На вратата имаше малко прозорче и вграден радиопредавател.

Беше Чърк!

Никога не бе имал взимане даване с нея. Макар че беше празноглава и често си вадеше грешни заключения, досега не бяха влизали в конфликт.

— Джони — каза Чърк, — искам само да ти благодаря, че спаси живота ни.

Джони разбра, че някой е говорил с психлосите, най-вероятно Данълдин.

— Като си помисля само какво е смятал да направи ужасния Търл — да ни избие всичките — козината ми настръхва! Винаги си ми бил симпатичен, Джони. Знаеш го. А пък аз знам, че спаси живота ни.

Джони каза:

— Няма защо да ми благодариш. Мога ли да направя нещо за теб?

Изглеждаше доста разчорлена. Нямаше дрехи, само една наметка, козината й бе сплъстена.

— Не — каза Чърк. — Просто исках да ти благодаря.

Джини отмина и стигна почти до средата на коридора, когато се усети колко необичайно нещо се бе случило. Една психло да му благодари? Да изказва симпатиите си? И без да иска нищо? Невъзможно! Никога не бе имал работа с жени психлоси. В компанията нямаше много такива. Но благодарност от психло? Абсурд!

Реши да действа бързо. Само след десет минути главата на Чърк бе подложена на минерален анализ. След двайсет минутна проверка имаха отговора.

Чърк нямаше бронзов предмет в главата си. Имаше някаква сребърна капсула, но с различна форма и големина.

От лагера в Америка бяха пристигнали дванайсет жени психлоси и след доста шум и бъркотия установиха, че нито една няма бронзов предмет в мозъка. Всички имаха сребърни капсули като тази на Чърк.

Двама пилоти и Маккендрик, увит в кожи, отлетяха през облаците към моргата и след като студеният вятър добре ги продуха, намериха сред мъртвите три жени психлоси.

Още същата нощ Маккендрик показа на Джони и Ангъс сребърната капсула. Беше я извадил от черепа на една от жените.

— И тези не могат да се извадят — каза доктор Маккендрик. — Структурата на женския череп е още по-сложна. Мога само да заключа, че тези капсули подават различен сигнал на мозъка.

Явно бе така.

Както и да е, поне бронзовият фактор на жестокостта липсваше у жените. Тъй че, още на следващата сутрин Джони отиде да поговори с Чърк.

— Какво ще кажеш, искаш ли отново да работиш? — попита Джони.

Ами това би било чудесно. Джони наистина бе симпатяга. И без друго тя вече не може да се върне на Психло. Търл бе съсипал досието й в компанията и никога повече нямаше да я наемат на работа заради черните печати на неподчинението, които Търл бе лепнал на всяка страница от досието й. Ако й обещае, че няма да я изпраща обратно на Психло и ще й плаща двеста галактически кредита на месец, нямаше нищо против да работи, тъй като и без друго бездействието я подлудяваше, а и страдаше от липсата на козметика.

От известно време бяха започнали да изземат всички кредити от касите на компанията, от портфейлите на мъртви психлоси и от разни тайници. В момента имаха в обръщение около два милиона кредита, тъй че двеста кредита на месец нямаше да са проблем. Сключиха сделката.

Дадоха на Чърк дихателна маска и един часовой да я придружава и тя веднага намери няколко ярда плат. Придружиха я до езерото, където тя се изкъпа, без да обръща особено внимание на крокодилите. След това поиска достъп до стаята с мостри от минерали. Взе малко бял гипс, сложи го в хаван и го стри. Изсипа го в пликче. Взе малко мед, смеси го с киселина, кипна сместта и после проми утайката. Разбърка я с машинно масло и я изсипа в метален съд. После взе от склада тракторна боя, свари я, докато се получи пурпурно-червено, добави обикновена боя и доля малко разредител. Получената смес изсипа в бутилка.

След това отиде в шивашката работилница и набързо си скрои рокля. Направи си ботуши с високи токчета от кожена облицовка на седалки. След това поиска да иде обратно в стаята си.

За кратко време Чърк стана най-модерната жена, която улиците на Психло бяха виждали. Макар, че дихателната маска скриваше лицето й, можеше да се предположи, че е гримирана. Действително като се вгледаха през маската, виждаха се блестящо зелени костни устни, ослепително бяла носна кост и бели и зелени кръгове около очите. Ноктите на лапите й бяха боядисани в пурпурно. Бялата рокля завършваше със златиста яка и бе пристегната в кръста със златист колан. Ботушите й също бяха златисти с пурпурна подметка.

След това Чърк поиска да я заведат в една друга стая, където държаха останалите психлоски жени. От този момент нататък временният командир на базата бе затрупан от молби за работа за двеста галактически кредита месечно и ДРЕХИ!

Макар че Джони не очакваше от тях кой знае каква помощ, неочаквано я получи. Не след дълго щеше да си има неприятности, но в началото тръгна добре.

Чърк излезе в околността да намери кал. Наоколо имаше кал да се зариеш, но тя търсеше някакъв особен вид. Говореше си безгрижно с Ангъс, докато обикаляха насам-натам. Под мишницата си носеше двеста фунтов товар, сякаш бе дамска чантичка. Джони ги забеляза край едно блато — Ангъс, който изглеждаше като джудже край осемстотин фунтовата психла и двама часовои, които бяха дошли най-вече заради зверовете.

Джони се приближи до тях. Тя продължаваше да търси кал. Забиваше една лопата, докосваше с лапа калта, която се полепяше, поклащаше отрицателно глава и продължаваше. Явно нищо не я задоволяваше.

Джони забеляза нещо странно в поведението на животните. Когато той излезеше, дивечът не му обръщаше никакво внимание. Но какво ставаше около Чърк? Докъдето поглед стигаше, не се виждаха никакви животни. Нито слонове, нито лъвове, нито сърни, нищо! Реши, че може би е заради миризмата на психлосите. Докато на времето животните са бягали от хората, през вековете инстинктът им за оцеляване явно се е променил. Не допускаха психлоси на мили разстояние до себе си. Но от друга страна психлосите не бяха ловували тук, нито пък някъде другаде.

— О, психлоските мъже не се занимават с лов — обясни Чърк. — Глупавите същества намират едно животно и го проследяват, после сядат в кръг и за три дни го убиват малко по малко. Само че рядко разполагат с три почивни дни. Не и в тази компания. Глупави същества, мъжете.

Джони не я просветли какво ги прави „глупави“.

След известно време намери своята кал. Напълни една миньорска кофа и с лекота понесе обратно двеста фунтовата лопата и четиристотин фунтовата кофа.

Сложи калта в стъклени бутилки, доля ги със зеленикава течна храна и след това изплакна калта. Подаде бутилките на Маккендрик, който учудено ги погледна.

Чърк каза:

— Сложи я на раните, глупав човеко. Как можеш да се надяваш да оздравеят, ако не използваш противовирус! Това и децата го знаят!

Маккендрик схвана. Лекуваше ги главно със средства, които въздействаха на бактериите, а тяхната структура бе на основата на вируси. През следващите три дни всичките му пациенти психлоси започнаха видимо да се подобряват, забралите им рани се затвориха и много скоро тримата щяха да бъдат напълно излекувани.

Чърк се зае с библиотеката. Бе шокирана колко неподредени бяха книгите и цели два дни се занимава с подреждането им. Другите жени психлоси й помагаха, а някои се заеха с почистването на спалните помещения.

Един ден Джони работеше в кабинета си, когато изведнъж се появи Чърк.

— Твоята библиотека, — каза тя — е в отвратително състояние. Според разпоредбите на компанията, всяка мина трябва да разполага с определен списък книги и от този формуляр можеш да се убедиш, че тукашният управител е бил много небрежен и заслужава черен печат в досието си. Но сега работя за теб, тъй че трябва да ти обърна внимание върху формуляр 2,345,980-А. Ако пратиш поръчката на Психло, ще ти ги изпратят със следващата пратка. Това е много сериозно. Непълна библиотека!

Чърк не бе служител на компанията в момента, но бе попълнила формуляра.

Джони дори бе подозираше за съществуването му. Погледът му попадна на една от точките в списъка, отбелязани като липсващи: „Таблици за разпознаване на военни кораби на враждебни раси“. И на още една: „Каталог на възможностите на отделни бойни части на чужди раси“.

Чърк пак се зае с подреждането на книги върху лавиците, но след по-малко от половин час Джони бе строил трийсет човека, включително двама пилоти, да претърсват целия лагер. Може би щяха да успеят да идентифицират „посетителите“ отгоре и да намерят начин да се защитят!

Сър Робърт се бе върнал същата сутрин и тъкмо той се сети:

— Джони, тази групичка тук не е знаела кой атакува. Който и да е бил командирът, със сигурност бясно е прелиствал книгите. Претърсихте ли труповете?

Точно там бяха! В една чанта на рамото на бившия управител на мината, който лежеше горе в снега.

След по-малко от три часа, като сравниха снимките, направени от него и Стормълонг с написаното в книгите, Джони разбра, че си имат работа с толнепи, хокнери, болбоди и ховини. Освен това, разбра как изглеждат и с какви възможности разполагат. Всички бяха опасни и отблъскващи. Кръглият кораб с пръстена не бе отбелязан, нито се споменаваше за някакви дребни сиви човеци.

Но на следващия ден всичко тръгна наопаки с Чърк. Тя се справяше отлично, но Джони направи грешка.

Чърк седеше с всичките си осемстотин фунта на едно бюро в библиотеката и правеше някакви списъци. Джони разглеждаше лист с цифри, които бе изкарал.

Ставаше въпрос за разстояния между Земята и вражески бази, намиращи се най-близо до планетата и за скоростите на различните чужди космически кораби. Типовете двигатели бяха най-разнообразни. Повечето използваха енергия от различни слънца, но я усвояваха по различен начин. Джони се опитваше да изчисли на колко месеца разстояние бяха корабите от най-близките им бази. Прекопираха списъка на Търл на обитаемите планети и стана ясно, че в него са включени не всички системи и слънца, а само тези, на които Психло има интерес.

Джони с удивление прочете в книгите, че има четиристотин билиона слънца само в тази галактика. Тази вселена съдържаше повече от сто билиона галактики. А трябваше да прегледа ШЕСТНАЙСЕТ вселени.

По-лесно бе да си представи възможните враждебно настроени раси. От Земята до центъра на тази галактика имаше около трийсет хиляди светлинни години. А една светлинна година имаше около шест трилиона мили. Всички вражески кораби по един или друг начин се движеха със свръхсветлинна скорост, но пак трябваше да изчисли с колко скоростта им надхвърля скоростта на светлината и да я прецени в зависимост от местоположението на базите.

Това включваше ужасно много психлоска аритметика. Нямаше достатъчно търпение да смята на ръка. Без много да мисли, Джони каза на Чърк:

— Можеш ли да ми помогнеш да събера тези цифри?

Тя го погледна и за около минута не можа да каже нищо. След това изтърси:

— Не зная как се смята.

Джони се усмихна:

— Това е само аритметика. Ще ти покажа.

Очите на Чърк се изцъклиха. Тя падна върху бюрото.

Не издаваше никакъв звук. Беше в безсъзнание. Наложи се да вкарат мотокар и да я пренесат в стаята на леглото й.

След три дни Маккендрик каза на Джони:

— Тя просто лежи в кома. Може би с времето ще се оправи. Изглежда е преживяла тежък шок.

Макар че на Джони му бе съвестно, поне получи някаква представа какви бяха сребърните капсули в главите на жените психли. Не биваше никога да ги учат на психлоска математика!

Вероятно математиката бе ключът към цялата психлоска империя. А като оставим настрана елементарната аритметика, Джони си нямаше понятия от уравненията им. Сякаш се намираше в задънена улица.

7

Тъкмо свършиха с инсталирането на един радиотелескоп и куриерът пристигна.

Ангъс се гордееше със себе си. Лицето му бе почервеняло от слънцето при езерото и от вятъра и снега на върха близо до Маунт Елгън. Немските и шведските пилоти, освен че се обучаваха от безпощадния Стормълонг, бяха помогнали и в поставянето на огромни рефлекторни чинии на върховете, които свързаха долу с мината.

Според Ангъс сега вече имаха честотите и скоро ще могат да чуват всичко, което си разменят онези маймуни там горе. Дори ще могат да ги виждат на екраните.

Тренираното ухо на Джони долови приближаването на самолет далеч над облачната покривка. Благодари на Ангъс и пилотите за чудесната работа. Може би сега наистина щяха да научат нещо повече за намеренията на посетителите.

Гленканън се бе заел с пренасянето на жизненоважните дискове от Америка до тук. Правеха копие на всеки диск и ги изпращаха на доктор Макдермот, който ги заравяше дълбоко в една подземна шахта, а оригиналите пристигаха при Джони в Африка.

Гленканън донесе много новини. Пати от няколко седмици бе много болна, но Криси се грижеше за нея и имаше надежда. Криси му пращаше много поздрави. Беше открила чудесна стара къща точно до Касъл Рок и някои от съпругите на вождовете й помагаха да я обзаведе с мебели, намерени в развалините. Пращаше му поздрави и питаше кога ще се върне.

Касъл Рок бе до такава степен обграден с противовъздушни оръдия, че беше страшно да се лети наоколо.

Данълдин ли? О, спукваше кадетите от полети, но не пристигаха много нови желаещи. Най-много бяха машинните оператори. Кер беше много добре и му пращаше няколко нови маски, които пасваха по-добре. Беше ги изработил сам и да не го подведе Джони за кражба на имущество на компанията, ха-ха. Имаше и няколко лични писма до сър Робърт. А това бе последният комплект от знае-се-какво.

Джони слезе дълбоко под земята и пусна дисковете. Бяха се устроили доста добре. Наблюдаваха жените психло, без всъщност да им позволяват да правят важни неща и така научиха как да използват някои от офис машините, което преди бяха пренебрегвали. Можеха да презаписват дискове и да увеличават отделни части от записите с чистота, за която преди не подозираха, че е възможна. Имаха специални отделения за файловете и в крайна сметка можеха да накарат дисковете да „говорят“ много по-добре.

Търл! Решаваше силови уравнения. Абсолютно неразбираемо. Уравненията не се изравняваха и нямаше никаква логика. Изпълваше страница след страница с тях. И пак нямаше нищо общо с телепортирането.

Джони едва не изпусна нещо. Върна записа. Търл стана, отиде до касите и отвори още едно двойно дъно. Извади оттам огромен лист хартия, толкова огромен, че за да се обхване, трябваха три камери. Хартията бе много стара и омазнена и сякаш всеки момент щеше да се разпадне. Беше пожълтяла и нацапана с кафяви петна.

Търл я разтегна върху бюрото, погледна я и поклати глава. Проследи с едната лапа по посока на север към големия язовир, на югоизток от американския лагер. Кимна.

След това смачка хартията и я хвърли към кошчето. Написа няколко цифри във сантиметри и няколко във волтове. След това се върна към уравненията и през следващите два дни се занимава само с тях. Записите показваха само това.

Трябваше му цял час сглобяване на картините от три различни камери, за да получи големия лист хартия. Все пак Джони успя и направи половин дузина големи копия от него.

Казваше се „Защитни системи на планета номер 203,534“. Джони вече знаеше, че това е психлоското название на планетата Земя.

Бяха отбелязани всички мини, всички язовири, всички батареи оръдия, всички…? Малък символ, който се появяваше при всички язовири и електропроводи от язовирите до мините и клоновете им. Джони нямаше никаква представа какво може да означава този символ.

Но там имаше и нещо, което не бе сънувал и в най-смелите си сънища. Ясно отбелязана бе една платформа за телепортиране!

Сравни психлоската карта с цифрени означения с карта, направена някога от хората. Втората платформа бе край един язовир, който на времето се е казвал „Кариба“ и се е намирал в старата „Родезия“, по-късно наречена „Зимбабве“.

Площадката бе отбелязана като „Защитен военен приемателен пункт за спешни случаи“. Очевидно, ако централната база бъде унищожена, от Психло е трябвало да изпратят друга сила или пък психлоското командване на планетата е можело да поиска войски или поне да информира тамошните власти.

С неочаквано политнали надежди, но все пак малко охлаждани заради начина, по който Търл се бе отнесъл с картата, Джони подготви един нападателен самолет и качи в него почти всички шотландци. Робърт Лисицата също побърза да се качи. Тъкмо щяха да излитат и Маккендрик дотича с лекарската си чанта. Джони издигна самолета и с максимална скорост се насочиха на юг.

Беше само на хиляда мили разстояние и след трийсет и пет минути под тях се показаха язовирът, езерото и гигантската инсталация. На известно разстояние на юг и изток видяха онова, което преди са наричали водопада „Виктория“, един от най-големите на планетата. Невероятна гледка!

Местността бе отбелязана като „силно защитена“ и Джони се приближи внимателно. Имаше още един клон на психлоска мина, за чието съществуване не бяха подозирали.

Лагерът бе на известно разстояние на изток и приземиха един взвод войници с автомати и радиационни боеприпаси, за да бъдат готови за всичко. Мястото бе изоставено и както докладва командирът на взвода, не се различаваше особено от клона в гората Итури.

На картата не бе отбелязана втората платформа в мината, но тя бе доста близо до огромния язовир. Качиха взвода отново на борда и Джони внимателно започна да кръжи над района.

Дървета, дървета, дървета. Местността представляваше високо плато, но равнината не бе открита. Оттам, където бяха минавали стада слонове, дърветата бяха повалени.

Имаше много малки хълмчета. Всичко бе обрасло с растителност, с изключение на няколко голи места.

Джони кръжеше със самолета, отдолу ги гледаха слонове и африкански бизони. Продължаваха да търсят. Досега му се бе случвало да разбере, че едно е да гледаш карта, друго — да се намираш в самата местност и сега отново се сблъскваше със същото усещане.

От време на време се вглеждаше в картата, докато Стормълонг поемаше управлението от мястото на помощник пилота. Най-накрая Джони извади няколко линийки и внимателно премери разстоянието от края на язовира. Закара самолета до там и със скоростта на конски тръс най-после намериха центъра на някогашния пункт. Стормълонг хвърли една димка, за да го отбележи и няколко слона се разбягаха.

Представляваше купа в земята, чиито краища се издигаха на около двеста фута над средата. Приличаше на кратер, дори може би бе направен с бомбена експлозия. Беше около хиляда фута в диаметър.

Самата купа бе толкова обрасла с растителност, че не можеше да се разбере какво има вътре. Но когато белият пушек се издигна нагоре, Джони прозря истината.

Вероятно векове наред офицерите от сигурността не бяха поддържали защитната система, която компанията се бе потрудила да построи на планетата. Нищо чудно, че Търл бе захвърлил картата. Джони изглеждаше толкова разочарован, че сър Робърт се опита да го разведри:

— Не можем да бъдем сигурни, докато не видим отблизо.

Но без съмнение, там бе запуснато и обрасло с всякаква растителност, след като векове наред никой не се бе грижил за обекта.

Джони ги свали на ръба на кратера и започнаха да си проправят път с брадви, докато няколко човека с автомати ги охраняваха от зверовете.

— Много внимавайте — каза доктор Маккендрик. — В тези местности е имало някакво насекомо, наричано „мухата цеце“. Ухапването му причинявало сънливост и болести. Освен това във водата е имало някакви червеи, които са прониквали в кръвоносната система. Нямам с какво да ви предпазя, но ползвайте мрежи и не газете във вода.

— Страхотно — каза Джони. Това им стигаше.

Проправиха си път до средата на купата. Три пъти минаха край един от телепортационните стълбове, преди да го забележат. Тръгнаха и в други посоки и намериха още два. Четвъртия откриха лесно.

Джони взе лопата и започна да копае. Надяваше се максимата на компанията „никога не спасявай нищо“ да се окаже вярна. На два фута под окапалите листа и пръст удари на площадката.

Брадвите започнаха да повалят дървета и храсти. Стигнаха до бетонната основа на операционния купол за телепортиране и най-после до самия купол, обърнат с върха надолу и отдалечен на известно разстояние.

Нямаше пулт за управление!

Върху бетона откриха няколко кабела. Типично по психлоски все още бяха добре изолирани, след като изстъргаха мръсотията.

Джони се учуди, че липсват електропроводни жици. Трябваше да идват от язовира. На картата имаше отбелязан електропровод, а също и онзи странен символ, който не можеха да разгадаят.

Свечеряваше се и искаха да продължат да работят, но Маккендрик ги принуди да се изкачат. Прекараха нощта под воя на слонове, рева на лъвове и всички останали звуци на джунглата. Беше доста студено, тъй като платото бе на голяма надморска височина.

Сутринта изкопаха окоп и откриха електропровода, като внимаваха да не прережат жиците. Изкопаха още един окоп и откриха същите подземни жици, които продължаваха към отдалечения лагер.

Заедно с тях вървеше още един кабел, но нямаха представа за какво служи.

Проправяйки си път през храсталаците, стигнаха до огромния язовир. Беше чудовищно висок. Изглеждаше непокътнат. Преливниците на язовирната стена работеха. Имаше следи от психлоси, които неотдавна са влизали и излизали от вратата на електроцентралата.

Джони никога досега не бе влизал в язовир. Усещаше се как вибрира от енергия. От тътена на водата и рева на генераторите нищо друго не можеше да се чуе.

Обичайната психлоска подмяна, предположи Джони. Техниката бе доста стара, а на места се виждаха части от първоначалното оборудване, което бе още по-старо.

Ангъс откри контролното табло — огромна стена, която се намираше в отделна зала. Само две от ръчките бяха чисти и дори без намерения кичур козина щяха да се сетят, че психлосите са идвали тук да включват и изключват съоръжението.

Но за какво бяха другите лостове? Намериха някакви парцали и се опитаха да почистят таблото, без да предизвикат някъде късо съединение. Имаше психлоски надпис: „Силова фаза едно“, „Силова фаза две“, „Силова фаза три“. На втория ред пишеше: „Телепортация едно“, „Телепортация две“, „Телепортация три“.

Джони много леко избърса още малко от повърхността, като внимаваше да не помести нищо.

— Цветовете служат като код — извика той към Ангъс, но на този шум нищо не можеше да се разбере.

Излязоха навън.

— Търл работи върху силови уравнения — каза Джони на Ангъс и сър Робърт. На северната страна на американския язовир има нещо, което ми се струва, че му трябва. Завъртулките на тази карта явно са свързани със сила.

Изпрати Ангъс обратно в контролната зала и постави няколко шотландеца на местата, отбелязани със завъртулки на картата. Раздаде предаватели на всички.

— Затвори силова фаза едно! — предаде той на Ангъс.

Ефектът бе много по-драстичен и драматичен, отколкото очакваха.

Целият ад се отприщи!

Около линията, означена със символи на картата, по цялата околност на кратера, дърветата започнаха да се изтръгват от корените, да се цепят на трески, пращяха и се сгромолясваха.

Сякаш бе избухнала бомба.

Още цяла минута продължиха да падат стъбла, клони, листа.

Сър Робърт тичаше да види какво се е случило на шотландците с радиопредавателите. Мъртви ли бяха? Предавателите им не се обаждаха!

Нужен им бе цял час, за да изровят шотландците. Единият бе изпаднал в безсъзнание, другите бяха ожулени и натъртени. Бяха шестима.

Маккендрик ги събра и се зае да промива раните им. Джони пристигна от язовира. Мястото приличаше на медицински пункт за първа помощ в зоната на битка. Изпадналият в безсъзнание се съвзе. Беше изхвърчал във въздуха. Джони им се извини.

Шотландецът, който бе изгубил съзнание се хилеше:

— Такава дреболия не може да съсипе един шотландец! — каза той. — Какво беше това?

Да, наистина. Какво беше това?

— Сбърках ли нещо? — обади се гласът на Ангъс по предавателя.

Всички шотландци приеха случилото се като шега, тъй че Джони отговори:

— Мисля, че не сбърка. Натисни обратно лоста. — Вече бяха извън опасната зона.

Част от гробището на дърветата се размърда, после всичко стана неподвижно. Джони внимателно тръгна към купата. Не можа да излезе от зоната на язовира!

Повървя известно време право напред и не можа да продължи нататък. Не можеше да мине през въздуха отпред!

Хвърли камък. Той отскочи. Опита пак, по-силно. Същият резултат.

Накара Ангъс отново да отвори силовия лост. Нямаше бариера! Като го затвори, бариера!

През следващите два часа като хвърляха камъни и последователно отваряха и затваряха първата и втората редица лостове установиха, че целият язовир е обграден от защитен екран. Купата бе изцяло затворена от екрана!

Стреляха дори с автомати и куршумите отскачаха.

При фаза две въздухът леко започваше да трепти и Ангъс съобщи, че енергийните параметри са много ниски. При фаза три се появяваше някаква странна електрическа миризма и енергийните показатели на целия язовир падаха съвсем ниско.

Защита и само защита. При нападение площадката за телепортиране не можеше да се използва. Нито отстрани, нито отгоре не можеше да се проникне в нея. Нито пък в язовира.

Количеството енергия, което изразходваше защитната система бе една солидна част от цялата енергия, която произвеждаше огромният язовир. Джони предположи, че при атака сменят фазите на производство, а след това ги намаляват до фаза едно, когато им трябва енергия за телепортиранто.

Джони постави бомбени капани при входовете, в случай че посетителите отгоре решат да слязат да поогледат. В ранния следобед потеглиха към дома.

Лъч надежда. Не много, но все пак надежда, сподели Джони със сър Робърт по пътя.

Искаше сър Робърт да поеме контрол над базата в Африка за известно време, тъй като той трябваше да замине за известно време по други задачи. Бързо въведе в ситуацията посивелия Главнокомандващ: бяха заплашени от евентуална атака от Психло; посетителите отгоре чакаха нещо — не знаеше какво, но бе убеден, че в даден момент ще ги нападнат; политическата сцена в Америка бе по-малка заплаха, но все пак заплаха. Тъй или иначе за момента трябваше да я пренебрегнат. Това, което би решило всичките им проблеми, според Джони, бе да овладеят телепортирането, или поне да открият работещ пулт за управление. Това щеше да им даде възможност да действат много по-свободно, но изглежда тази бе най-строго пазената психлоска тайна и нямаше особена надежда да проникнат в нея.

Главната им задача, каза Джони, е да защитават оцелелите хора. И без това не бяха многобройни. Една атака от посетителите или контраатака от Психло със сигурност биха ги унищожили като раса завинаги. Веднага щом кацнат в базата в Африка, Джони заминаваше за Русия, за да се погрижи за този проблем.

В заключение, съгласен ли е сър Робърт да вземе няколкото защитни мерки, които Джони му изреди?

Робърт Лисицата отвърна, че за него ще бъде чест. Никак нямаше да е трудно. А Джони интересуваше ли се какво ще стане с някои посетители, ако слязат долу да поскитат?

Джони не се интересуваше. Сър Робърт се усмихна.

ДВАДЕСЕТ И ВТОРА ГЛАВА

1

Болбодският забоен кораб се виждаше ясно на екрана. Беше с цилиндрична форма, умален вариант на бойния кораб, от който бе изстрелян. След няколко секунди щеше да се приземи до язовира.

Малкият сив човек седеше в своя малък сив офис и наблюдаваше какво ще се случи. Беше любопитен, но само толкова.

Радваше се, че е накарал своя офицер по комуникациите да инсталира допълнителните съоръжения и екрани. Към тях се бе присъединил един боен кораб на джамбичуите. Командирът му бе с ослепителни златни люспи и на мястото на устата имаше очи. Уведомиха го какво е положението, казаха му, че още не знаят това те ли са и той се съгласи да се присъедини към обединените сили. Сега кръжеше в орбита редом с останалите. Лицето на джамбичуя в момента бе пред собствения му екран и наблюдаваше, както и останалите, какъв ще бъде изходът от този „пробой“, както го нарекоха болбодите. Шест екрана, пет от които показваха петте съсредоточени лица, а шестият бе насочен към мястото на атаката.

През последните няколко дни малкият сив човек се почувства доста по-добре. Добре направи, че отиде долу да види отново възрастната жена. Тя бе сигурна, че билковият й чай не е бил причина за лошото му храносмилане. Да не би да е изпил нещо в някоя езическа страна? Както и да е, нека изпие тази „мътеница“.

Изпи мътеницата. Беше студена и приятна на вкус и съвсем скоро забрави за проблема си с храносмилането. Но възрастната жена не го остави само с това. Много отдавна един братовчед изпратил някакви растения на нейните предци, които продължаваха да избуяват горе на хълмчето при извора. Казваха се „мента“ и тя отиде да му откъсне, като заобиколи издалеч кацналия космически кораб. Зелените листа имаха приятен аромат и той сдъвка няколко. За негово огромно очудване това страшно облекчи стомаха му. Старицата напълни джоба му с такива листа.

Малкият сив човек опита да й плати, но тя не искаше и да чуе. Каза, че му помага по съседски.

Но малкото човече настоя и накрая тя се съгласи да поиска нещо. Нагоре по брега имаше една шведска колония и тя никога не бе говорила с хората там. Това нещо, дето висеше на врата му, дали ще говори и на шведски? Той с радост й го подари — имаше няколко — и смени микроплатките му, седнал на припек на пейката пред къщата. Кучето и кравата го наблюдаваха с интерес. Прекара един приятен следобед.

Болбодският забоен кораб удряше по обраслата пътека на язовира. Носеха съоръжение за събаряне.

— Нали щяха само да вземат проба? — обади се ховинът. — Решихме просто да разберем какво направиха онези хора там долу.

Бяха ги наблюдавали с всичките антики, които използваха, видяха как вдигнаха във въздуха сума ти дървета и всичко това възбуди любопитството им. При взривяването на дърветата нямаше огън и нищо не изгоря.

— Ако разрушим язовира, въпросът може да стане политически.

— Аз командвам екипажа си — избоботи болбодът на екрана.

Лошото на обединените сили беше, че всеки ти се бъркаше в работата. Но тъкмо той бе дал идеята, тъй че нямаше какво да каже.

Забойният кораб бе с екипаж от трима. Първият носеше съоръжението за събаряне, а другите двама го следваха.

Всички лица на екраните съсредоточено наблюдаваха операцията. Това беше първата им акция долу на земята. Малкият сив човек беше против, но това бе военен въпрос. Всички знаеха, че защитата на врага трябва да се провери.

Първият болбод бе на около петдесет фута от входа на електростанцията. По инфралъчевата звукова уредба се чуваше силното бучене на водата от преливниците. Язовирът бе ужасно голям.

Изведнъж се разнесе блясък!

Летящо кълбо пламъци се издигна нагоре в небето.

Картината на екрана затрептя от удара.

Първият болбод изчезна, разкъсан на парчета. Взривът бе отнесъл и съоръжението за събаряне.

Другите двама болбоди, които вървяха доста назад, лежаха на земята.

— Аха! — каза супер-лейтенантът хокнер, сякаш през цялото време е знаел какво ще се случи.

Но това „аха!“ не се отнасяше за експлозията. Един боен самолет, който до преди момент не се виждаше на екраните им, се приземи на известно разстояние от мястото на взрива.

Шведи, помисли си малкия сив човек, съдейки по светлите им коси. Предвождаше ги млад офицер с черна брада, облечен в поличка. Носеше меч и лъчев пистолет.

От едната страна на бойния самолет се появиха рампа и мотокар.

Шведите носеха вериги и ги увиха около двамата лежащи болбоди. Инфралъчите донасяха заповеди, но те едва се чуваха от рева на преливниците.

Шотландският офицер се опитваше да намери частите от тялото на болбода и вдигна няколко парчета от кървавите му дрехи. Явно намери нещо. Прибра го в чантата си и махна към мотокара. Натовариха с негова помощ тежките тела на бол-бодите в самолета. Мотокарът се върна и вкара в самолета забойния кораб.

Самолетът излетя и пое на север. Групата човеци влязоха в електроцентралата и ги изгубиха от поглед.

Трудно бе да се разгадаят израженията на лицата от екраните. Случилото се съвсем ги изненада.

Нямаха много време да разсъждават, тъй като вече бе стартирала втората им експедиция и инфралъчът се премести на заснежения връх Елгън, който блестеше над облаците далеч отдолу.

С раздразнение забелязаха едно старо съоръжение, монтирано на върха. Приличаше на радиотелескоп. Явно ги следеше, докато бяха в орбита.

Хокнерски експедиционен кораб с петима хокнери на борда имаше задачата да го унищожи. В момента наближаваха целта. В самия кораб нямаше артилерия, но екипажът бе въоръжен. Вече се виждаха петимата безноси хокнери. Корабът не бе голям и се захранваше с реактивна енергия. Изглежда имаше силен вятър и бе трудно да се приземят върху едно широко, заснежено рамо на върха. Имаше висока скала, която се спускаше надолу в облаците. Да, вятърът бе висок и силен. От върха се образуваха снежни вихрушки. Нежеланият радио телескоп бе точно пред тях, монтиран на достатъчно разстояние от ръба. Зад него, невидим за експедиционния кораб, се простираше ледник.

Върху лицата на наблюдаващите от екраните същества се четяха най-различни реакции. Експедиционният кораб от толкова време се опитваше да кацне, ту се приближаваше, ту се отдалечаваше, че те започнаха да се разсейват.

Полу-капитанът толнеп правеше някакви изчисления относно цените на робите. Знаеше една планета с атмосфера от въздух, където плащаха по хиляда кредита на глава, ако им се доставеха живи. Изчисли, че могат да качат около трийсет хиляди, от които вероятно половината щяха да оцелеят. Това правеше петнайсет милиона галактически кредита. Неговите деветнайсет процента, които лично му се полагаха, правеха два милиона, осемстотин и петдесет хиляди кредита. Дължеше заеми от петдесет и две хиляди, осемстотин и шейсет кредита — дългове, натрупани от хазарт. (Тъкмо затова с радост предприе това толкова дълго пътуване.) Щяха да му останат два милиона, седемстотин деветдесет и седем хиляди, сто и четирсет кредита. Можеше да се оттегли!

Ховинът мислеше за всички сребърни и медни монети, които трябваше да има сред развалините на банките. Психлосите не ценяха тези метали, но той знаеше къде имат добър пазар.

Преди да пленят забойния му кораб, болбодът мислеше за цялото психлоско оборудване, което се намираше долу на планетата. А сега си представяше как унищожава земните.

Командирът на джамбичуите мислеше как да присвои робите, метала и машините от другите кораби.

Най-после експедиционният кораб се приземи и те съсредоточиха вниманието си върху него.

Петимата хокнери излязоха, дебели и тромави в издутите си космически костюми. Свалиха огнестрелните оръжия от раменете си.

Изведнъж в предавателите им се разнесе гласът на дежурния хокнерски офицер в орбита и се върна по инфралъча.

— Внимание, боен самолет!

Наистина имаше боен самолет на около двеста хиляди фута. Само че той си седеше там вече цял час. Петимата хокнери погледнаха нагоре и видяха мъничкото петънце, което трудно се различаваше в облаците.

— Не, не! — рязко се обади дежурният офицер. — Точно зад вас! Приближава се към ледника!

Чак сега го забелязаха. От там, където се намираха, той изглеждаше като гънка в ледника и се показваше само горната му част. Останалото се скриваше от назъбената скала над телескопа. Значи през цялото това време самолетът е бил върху ледника! Приближи се почти на сто ярда зад телескопа и спря. Не се виждаше дали някой слиза. Вероятно двигателите му могат да го задържат в такова положение. Ледникът бе СТРЪМЕН.

Петимата хокнери бяха готови за опасността, но нищо не виждаха и приклекнаха на земята, готови за стрелба. След това хукнаха напред.

Иззад телескопа се посипаха изстрели.

Един от хокнерите бе улучен и понеже беше близо до ръба на скалата, полетя стремглаво надолу.

Корабът им избухна, отлетя назад и падна в празното пространство.

Четиримата останали хокнери се прицелиха през снега и вятъра и стреляха.

Неспирното тракане на автоматите направо взриви инфралъча. От цялата зона под телескопа сякаш избухваше непрекъснат поток зелена гърмяща енергия.

Единият от хокнерите падна. Двама. Трима! Четвъртият почти стигна до телескопа и се търкулна в снега.

Вече се чуваше само свиренето на вятъра.

Иззад радио телескопа изскочиха няколко земни. Втурнаха се напред, а на фона на белия сняг бяло-червените им костюми за голяма височина изглеждаха като петна кръв. Обърнаха хокнерите и им взеха оръжията. Един от земните погледна надолу, където бяха изчезнали единият от хокнерите и корабът им. Единствената им възглавница са били облаците далеч долу.

Земните вдигнаха хокнерите и ги завързаха със спасителни въжета. Те самите също се бяха вързали, тъй като доста пъти се подхлъзваха и политаха надолу, докато успеят да качат мъртвите тела в самолета. Сега той се виждаше по-добре.

Един от земните се върна и провери радиотелескопа, после се плъзна към вратата на самолета и се метна на борда.

Самолетът излетя и се изгуби в облаците отдолу. Инфрачервеният лъч се премести в посока към облачната пелена и го проследи обратно до мината.

— Това е доказателство — каза толнепът полу-капитан. — През цялото време се съмнявах, че са те.

Игнорира коментарите, че той е бил за експедицията.

— Това е било само примамка — продължи той. — Очевидно е, че вчера при язовира просто са си поиграли с тази жалка експлозия, за да ни заинтригуват. Спотайвали са се и хванаха двама от екипажа на болбодите.

Радиотелескопът е само примамка, както и подозирах. Такива не са използвани векове наред. Всички използват инфралъчи, с тях може да се регистрира и най-малкият сигнал. Тъй че нарочно са сложили съвсем демонстративно телескопа, за да ни привлекат с експедиция. Никой от екипажа на хокнерите, с изключение на онзи тромавия, дето падна от скалата, не бе убит. Оръжията им бяха на „зашеметяване“. Така успяха да се сдобият с четирима хокнери.

— Нужно ли е да говориш толкова открито? — обади се командирът на джамбичуите, поглаждайки блестящите си люспи. — Може би ни записват.

— Глупости — каза толнепът. — Детекторите ни не откриват инфралъч, освен това сме на локални вълни. Казвам ви, че никой не използва радиотелескопи от… от времето на Хамбонската Слънчева война! Дават много повече шум, много са обемни. Това там е просто мишена. И забелязахте ли колко хитро се върна офицерът и го „настрои“? Надяват се пак да опитаме.

— Според мен той е прав — каза ховинът. — Сега разполагат с двама болбоди и четирима хокнери и могат да си ги разпитват на спокойствие. Като знам какви са психлоските методи на разпит, не ми се ще да съм на мястото на онези от екипажа!

— Те не са психлоси! — каза суперлейтенантът хокнер, като се опита да прикрие факта, че бе поразен от съдбата на своите съекипажници.

— Напротив, психлоси са — каза болбодът. — Нали видяхте онзи психло заедно със земните край езерото миналия ден. Психлосите използват чужди раси, които подчиняват да им служат. И преди са го правили. Предлагам да ги нападнем заедно още сега и да разрушим всичките им съоръжения! Преди да са успели да се подготвят още по-добре.

Но точно в този момент всички се стреснаха от един неясен образ, който се появи на екраните. Беше сиво човешко лице с черна коса и брада. Очите му бяха сини. Съществото бе наметнато с някакво старо наметало.

— Ако включите предавателите си на планета-рен обхват — каза новопоявилият се на психлоски, — бихме могли да обсъдим връщането на членовете на вашия екипаж. Двамата болбоди са поразтърсени, но им няма нищо. Четиримата хокнери са само зашеметени, макар че единият е със счупена ръка.

Включиха на планетарен обхват, но всички дружно казаха категорично не!

Полу-капитанът толнеп успя да надвика врявата:

— За да плените пратениците ни, нали? Категорично не!

— Можем да заведем всички на един хълм — онзи до вулканичния кратер. Всички ще са на открито и във въздуха няма да има наши самолети. — Земният настояваше. — Корабът, с който ще ги приберете, няма да бъде обстрелван.

— Не сте успели да ги разпитате толкова бързо — каза джамбичуят, — значи трябва да са мъртви!

— Всички са добре — каза земният. — Сигурни ли сте, че не искате да ги приберете?

Категорично не!

— Добре — каза земният и повдигна рамене. — Поне ни кажете какво ядат.

Толнепът даде сигнал на другите от своя екран. Искаше да говори.

— Ами разбира се — с мазна усмивка каза той. — Ще приготвим пакет с храна и ще го изпратим долу.

Изключиха от планетарен обхват.

— Нали ви казах — продължи толнепът, — че всички тези неща са били само за примамка. Двама от вас се провалиха, тъй че оставете сега на мен.

Междувременно от кораба на толнепите бе изстрелян малък пакет с храна. Насочиха го добре и парашутът се отвори точно под облачната покривка. Падна на брега на езерото.

Едно превозно средство бързо тръгна от лагера в тази посока. Лицата от екраните се усмихнаха. Психлоси или не, онези долу ги чакаше изненада!

Изведнъж супер-лейтенантът хокнер, който бързо прелистваше някаква книга, каза:

— Я виж ти! Това е танк Башър: „Да превземем пътя към славата“. Изцяло брониран!

Танкът се приближи до пакета, спусна едно оръдие и стреля с лек оръдеен изстрел. Пакетът, който естествено беше бомба, експлодира в пламъци. Танкът изстреля още един изстрел по останките. След това някой излезе и събра горящите парчета.

— Дори им предоставихме бомбени отломки за анализ! — извика ховинът.

Направиха бързо съвещание. Малкият сив човек ги слушаше. Военните мозъци от време на време проявяват забележителни способности, помисли си той. Решиха, че каквото и да правят онези земни, беше просто примамка. Стратегията им е да унищожават врага малко по малко и накрая да го смажат. Решиха да изчакат куриера, за който малкият сив човек им каза, че скоро ще пристигне и да потвърди, че онези са били открити. Междувременно ще изпращат експедиции само на места, за които са сигурни, че не се охраняват. В момента, в който научат по един или друг начин кои са онези, ще проведат масирана атака с всички кораби и ще пометат това място.

Всички командири, освен толнепът, се съгласиха. Той все още беше бесен от неуспеха на бомбата му.

— Ще ми се да сляза още сега — просъска той — и да ги смачкам!

— Чудесна идея — провлачено каза хокнерът и нагласи монокъла си.

— Да, защо не опиташ! — съгласиха се останалите. — Добре ще постъпиш.

Толнепът осъзна, че с нетърпение чакат да се отърват от него. Реши да се въздържи за момента. По-късно.

2

Джони предприе пътуването си, за да търси бази, но се оказа, че търси хора.

Полетът беше доста приятен. Трябваше да пилотира един от новите пилоти, но самата идея някой да управлява самолета вместо него разсмиваше Джони. В крайна сметка, не беше със счупена ръка! Като се отдели от земята, зад него се залепи ескорт от три бойни самолета Марк 32 и неотлъчно го следваха до края. Бяха с дълъг обхват, предназначени да превозват ескадрон от психлоската флота или работници. Прелетяха над североизточна Африка, Червено море, Мала Азия и стигнаха до Русия. Джони се чувстваше чудесно на двеста хиляди фута над земята и се оглеждаше да не пропусне реките и езерата, които полковник Иван му бе посочил на импровизираната карта върху пясъка. Очакваше да намери сняг, но макар че бе късна есен, сняг имаше само по високите планински върхове на изток. Съзря отгоре означените места и намери предварително определеното място за кацане. Озова се сред море от развълнувани хора. Полковник Иван ги удържаше на разстояние с десетина копиеносци на коне, за да има място да кацне Джони. Имаше поне петстотин човека.

Отвори вратата и го връхлетя мощен вик. Приветстваха го с цяло гърло! Не разбираше дори какво казват, толкова силно и един през друг викаха. Не различаваше познатите лица сред толкова много хора.

Полковник Иван слезе от коня. Беше малко сдържан и официален, може би смяташе, че Джони го обвинява за смъртта на Бити. Носеше черна лента на ръкава. Но Джони го прегърна през раменете и всичко дойде на мястото си.

Доведоха кон за него, златист жребец, оседлан със седло от овнешка кожа. Джони се метна. Тълпата го приветстваше. Знаеше само една дума на руски — „здраствуйте“. Извика я високо и хората избухнаха в радостни възгласи.

Джони се огледа. Бяха много близо до планините, всъщност точно в подножието им. Планините бяха внушителни, може би високи около четиринайсет хиляди фута. Бяха покрити със сняг. Старата руска база бе наблизо. Джони смяташе да идат направо там, за да може да я огледа и оцени състоянието й. Само че изглежда никой друг не мислеше като него. Бяха опънали кожени палатки и запалили огньове. Изведнъж Джони забеляза, че всички са облечени празнично. Явно имаше повод да се празнува и по начина, по който се отнасяха с него, пролича, че той е поводът. Чудеше се дали Тор е идвал тук, защото ако бе идвал, много от хората щяха да смятат, че Джони ги познава. Както и да е, трябваше да се оправя с единствената дума на руски, която знаеше.

Конниците на полковника проправяха път. Всеки път, когато Джони вдигнеше ръка и кимнеше, тълпата избухваше в радостни възгласи. Цветове, лица! Бе достатъчно свикнал със звученето на руския, за да различи и възгласи като: „Браво!“, „Буено!“ и „Вива!“. Приличаха на ланеро. Да! Забеляза една черна кожена шапка. Още няколко. И няколко големи сламени шапки.

Носеше се миризма на печено месо. Оркестър от балалайки, испански китари, флейти от Андите и монголски тъпани пронизваше въздуха.

Полковникът го заведе пред една кожена палатка, специално опъната за него и преди да влезе, Джони за последен път махна и каза своята руска дума, която вече не бе много подходяща.

Полковникът влезе след него и Джони веднага поиска да разбере няма ли да идат до базата.

Полковникът зяпна от учудване. Нет, нет, за това имаше време. Трябваше да се мисли за хората. Много от тях, дори повечето, никога не бяха виждали Джони.

Джони отговори, че мисли тъкмо за хората! Как да ги предпази от възможна опасност.

Е, опасности винаги има, каза полковникът, но не всеки ден ти се удава случай да срещнеш Джони. Верна?

При тази желязна логика Джони с облекчение съблече тежкия си пилотски костюм, тъй като беше доста по-топло, отколкото очакваше. Носеше си дрехи от тъмно бяла кожа, които му бяха ушили — не като тези, с които бе сниман на банкнотата от един кредит, но момичетата от селото се бяха постарали. Мокасините му ставаха, но ето чифт военни ботуши и червени шалвари, ако предпочита. А този златен шлем? Е, не беше от истинско злато. Беше лека руска каска от алуминий и един пилот я бе занесъл в старата мина в Грозни, за да я покрият с берилий. Виждаш ли? Нямаше звездичка, нито някакъв друг орнамент, но лентата за брадичката и подплънките за ушите, а също и цветните капчици по цялата каска бяха изработени от едно от сибирските племена. Нали са красиви? Освен това доктор Маккендрик бе казал на Джони да пази главата си след онези фрактури. Тъй че ето, сложи я! Джони се оплака, че не чува. Не, носи я!

Джони си изми лицето, преоблече се и каза на полковника, че е голям тиранин. Полковникът му отвърна, че още нищо не е видял.

Ето как стояха нещата: първоначалният му план да въоръжи базата с американски персонал бе приет от стария Съвет, преди да стане смешна история. Бяха мобилизирали известен брой южноамериканци и ги изпратиха тук. Освен това едно племе от някогашни политически затворници слезли от Сибир, защото гладували, заедно с кучетата, покъщнината, всичко. Сибирците били тези с белите мечи кожи. Имало още някакво племе, което открили в Кавказ, и то също било тук. Тъй че станало доста многолюдно. Но си имали и един американец. Наистина! Искаш да го видиш? Той е отвън.

Пуснаха американеца да влезе. Водеше със себе си едно младо момиче. Спря и се захили. Момчето беше от селото на Джони! Том Смили Таунсън. Зарадваха се един на друг. Том Смили бе едър младеж, почти колкото Джони и една година по-малък от него. Каза, че завършил машинно училище и понеже чул, че тук липсват машинни оператори, качил се на самолета и вече повече от месец работил с минните багери и обучавал другите как да поправят разни счупени неща.

Това беше неговото момиче, Маргарита.

— Margarita, permiteme prezentarte al Gran Senor Jonnie.

Момичето бе много хубаво, много срамежливо и много притеснено от срещата. Джони се поклони. Беше виждал, че сър Робърт прави така. Тя също се поклони.

Том Смили каза, че след няколко седмици ще се оженят. Джони им пожела да имат много деца. Маргарита се изчерви, когато Том Смили й преведе, но ентусиазирано кимна.

За пръв път Джони чу, че селото е преместено. Том Смили, след като бе обучен, можеше да поддържа проходите отворени през зимата и нямаше да стигнат до глад, но ги преместиха на място, където нямаше толкова сняг — градът, в който Джони им бе препоръчал да се преселят. Само че Браун Лимпър ги бе принудил със сила да се изселят. Трябвало дори да зарежат всичките си принадлежности в селото, но според Том Смили другите две момчета, които също бяха завършили за машинни оператори, вече са преместили багажа на хората.

Полковникът ги изтика навън и даде на Джони глътка от „най-хубавата водка на земята“. На Джони веднага му се завъртя глава. Какъв лек за умората от полета, а? Сигурно беше правена от мечешки зъби!

Полковникът каза, че е точно така, как е отгатнал формулата? След това го поведе навън.

Почти всички се бяха заели с подготовката на голямо празненство с танци и всичко останало. Където и да идеше Джони, всички му се усмихваха.

Двама немски пилоти от африканската база седяха пред един от огньовете и пиеха нещо. Третият пилот патрулираше горе във въздуха. Беше на голяма височина и шумът от мотора едва се чуваше. Джони им каза на психлоски да се отпуснат и да се наслаждават на почивката, а те го гледаха с уважение. Джони знаеше, че заповедите им бяха съвсем различни — двама да бъдат постоянно нащрек в самолетите с непрекъснато включено радио, а третият да патрулира горе във въздуха. Джони осъзна, че цялата тази празнична атмосфера и суетня притъпяват усещането му за реалностите на деня — бяха във война с много могъщи врагове.

Полковник Иван поведе Джони нагоре по един хълм и протегна ръка да му покаже колко велика е страната му. Имаше див памук, достатъчен да облече хиляди, имаше дива пшеница и ечемик, стада овце и добитък, достатъчни да изхранят стотици хиляди. Онези развалини там на времето са били град, пълен с фабрики и макар че в момента машините не работеха, според Том Смили голяма част от тях можели да се поправят. Джони се запита дали нямаха още един Ангъс в лицето на Том Смили.

Знае ли Джони, че там на североизток има гробница, в която е погребан императорът на света? Името му било монголско, Тимур И Ленг. Преди около две хиляди години той владеел целия свят. Трябва да заведе Джони и да му покаже гробницата. Там е написано всичко.

Джони се бе наслушал за Хитлер, Наполеон и други такива. Често се питаше дали — ако всякаква паплач от този род не се е стремяла толкова да завладява света — човешката раса нямаше да е достатъчно напреднала, за да отблъсне нападението на психлосите. Беше чул някаква теория, че технологията е създадена благодарение на войни, но според него това беше психлоска максима. Само че премълча за това пред полковник Иван. Наслаждаваше се на истински красивата гледка.

А базата? Полковникът му отговори, че била недалеч оттук. Утре ще го разведе из цялата.

Като потеглиха надолу, срещнаха един едър веселяк шотландец, заедно с двама помощници. Беше сър Андрю Макналти, оглавяващ федерацията на Координаторите. Чул, че Джони е тук и веднага долетял. Държеше се малко угоднически и весело се смееше. Всички Координатори му се възхищаваха. Джони се радваше да го види, защото работата, по която бе тук бе свързана с преместването на племена. Поздрави сър Андрю за чудесната работа, която вършеха Координаторите, а той пък му благодари, че е спасил живота на двамата в Африка. Джони усещаше, че ще се разбере с този мъж. Добре.

При залез слънце тържеството започна и завърши чак когато голямото квадратно съзвездие бе слязло ниско над земята. Танци, музика, танци. Испански танци, сибирският танц на лова на мечки. Огньове и смях. Обилна храна и пиене. И понеже всеки искаше да се чукне с Джони, а той никога през живота си не бе пил толкова, на следващата сутрин го болеше глава. Затова пък полковник Иван изглеждаше свеж като краставичка и готов за работа.

След кратка закуска, придружавани от тълпа хора, тръгнаха към едновремешната база. Полковникът обясни, че всички те са работили в базата, за да я стегнат и искат да видят дали на Джони ще му хареса, а ако нещо не одобрява, щяха веднага да го променят. Вече не бяха облечени в празнични дрехи. Чакаше ги работа.

В базата се влизаше от тунел, който бе маскиран с растения. Предназначението й бе да осигурява противоядрена защита и да служи като команден пункт, затова се простираше дълбоко навътре. Понеже в района от време на време ставаха земетресения, бе построена да издържа в подобни случаи. Липсваше й блясъкът на Американската база, но бе дори по-голяма от нея.

Бяха я осветили с психлоски миньорски лампи. С почести бяха погребали огромното количество мъртъвци. Всичко бе почистено с психлоски машини, докарани от Грозни. Том Смили бе поправил тръбопровода. Полковникът каза, че не е очаквал такава помощ от него и помощниците му и не ги е карал да работят само защото това ще бъде американска база, но се е наложило, тъй като е нямало кой друг да свърши квалифицираната работа.

Складовете бяха огромни. Униформите не бяха така добре съхранени и запечатани като американските, но много от складовете щяха да бъдат полезни. Качеството им може би бе дори по-високо. Имаше портативни „огненохвъргачки“, които все още работеха!

Бяха намерили сто хиляди автомати АК 47, напълно годни. Приготвиха обикновени и радиационни амуниции. Подариха на Джони един автомат, на който бяха направили молекулярно покритие от хром в лагера в Грозни. Дадоха му и пълнители за петстотин изстрела.

Руският премиер явно не бе успял да стигне дотук, но командният му пост бе приготвен. Джони си помисли, че голямата снимка на стената вероятно е негова. Но не, това била снимка на бившия цар, наречен Ленин. Възможно било да е живял по времето на Тимур И Ленг, но не били напълно сигурни. Но явно е бил много уважавана личност и оставили снимката му да виси на стената.

Обикаляха ниво след ниво, коридор след коридор, от време на време спираха, за да покажат на Джони разни неща и бяха много щастливи от похвалите му.

Но Джони най-много се зарадва на подземните хангари. Имаше място за хиляди самолети. Точно от това се нуждаеха. Трябваха им помещения, където да ги съхраняват. Тъкмо това се бе надявал да намери. Имаха достатъчно багери, за да почистят развалините, които нарекоха „Мик“ и други типове самолети. Джони не можеше да чете тяхната азбука, но повечето можеха и му показаха някои табелки с надписи, които бяха запазили преди да разкарат развалините.

„Мик“ на руски означавало „самолет“, обясниха му.

Хангарите имаха собствени входове и изходи. Точно това им трябваше!

Показаха му наръчниците за тактически ядрени и други ядрени оръжия. Всички бяха на руски, но един възрастен мъж от Хинду Куш увери Джони, че може да му ги прочете.

В северната част на базата имаше много складирани ядрени оръжия, но не искаха да ходят там, докато не прочетат наръчниците. Имаше и много „силози“ за барутни ракети, които все още си стояха там, но беше опасно да се занимават с барут. Вече не беше годен за употреба, но малки части от него се взривяваха, ако се удареха силно с чук. Нямаше да им свърши работа.

Показаха му и една въглищна мина наблизо, където черните скали можеха да горят. Тъй че горивото за отопление беше под ръка.

Ще изкопаят много от черните скали. Ще обработят големи площи от дивата пшеница. Имаха много планове. Джони одобри и плановете им, и всичките им усилия. Беше много, много доволен. Стисна ръце на стотици хора.

Успя да тръгне за Тибет чак призори на следващия ден. Възнамеряваше да прегледа базата за два часа, а се оказаха два дни. Беше удивен от нещата, които хората вършеха. Стигаше само да има какво да се прави и без особен контрол се справяха чудесно.

Като тръгна, носеше новата си каска. Полковникът се бе погрижил за това. Освен това го накара да я пристегне здраво под брадичката. Полковникът не се интересуваше много, че не може да чува. Шумът от моторите действа зле на ушите, освен това на голяма височина е студено и могат да се простудят. Джони му се смя, но все пак не свали каската.

3

Като опитен, макар и не винаги печеливш играч на хазарт, полу-капитан Рогодетер Сноул от Толнепските Елитни Космически Сили се гордееше, че му стига да види нещо, за да знае с какво си има работа, въпреки че напоследък зрението му се бе влошило.

Преди седмица засече долу на планетата радио вълна, за която нямаше намерение да споделя с останалата част от обединените сили. Наричаше се „Канал на федерацията“ и по него се съобщаваха новини и заповеди и се разпространяваха доклади на някакви същества, които се наричаха „Координатори“. Занимаваха се с ПЛЕМЕНА. Като офицер от армия, която зависеше главно от търговия с роби и комисионни, за него бе важно всичко, което се отнасяше до хората долу. Това бе търговия, в която толнепите бяха добри, имаше с какво да я вършат и я вършеха с удоволствие.

Каза на другите кораби, че би трябвало да имат информация и от другата страна на земното кълбо, до която в момента нямаха никакъв достъп поради положението им в орбита.

Преди два дни той с удивление откри колко непредпазливи са земните. Говореха си на някакъв език, който наричаха „английски“ — имаше декодиращи вериги за него отпреди векове назад — и обсъждаха подготовката по посрещането на някаква знаменитост.

Беше твърде късно да се намеси при посещението, което щеше да се състои в някаква равнина на север, но поне можеше да наблюдава какво става. С удивление разбра, че това беше човека от банкнотата от един кредит. Лесно го различаваше по златистата каска, която носеше.

По мрежата на федерацията бърбореха за следващата му визита. Щеше да е в някакъв стар град в планината, наречен „Ласа“. Координаторите трябваше да съберат някъде си няколко племена и да направят еди какво си. Оттук нататък беше лесно. Внимателният надзор в областта на огромните планини показа движение на хора, насочено само към един град. Мястото бе защитено от всички страни от планини и самото то бе на доста голяма височина. Ласа!

Полу-капитан Сноул направи бърз, но добър план. Без да информира другите, щеше да плени тази знаменитост, да го разпита, както само толнепите и може би психлосите умееха, да изстиска цялата информация и да използва остатъците от него в преговори за предаването на планетата, след което да направи удар без участието на останалите. Да прибере населението, да плати дълговете си от хазарта и да се оттегли!

Сноул прегледа с помощта на моста с диамантена форма списъка с екипажа на кораба на Валкор и откри един офицер, от който наскоро бе изгубил 2021 кредита. Сноул все още му ги дължеше. Това беше двоен-младши лейтенант Слидетер Плис. Ако се провали операцията му, поне един дълг по-малко за полу-капитана. Но нямаше как да се провали. Беше съвсем рутинна операция.

Извика на моста двоен-младши лейтенант Плис и му каза точно какво иска — двама морски да бъдат събудени от дълбок сън, да им се даде пълномощно да използват малка нападателна ракета и да пазят отвлечения.

Денят беше ясен и красив и Джони предаде управлението на самолета на помощник пилота немец. Захласнато гледаше планините отдолу. Никога преди не беше виждал Хималаите. Впечатляващо! Някои от върховете бяха високи по пет мили, други дори шест. Снегове, ледници, снежни вихрушки, дълбоки низини и замръзнали реки. Планината беше невероятна. И толкова обширна.

Летяха на югоизток и на голяма височина. Скоростта им бе малко над звуковата, тъй като пристигнаха по-рано от уречения час. Хубаво бе да не чува рева на моторите. Наушниците на каската изолираха шума много повече от тези на обикновените пилотски каски. Странно се чувстваше да лети и да не чува звук. Може би полковникът бе прав — наистина му се увреждаше слуха.

Помощник пилота забеляза отдясно връх, който се извисяваше над всички останали. Курсът им бе правилен. Джони се отпусна — какво посещение само! Реши да погледне автомата, който му бяха подарили. Бяха го оставили долу под краката му. Автомат с хромово покритие! Чудеше се дали не са го хромирали и отвътре. В такъв случай щеше да е доста опасно да се стреля с него. Бързо разбра как да го разглоби и погледна в цевта. Не, не беше хромирана, значи нямаше страшно. Сглоби го отново и малко се упражни със зареждането. Работеше чудесно. Провери пълнителите. Също работеха. Провери мерника, като се прицели в един връх. Малко необичайно му бе да се цели през този мерник и отдели известно време на това, за да свикне.

Не чу пилота, който се опитваше да му каже, че скоро ще кацнат и затова се изненада, като погледна надолу и видя Ласа. Беше точно под тях.

Доста внушителен град трябва да е бил на времето. По склона на червената планина се издигаше огромен палат, почти разрушен. Беше толкова голям, че засенчваше планината. Точно отпреде му имаше широка открита местност и около някогашния парк имаше и други разрушени постройки. Целият град сякаш бе поместен в купа, обградена от планини.

Да, в далечния край на парка имаше малка тълпа хора. Повечето бяха облечени в кожи, а някои в жълти одежди. Имаше много място за кацане и Джони остави помощник пилота да приближи самолета до основите на някогашна сграда и да го приземи. Огромният древен палат се издигаше от дясно, тълпата бе на около стотина ярда пред самолета, а древната руина бе на около двеста ярда отзад.

Джони откопча предпазния колан и леко отвори вратата.

Тълпата просто си седеше там. Имаше около двеста човека, може би малко повече. Не се втурнаха напред. Не го приветстваха. Е, помисли си Джони, човек не може да бъде известен навсякъде.

Дръжката на АК 47 се закачи на пулта за управление и той го повдигна, отвори широко вратата и скочи на земята. Обикновено помощник пилота се местеше на пилотското място и затова Джони обърна поглед към него. Немецът просто си седеше и гледаше вторачено напред.

Джони пак погледна тълпата. Никой не помръдваше напред. Никой изобщо не мърдаше. Странно. Бяха точно пред парка, на около сто ярда. Разпозна трима Координатори. Те също не помръдваха, сякаш бяха пуснали корени.

Приличаха на хора, срещу които някой е насочил оръжие.

Инстинктът му на горски човек го накара да се завърти и погледне зад самолета, където на двеста ярда се намираше срутената постройка.

Три фигури тичаха към него с оръжия в ръце.

Бяха сиви. Размерите им бяха приблизително колкото човешките. На лицата си имаха големи маски.

Толнепи!

Бързо скъсяваха разстоянието. Оставаха им само седемдесет и пет ярда.

Джони понечи да извади оръжието от колана си и осъзна, че държи АК 47. Наведе се, зареди го бързо и изпрати един откос към тичащите фигури.

Те спряха, сякаш се изненадаха. След това продължиха към него, тичайки приведени.

Патроните на АК 47 не успяха да ги спрат.

Толнепи! Какво знаеше за толнепите? Беше чел психлоския наръчник само преди няколко дни. Очите! Бяха полуслепи и без маски не можеха да виждат.

Джони натисна лоста за единичен изстрел.

Приближаваха, най-близкият бе на около петдесет ярда, а най-далечният на шейсет.

Джони се опря на едно коляно. Прицели се. Стреля в маската на най-далечния. След това се прехвърли на втория. Прицели се в маската. Стреля.

Отне му твърде много време.

Първият едва не го връхлетя.

Зъби!

Маска!

Нямаше време да стреля.

Скочи напред и заби дулото на АК 47 в лицето на толнепа.

Завърши движението с удар с дръжката.

Толнепът не падна, но залитна.

Отровни зъби. Не биваше да се приближава прекалено.

Джони отскочи назад, като премести оръжието в лявата си ръка и извади от колана лъчевия пистолет.

Натисна спусъка и задържа пръста си. Беше регулиран на къс обхват. Силните удари повалиха толнепа на земята.

Джони се приближи, без да спира да стреля. Лъчевият пистолет буквално залепяше толнепа за земята. Вдигаха се облаци прах и му попречиха да вижда добре.

Пистолетът не бе нагласен на „пламък“. Но самата сила бе повалила толнепа на земята. Маската му се бе разместила. Странните очи бяха сякаш от стъкло. Завъртяха се навътре в главата. Явно бе изгубил съзнание.

Другите! Къде бяха другите? Единият бягаше обратно към останките на двореца, очевидно не можеше да се ориентира. Другият се опитваше да стигне до нещо, което беше сред развалините на сградата. Джони забеляза яркия нос на космически кораб, който стърчеше от скривалището си в някаква вдлъбнатина.

Вторият се опитваше да стигне до кораба!

Джони скочи в кабината и извади от задната част един автомат, а АК 47 захвърли вътре.

Скочи на земята и пак коленичи, застана неподвижно и изстреля един единствен добре премерен изстрел към толнепа, който се опитваше да се добере до кораба си. Никакъв ефект!

Джони нагласи копчетата на „пламък“ и „максимум“. Толнепът бе вътре в разрушената сграда, почти до самия кораб.

Джони се прицели и натисна спусъка.

Толнепът избухна в пламъци!

Обърна се към другия, прицели се и пак стреля. Проблясък в момента на улучването и миг след това толнепът се подпали, тъй като собствената му пушка експлодира.

Джони хвърли поглед към кораба. Очевидно нямаше никой вътре. Погледна толнепа в краката си. От нашивките му личеше, че е офицер.

Джони взе от самолета предпазно въже и омота тялото му, като направи няколко здрави възела. Завърза свободния край на въжето откъм гърба му. Нямаше пушка, само пистолет. Беше засегнат от изстрелите на Джони, но все пак той хвърли пистолета далеч. След това довлачи толнепа до самолета. Боже, как тежеше! Джони пипна „плътта“ му. Приличаше на желязо. Имаше човешка форма, но бе толкова плътен, че нищо чудно АК 47 не бе имал никакъв ефект. Куршумите просто се бяха отклонили.

Положението бе овладяно. Стана твърде бързо, за да могат да се намесят трите ескортиращи самолета, които още бяха във въздуха и кръжаха отгоре. Предположи, че са били твърде назад, за да видят началото на нападението на толнепите.

Джони се огледа наоколо. Бе удивен. Тълпата все още си седеше без да мръдва. Никой не бе направил и крачка напред. Надзърна в самолета. Немецът седеше и гледаше право напред.

Джони се протегна и грабна локалния предавател.

— Не идвайте долу! — заповяда на другите пилоти.

Корабът! Да не би да се готвеше да стреля, или да се взриви, или нещо подобно?

Джони взе автомата и като заобиколи отдалеч кораба, се приближи към него.

Безспорно добре се бяха погрижили да го скрият. Бяха използвали една дълбока дупка в каменните отломки и го бяха натикали вътре, за да не личи от въздуха.

Внимателно се приближи. На носа имаше оръдие. Беше сребристо на цвят и във формата на диамант. Имаше нещо като покрив, който в момента бе отметнат назад, но падаше отгоре и плътно го обвиваше. Беше триместен и имаше нещо като багажно отделение отзад.

Джони, без да се приближава плътно, го бутна с дръжката на автомата. Не се взриви. Клатеше се много лесно, бе изненадващо лек, за да носи такива тежки същества като толнепите.

Опря се с една ръка на кораба, за да се качи вътре. Корабът вибрираше. Вътре нещо работеше.

Надникна към контролното табло. Няколко светлинки мигаха. Управлението му бе напълно непознато. Нямаше представа от коя азбука са буквите. Не знаеше с каква енергия се захранва, освен това, което бе прочел в психлоския наръчник — слънчева енергия.

По-добре да не пипа нищо по контролното табло. Може и да отлети.

Погледна към тълпата хора на около триста ярда. Продължаваха да си седят, сякаш бяха препарирани.

За миг и той се почувства така. Но може би това беше просто реакция след битката.

Нещо в кораба работеше! Проследи вибрациите с ръка. Това, което бе взел за оръдие не бе само оръдие. Имаше две части, разположени една върху друга. От „дулото“ на горната излизаше някакво сияние.

Летаргията, която почувства, се засили.

Добре де, всичко което върви, все трябва да се захранва отнякъде. Къде беше енергийният кабел? Под контролното табло забеляза един голям и дебел. Водеше към акумулатор.

Отзад в кораба имаше намотано въже. Джони завърза единия му край за кабела точно над входа към акумулатора. Отдалечи се, закрепи се здраво и дръпна с все сила.

Кабелът се откъсна от акумулатора.

Избухнаха ярки искри.

Едновременно се случиха три неща. Корабът спря да вибрира. Летаргията на Джони отведнъж изчезна. Всички хора от събралото се множество припаднаха. Просто паднаха на земята и останаха да лежат там.

Джони завърза кабела далеч от акумулатора, за да не може пак да направи връзка и хукна към тълпата.

Като мина край самолета, немският помощник пилот се опитваше да излезе през вратата. Извика нещо, но Джони не го чу.

Като стигна до хората, Джони видя един от Координаторите, който се опитваше да се изправи на колене. Другите също бяха започнали да се размърдват. Наоколо имаше разхвърляни знамена, музикални инструменти и всякакви неща, които бяха подготвили за празненството след посрещането.

Устата на Координатора се движеше и Джони помисли, че вероятно си е загубил гласа. Не чуваше абсолютно нищо. Обърна и видя, че се е приземил един от ескортиращите самолети. И това не беше чул.

Изведнъж се сети, че това е заради каската на Иван. Разкопча каишката и махна големите подплънки за ушите.

— …и как дойдохте тук? — говореше Координаторът.

— Със самолет! — малко остро каза Джони. — Това там е моят самолет!

— А онова същество на земята — Координаторът посочи към завързания толнеп. — Как се е озовало там?

Джони бе раздразнен. Цялата тази стрелба и гоненица… Сети се: никой от тези хора не е видял нищо от случилото се.

Бяха объркани и притеснени. Тримата вождове на племената се приближиха и се поклониха, разстроени. Бяха се „посрамили“. Бяха замислили достойно посрещане — със знамена, с музика, а той вече бе кацнал. Молеха да ги извини…

Координаторът се опитваше да отговори на въпросите на Джони. Не, не бяха забелязали нищо странно. Бяха се събрали да го чакат още след изгрев слънце, а ето той вече е тук и трябва да е поне девет сутринта… какво? Два следобед? Не, не може да бъде. Я да видя часовника ти!

Искаха веднага да започнат с церемонията по посрещането, макар да не се чувстваха много добре. Джони каза на Координаторите да го поотложат за малко и грабна предавателя.

По локалното радио съобщи на двата самолета, които още бяха във въздуха, да следят много внимателно корабите в орбита. След това превключи на планетарен обхват, като естествено знаеше, че може да го чуят посетителите. Свърза се със сър Робърт в Африка.

— Птичките се опитаха да попеят тук — каза Джони. Нямаха определен код, а им трябваше. Но и с това трябваше да се задоволи. — Сега всичко е наред. Но нашия приятел Иван трябва да има таван в новата си дупка. Разбираш ли?

Робърт Лисицата разбра. Джони искаше да осигурят въздушна охрана на руската база и сър Робърт веднага щеше да се заеме със задачата.

— Накарай оркестъра ни да изпълнява баладата на Суенсон — каза Джони. Такава шотландска балада нямаше. Забрана за радио връзка на планетарен обхват, ако обичате. Щом посетителите са знаели, че той ще идва тук, значи засичат вълните им. — Може аз да изсвиря една две мелодии, но другите да свирят баладата на Суенсон.

Изключи предавателя. Ситуацията бе по-опасна, отколкото предполагаше. За всички хора на планетата.

Само той беше „глух“. Само той успя да действа. Значи това оръдие е излъчвало високо честотна звукова вълна, която е предизвиквала парализа. Така значи ловяха роби толнепите.

4

Пилотът от ескорта, който току що бе кацнал, също не бе разбрал какво се бе случило и се опитваше да обясни на Координатора, който не говореше немски. Джони попита немеца дали е записал станалото и той каза, че всичко е записано. Джони обясни и на двамата, съответно на английски и на психлоски, че на носа на скрития ей там кораб е имало устройство, което е причинило всичко. Най-добре да заведат всички хора в някоя стая и да им покажат записите от дисковете, за да не мислят, че мястото гъмжи от дяволи. Нека ги успокоят. Посрещането може да се отложи за по-късно.

Тълпата тръгна след Координатора към една сграда. Джони отиде до толнепа.

Съществото бе дошло в съзнание. Без маската очите му изглеждаха слепи. Виждаха на различни светлинни вълни и маската служеше като коректорен филтър. Джони се огледа, намери маската и като се пазеше от отровните зъби на съществото, пусна маската върху лицето му. То се опита да го ухапе.

Джони се дръпна назад и каза:

— Сега ще започнем с твоя разказ, дългата и тъжна история на твоята младост, как обстоятелствата са те подтикнали към престъпления и как съдът те е довел до този плачевен край.

— Подиграваш ми се! — излая толнепът.

— А, — каза Джони — значи говориш психлоски. Много добре. Продължи своя разказ.

— Нищо няма да ти кажа!

Джони се огледа. Хубаво се падаше от върха на огромния палат долу на равното. Внимателно си избра едно място от двореца и му го посочи:

— Ще те занесем там горе и ще те пуснем. Виждаш ли палата?

Толнепът се изсмя.

— Няма да получа и една драскотина!

Джони помисли малко.

— Всъщност ние не сме ти врагове, тъй че ще свържа един кабел, който измъкнах от кораба ти, ще поставя дистанционно управление и ще те изпратя обратно на бойния кораб от клас Валкор.

Толнепът мълчеше. Но беше нащрек.

— Ами май е най-добре да се заема с дистанционното управление.

Джони стана и направи движение, сякаш се запътва към своя самолет.

— Чакай — каза толнепът. — Нямаш намерение да го правиш, нали? Да ме върнеш на кораба?

— Разбира се, че имам. Така постъпват възпитаните хора.

Толнепът изкрещя:

— Гадни мръсни психлоси! Всичко може да се очаква от вас, всичко! Гадният ви садизъм няма граници!

— Защо? Какво ще ти сторят?

— Ще ме изстрелят надолу и ти много добре го знаеш! Ще цвърча и ще се пържа от триенето на въздуха!

— Но защо няма да те приберат? — каза Джони.

— Не се занасяй с мен! — беснееше толнепът. — Мислиш ме за глупак, нали? Нищо не споменаваш за вирусния прах, който е полепнал по мен и ще зарази целия екипаж. Ти си дявол! Изкашлях си дробовете докато дойда тук, а после бавно да се пържа миля след миля на огъня от триенето на въздуха! Върви по дяволите!

Джони повдигна рамене.

— Така постъпват възпитаните хора — каза той и тръгна към самолета.

— Чакай! Чакай, ти казвам! Какво искаш да знаеш?

И тъй Джони изслуша житейския път на двоен-младши лейтенант Слидетер Плис и на неговия полу-капитан Рогодетер Сноул и разбра колко глупаво било да не оставиш своя началник да спечели на комар. Чу още доста други неща, които не го интересуваха особено, докато накрая двойни-младши лейтенант каза:

— Естествено, че Сноул не е уведомил екипажа, тъй като иска цялата комисионна за себе си, но се носят слухове, че който открие ОНЕЗИ, ще получи награда от сто милиона кредита.

— Какви ОНЕЗИ? — попита Джони.

Но двоен-младши лейтенант Слидетер Плис не знаеше нищо повече от това. Обясни, че изчакват, за да са сигурни, но каквото и да излезе, обединените сили ще нападнат масирано Земята. Командирите вече разигравали на хазарт по екраните плячката и Родегер Сноул бил спечелил хората на планетата, поне така казал, но не можело да му се вярва напълно, защото често лъжел. Във всеки случай със сигурност ще им трябва транспорт и може би за целта ще трябва да отскочат до родната си планета. Къде е тя ли? Някога случайно да е забелязвал една ярка звезда, всъщност двойна звезда? Оттук сигурно се вижда много добре. От този ъгъл съзвездието над нея изглеждало като квадрат. Е, това била родната му планета. Били завоювали и други планети. За роби.

Това засега изглежда бе всичко, тъй че Джони му каза, че ще го отведе до кораба му, но не веднага.

Бе прочел, че ако толнепът ухапе някой с отровните си зъби, отровата се възстановява чак след шест дни. И така Джони взе от самолета една бутилка и парцал и накара толнепа да захапе парцала няколко пъти. Толнепът го стори с неприязън. Джони прибра парцала в бутилката и здраво я затвори. Маккендрик разбираше от противоотровни серуми. Може би щеше да измисли някой против ухапване от толнеп.

Още един от ескортиращите самолети кацна на земята. Имаше и помощник пилот. Долу в планината на времето имаше мина. Сега бе унищожена, но може би щяха да намерят товарен самолет и гориво. Джони изпрати да проверят и ако намерят, да долетят с един товарен самолет. Искаше да вземе с тях толнепа и кораба му. Каза им също да проверят има ли в мината някакъв пътнически транспорт.

Джони погледна към късното следобедно небе. Не виждаше нищо в орбита, но това бе заради далечината от четиристотин мили и дневната светлина. Тежък ден.

Координаторът и пилотът немец бяха показали на хората записите и ги заведоха да видят кораба. Показаха им оръдието на носа. Хората тръгнаха от кораба и се насочиха към Джони, който бе до самолета.

Приближиха на известно разстояние и изведнъж, сякаш по сигнал, всички паднаха на колене и започнаха да кланят главите си до земята. Не искаха да стават.

През този ден Джони бе видял достатъчно хора, които падат.

— А сега какво има? — обърна се той към Координатора.

— Ужасно се срамуват. Бяха ти устроили чудесно посрещане и всичко се провали. Но нещо повече — каза Координаторът, — много те уважават. И преди са те уважавали, но сега…

— Кажи им да станат — каза Джони малко нетърпеливо. Най-малко от всичко искаше да го боготворят.

— Ти им спаси живота, а може би и повече — каза Координаторът.

— Глупости — отвърна Джони. — Просто имах късмет, че бях с каска с подплънки на ушите. Кажи им да станат!

Немският пилот бе наблизо. Явно този ден му бе отредено да изживее много неудобни моменти. Пилотът отново обясняваше на Джони, че не е посмял да стреля. Един изстрел от Марк 32 и цялото това място, заедно с Джони и хората щеше да пламне. Местността бе затворена и ударът от оръдието… Джони поклати глава и го отпрати с махване.

Координаторът започна да му представя вождовете. Нисък човек с усмихнато монголоидно лице пристъпи напред. Носеше кожена шапка. Джони му стисна ръка. Координаторът каза, че това е вожд Норги, оглавяващ племето на оцелелите от някогашните шерпи. Били прочути планинци и предвождали каравани със сол през Хималаите в Непал, над Индия. На времето били многобройни — около осемнайсет хиляди, но сега останали само сто-двеста човека. Живеели много нависоко в недостъпни места. Храната не достигала. Били добри ловци, но дивечът бил рядкост на такава височина.

А това бе вождът-монах Ананда. Бе облечен в жълточервена роба. Беше едър мъж с миролюбиво изражение на лицето. Беше от Тибет и имаха манастир в пещерите. Останалите в страната тибетци го считаха за свой вожд. Виждате ли, дори преди нападението на психлосите китайците прогонили тибетците от страната им и били принудени да се пръснат по чужди земи. Китайците потискали будизма — Ананда беше будист — но до пещерите трудно достигали, тъй като били високо в планинските клисури или върхове. Психлосите също никога не могли да ги открият. Тибетците много гладували. Не можели да излизат в равнините и да отглеждат растения, дори през последното лято не успели да засеят, понеже нямали семена.

А това бе вожд Чонг-уан, глава на оцелелите китайци. Знае ли Джони, че едно време и имало между шестстотин и осемстотин милиона китайци? Може ли да си го представи? Имало и друго племе в северен Китай, подслонило се в стара военна база в планините. Базата? Китайците не успели да я довършат. Не била нищо особено. В северен Китай живеели само сто-двеста човека. Но вожд Чонг-уан тук имал триста и петдесет човека. Живеели в една низина, която вероятно е била минирана и психлосите никога не се приближавали до нея. Но храната била крайно оскъдна. Никакви култури не виреели толкова нависоко. Ужасен студ. — Не, нямало проблеми да се разговаря с китайците. Запазени били много от техните университетски книги и записи, освен това били доста образовани. Говорят мандарински език, стар книжовен китайски, езика на кралския двор.

Джони подаде ръка. Те се КЛАНЯТ! Тъй че Джони се поклони и достави огромно удоволствие на китаеца.

— Като стана въпрос за езици — каза Координаторът — подготвили са за теб малък спектакъл. Всички са ей там, ще дойдеш ли да го видиш?

Джони погледна малко неспокойно към небето. Единият ескортиращ самолет беше горе и патрулираше. Самият той не бе далеч от самолета си. Прати немецът да стои вътре в готовност. Добре, ще види спектакъла. Чувстваше се зле; знамената бяха на земята, търкаляха се музикални инструменти.

Около осемдесет човека в жълто-червени роби седяха наредени в правилни редици. Бяха част от хората на монаха-вожд Ананда. Като приближи, Джони забеляза, че са на възраст между осем и петдесет години. Главите на всички бяха бръснати. Имаше момчета, момичета, мъже и жени. Опитваха се да си придадат тържествен вид, седнали на земята с кръстосани крака, но в погледите им се четеше дяволитост. Отпред пред всички седеше стар монах с дълъг свитък.

— Миналата пролет имахме големи неприятности — каза Координаторът. — Никой, абсолютно никой не можеше да разговаря с тези хора. Нито в Индия или Цейлон — това е един остров, нито където и да е другаде не успяхме да открием и следа от тибетски език, или от техния език. Търсихме навсякъде. НО се справихме. Слушай! — Даде сигнал на стария монах.

Будистът прочете един ред от свитъка. Цялата група запя едновременно след него, не повториха, а го изпяха.

Беше на психлоски! Монахът прочете още един ред. Групата изпя превода на психлоски. Джони не можа да повярва на учите си. Представлението продължи по същия начин.

— Чете на език, който някога се е наричал „пали“ — прошепна Координаторът. — Това е оригиналният език, на който са написани каноните на будизма. Манастирът притежава богата библиотека с всичко, казано от Гаутама Сидхарта Буда, човекът, който е създал тази религия преди около три хиляди и шестстотин години. И те могат да четат и пишат на този език. Само че той е изчезнал. Тъй че взехме една чинкоска…

— …машина за обучение — довърши Джони — и ги научихте на психлоски.

— И те го преведоха обратно на пали! Психлоската мина долу е доста повредена, но в един огнеупорен сейф намерихме речник и други книги и оттогава не са вдигнали глави от работа. И вече можем да разговаряме.

Пеенето продължаваше. Говореха с чинкоски акцент, също като Джони и другите пилоти.

— Харесва ли ти, господарю Джони? — попита на психлоски монахът-вожд Ананда. — Не само могат да пеят, но и да говорят на този език, дори много добре.

Джони силно изръкопляска и те се зарадваха. Знаеше какво ще им предложи.

— Това всички ли са? — попита той.

Не, имало още около четиресет, но от манастира до тук пътят бе доста стръмен и труден. Използваха въжета и трябваше да умеят да се катерят. Освен това им бяха помогнали и шерповете.

Идеята на религиозния учител за мир, която Джони схвана от песента, преведена на психлоски, много му се хареса.

Част от музикантите бяха взели инструментите си и започнаха да пригласят с малки и големи рогове и с барабани. Жените запалиха огньове и притопляха малките запаси от храна.

Пилотите се върнаха от мината с един товарен самолет за руда. С дружни усилия успяха да качат в него с голи ръце кораба на толнепите. Качиха и толнепа, добре увързан с въжета.

— Там долу има много самолети — каза помощник пилотът на Джони. — Шотландците, които са обстрелвали мината, вероятно са улучили лагера. Сигурно са взривили дихателния газ, защото куполите са се разхвърчали на разстояние пет акра. Не са си направили труда да взривят амунициите и резервоарите с гориво. Хангарите са на по-долно ниво. Вътре има осемдесет-деветдесет бойни самолета. Малко са поопърлени, но изглеждат наред. Има много танкове и машини. Има и около петдесет товарни самолета за руда — бог знае защо. Сума ти работилници и складове. Изглежда са пренасяли от тук много боксит. Няма живи психлоси.

Джони реши какво ще направи. Отиде до самолета и включи предавателя на планетарен обхват. Повика американската база — Данълдин.

Джони си спомни шегата на Данълдин:

— Не знаеш, но имам петнайсет дъщери. Трябва спешно да ги задомя.

— Разбрах — каза Данълдин и прекъсна връзката.

Джони знаеше, че до десет-дванайсет часа ще има на разположение петнайсет пилота — макар не всички завършили. Данълдин знаеше къде се намира Джони.

Тържеството по посрещането бе започнало. Хората вече бяха преодолели шока. Сервираха яденето. Всички му се усмихваха. Някои се кланяха.

Два от ескортиращите самолети бяха горе във въздуха. Джони и третият бяха готови да потеглят при необходимост.

Стана вечер и намериха дърва, за да запалят огън. Ако се появеше враг, щяха да го засекат на екраните горе в небето.

Започнаха речите. Всички бяха изключително благодарни на Джони и той винаги бе добре дошъл при тях. Дойде ред на Джони.

От двете му страни застанаха един Координатор, който знаеше китайски и монах, който говореше езика на шерпите. Джони трябваше да говори на английски, за да може Координаторът да превежда на китайски, а след това на психлоски заради монаха, който превеждаше на тибетски, или на езика на шерпите, не беше много ясно. Тъй че отне доста време. Но не чак толкова много.

След като любезно благодари за техните речи, Джони заговори по същество.

— Не мога да ви оставя тук — каза той и посочи нагоре към небето. — А вие не можете да оставите онези, които са останали у дома.

С това бяха съгласни!

Джони огледа осветените им от огъня лица, както бяха насядали на групи.

— В планините е студено. — С това също се съгласиха, особено китайците. — Тук очевидно няма много храна. — О, беше толкова прав. Господарят Джони бе много проницателен и виждаше колко са слаби децата им. — Можете да ни помогнете. Да помогнете да победим психлосите, може би завинаги, ако се върнат. Да ни помогнете да победим всички чуждоземни горе на небето.

Толкова беше тихо, че и прашинка да паднеше, щеше да се чуе. Помисли, че не са го разбрали. Отвори уста да повтори. И подреденото множество изведнъж се разбърка. Забравиха за всякакви обноски. Всички тръгнаха към него и то толкова близо, че трябваше да се изправи на крака.

Отвсякъде крещяха един единствен въпрос поне на три различни езици: „Как? Как можем да помогнем?“

Тези победени от живота хора, остатъци от някога велики народи, раздърпани, гладни, дори не бяха мечтали, че могат да бъдат полезни някому. Че могат да помогнат. Че могат да правят нещо друго, освен да се крият и гладуват. Мисълта бе разтърсваща. Да помогнат.

Координаторите и вождовете успяха някак да върнат хората обратно край огъня, но вече никой не седна. Бяха твърде развълнувани.

Когато Джони пак заговори, отново настъпи тишина. Но изведнъж му дойде на ум, че може би има повече слушатели, отколкото предполага. Говореха психлоски. Говореха и пали, мъртъв език. Освен това говореха и на език, наречен тибетски. Да! — потвърдиха те с шепот. Джони им каза, че ще се погрижи да преместят библиотеката им на сигурно място. Част от руската база може да им послужи като храм. Но да не би да имат страх от височини? Засмяха се. Глупаво беше да се задава такъв въпрос на планинци. Имат ли нещо против да се разпръснат по цялото кълбо и да живеят сред чужди племена? Не, не, нямат нищо против. Не се чувстваха изолирани от света само защото живееха в манастир. Живееха в пещери единствено заради заплахите и опасностите.

Обясни им какво означава комуникатор. Ако им предадат съобщение на психлоски, ще го предадат по радиото на пали, а будистът в другия край отново ще го преведе на психлоски. И враговете горе никога няма да разберат какво си говорят. Идеята им се стори великолепна. Мрежа от говорещи на пали по целия свят. Да, да, да!

Но се появи една отрезвяваща мисъл. Може да пленят някой и да го принудят да издава съобщенията. В такъв случай ще комуникират на тибетски и това ще бъде тяхната тайна. Бе опасно.

Но в живота имаше хиляди опасности. Съгласиха се, всеки един — мъже, жени, деца — прие и от името на останалите у дома. Джони се опита да им каже, че ще им се заплаща по един кредит на ден, както на останалите племена, но не му дадоха възможност. Ще заминат и толкоз. Знаеха, че е тайна и на никой нямаше да кажат. Дори започнаха да стъпват на пръсти.

Наред бяха шерпите. Места за лов имаше много. Дори някъде имаше и върхове, по които можеха да се катерят. В Русия имаше просторни равнини, които изобилстваха от добитък и овце. Трябваше да се изсушат и консервират огромни количества месо. Могат ли всички да идат в Русия и да помогнат да се зареди базата с храна? Естествено.

След това вождът Чонг-уан доведе хората си. Бяха откърмени с тайни. Джони им разказа за едно място, където не бе много здравословно да се живее, имаше мухи, които носеха зараза, но ако се вземат предпазни мерки, нямаше страшно. Имаше и опасни зверове, но щяха да разполагат с въоръжена охрана, пък и самите те можеха да се научат да стрелят. Насекоми? Зверове? Изобщо не можеха да ги уплашат! Къде беше това място? Какво трябваше да правят? Могат да заминат веднага. Далеч ли е оттук пеша?

Джони им каза, че ще заминат със самолет. Но имаше още нещо. Макар че мястото бе само на една миля височина, беше доста горещо.

Горещо? Имаше и горещи места? Колко хубаво! Направо невероятно! Няма значение, че е много горещо.

Джони ги попита дали могат да строят разни неща. Гордо му отвърнаха, че са съхранили уменията си. Някои от тях бяха инженери. Могат да строят всичко.

Всичко това бе дълбока тайна. Имаше голям язовир с електоцентрала, около който трябваше да се разчисти и в хълмовете да се построят бункери. Ще получат техническа помощ. Можеха дори да им предоставят машини и оператори и самите те да се научат…

В момента измежду тях имаше осем човека в Америка, които се учеха на тези умения. Защо да си губят времето в приказки? Къде беше това място?

Джони им обясни, че всеки ден ще получават по един кредит и премии за завършена работа. И след това могат да получат земя.

Вожд Чонг-уан попита хората дали са съгласни. Казаха му да не протака повече. Разбира се, че бяха съгласни!

Джони се върна на тържеството. Хората се бяха събрали на малки групички и обсъждаха, но шепнеха, при това на неразбираеми езици. Джони им пожела лека нощ, всички се обърнаха към него и се поклониха, а той също отвърна с поклон.

Тръгна към самолета, където щеше да прекара остатъка от нощта. За всеки случай се отби при товарния самолет, където лежеше толнепът. Изпита желание да се обади на полу-капитан Рогодетер Сноул и да му каже нещо. Но не го направи. Можеше и да изчака. Битката предстоеше.

5

Джони отлагаше срещата с вождовете в Шотландия колкото може по-дълго. Очакваше дискове със записи от Америка. Но Гленканън не бе пристигнал.

Най-после Робърт Лисицата, който бе пристигнал за срещата специално от Африка, му каза, че вождовете повече не могат да чакат и Джони го последва.

Къщата, която Криси бе открила, бе съвсем близо до Касъл Рок и за няколко минути пристигнаха. По пътя не разговаряха, само от време на време хвърляха поглед нагоре към небето.

Двама въоръжени с брадви и автомати слуги ги пуснаха през входа на подземния коридор. Вождовете бяха открили останките от противовъздушни скривалища и временно бяха отложили възстановяването на сградата на Парламента. В нишите горяха миньорски лампи и осветяваха знамената, които висяха от заоблените тавани.

Присъстваха всички вождове. Бяха чакали часове наред. Все пак се насъбраха около Джони, стискаха му ръцете и го потупваха по гърба. Най-после вождът на клан Фергус въведе ред и събранието започна.

Робърт Лисицата им пусна няколко записа от радиотелескопните приемници. Освен всичко останало, вождовете най-много се впечатлиха от лицата на чуждоземните от обединените сили, до един съвсем различни. Бяха заинтригувани и от една игра, която тези същества играеха помежду си от екраните. Един от затворниците на Робърт Лисицата бе обяснил, че това е „клеп“. Всеки от играчите разполага с дъска с шест страни и шест различни комплекта и когато един от тях направи ход, другите играчи повтарят хода му на своите дъски. Комплектите се състояха от малки космически корабчета, танкчета, флотилии и войници. Движеха се по различен начин, а на дъската се закрепяха с магнити. Дъската се състоеше от шестстотин и шестнайсет шестоъгълника. Не самата игра привлече вниманието на вождовете, а фактът, че играчите залагаха най-различни неща от тяхната планета. Това ги отрезви.

След това Робърт им разказа за инфралъчите и обясни защо е опасно да се обсъжда каквото и да било на открито. Един от затворниците хокнери бе дал пълно описание на лъчите. Ако се налагаше да се разговаря на открито, трябваше да включват „интерферентни генератори“, само че нямаха такива.

Вождовете се опитаха да приемат резолюция да се забранят разговорите на открито и да не се съобщава нищо на хората, за да не го обсъждат помежду си. Някой предложи и да се подеме кампания под надслов „Враговете имат дълги уши“. Но вождът на клан Арджил взе думата и каза, че не могат да приемат закон, отнасящ се до всички племена, защото не представляват правителство от всички племена, което се намира в Америка, макар че съвсем скоро евентуално ще му обявят война. Предложението им по същество означавало да се узурпира властта на държавата.

Това беше знак, че Джони трябва да говори. Той стана и им напомни, че първите правителствени действия са били предприети именно от тях в шотландските планини, край езерото в ливадата и тъкмо те са истинският законодателен орган. Трябваше да се съобразят със съществуването на фиктивното правителство в Америка и да не действат така, сякаш това правителство не съществува, тъй като ще провалят плановете му. Но трябва да се предприемат действия, за да се защитят хората на планетата. Те като управляващ орган представляваха Световната федерация за Обединение на Човешката Раса. Сигурен беше, че тази организация ще изпълнява техните разпореждания, а не тези на правителството в Америка. Ще наричат заповедите им „заповеди на федерацията“ и всъщност ще бъдат международни.

— Чуйте, чуйте! — възкликна сър Андрю Макналти, който стоеше начело на федерацията.

Данълдин, продължи Джони, е титулярният принц на Шотландия. Той ръководи пилотите и може да ръководи и…

— Данълдин и ТИ ръководите пилотите — поправи го вождът на Кемпбел.

Джони искаше да подчертае, че пилотите са подчинени на този законодателен орган. А военният вожд на Шотландия ръководи всички действащи военни сили, с изключение на бригантите. Тъй че в действителност те ръководят планетата. Ако приемат аргументите му, би трябвало да издават поверителни резолюции и да се разпореждат с тях както намерят за добре.

Обсъждаха за известно време въпроса и приеха предложението. Сър Андрю Макналти ще изпълнява желанията им по отношение на племената, а сър Робърт Лисицата ще изпълнява указанията им във военния сектор. Особеностите на ситуацията изискваха заповедите от Америка да бъдат пренебрегвани, но без да се възбуждат подозрения. Управлението в Америка подкрепяше враговете на Шотландия, с които имаха кръвна вражда. Сегашната спешна ситуация изискваше спешни действия. Точно това искаше да разберат Джони.

След това стана сър Робърт и каза, че малкото оцелели хора на Земята са пръснати из цялото земно кълбо. За да могат да бъдат защитени, трябва да бъдат събрани в няколко зони, които добре да се охраняват. Беше съставил план.

Поискаха Мактайлър да изложи накратко положението. Той беше член на всички кланове и по още ред други причини преценката му щеше да бъде ценна.

Джони много се надяваше да има повече информация от Америка, преди да му бъде зададен този въпрос. Почти всичко зависеше от това какво прави Търл, а от доста време нямаше никаква информация. Във всеки случай, нямаше никакво намерение да споменава за това пред този съвет, за да не рискува с изтичане на информация. Но все пак събралите се тук трябваше да играят важна роля.

Джони стана и им каза, че първо, не знаят какво се е случило на Психло и има вероятност от контраатака; второ, посетителите горе представляват сериозна заплаха — не знае защо се бавят, но във всеки случай от това печелят време и трябва да работят бързо и усилено; и трето, основната им грижа е да съхранят живота на Земята — не само са застрашени като раса, но и съвсем внезапно могат да бъдат унищожени напълно.

Благодариха му и приеха плана на сър Робърт. Разсъждаваха съвсем трезво.

Имаше още въпроси.

Повикаха доктор Алън, който бе ангажиран с работата на федерацията по преместването на племената. Според него бе опасно да събират различни племена заедно, тъй като имунитета им срещу разни болести може би е намалял. Племената дълго време са били разделени и има вероятност да избухнат епидемии от шарка, тиф и други болести. Имаше няколко помощници. Летеше до много места и правеше каквото бе по силите му. Беше прочел цялата налична литература върху ваксини, санитарен контрол, защита срещу насекоми и други подобни и бяха приготвили някои серуми. Настояваше да се вземат два вида мерки: първо, задължително да се изолира всеки, който прояви някакви симптоми на болест и второ, всички да бъдат задължително ваксинирани. Всички Координатори и вождове му съдействаха безпрепятствено, но искаше програмата му да получи законен статут.

Вождовете я приеха като директива на федерацията и сър Андрю Макналти трябваше да издаде заповедта.

След това приеха Макадам от Планетарната банка. Беше поискал среща с вождовете по три причини. Нисък, посивял и консервативен, Макадам бе много учтив с тях и говореше кратко и ясно. Носеше папка с документи и я постави на масата.

Най-напред, правителството в Америка пръскаше пари насам-натам и създаваше локална инфлация, която може да се пренесе и в други райони. На бригантите им се заплащаха по сто кредита на ден, на всеки поотделно. Бяха около седемстотин и шейсет и това правеше седемдесет и шест хиляди кредита на ден, което беше приблизително два пъти повече от ГОДИШНИЯ бюджет на повечето други племена. Те не ценяха парите и ги хвърляха по улиците. В момента в Америка нямаше какво толкова да се закупи и нямаше за какво да се изразходват сумите. Той не бе дошъл без предложение: искаше някой да го упълномощи да издаде специална американска банкнота, която да може да девалвира спрямо останалата валута в света. Имаше основания да се надява, че тамошното правителство би я приело, ако вместо снимката на Тайлър върху банкнотата се постави снимка на Браун Лимпър Стафър. Ще поставят надпис: „Браун Лимпър Стафър, главен кмет на планетата Земя“. Според него липсата на снимка на Тайлър допълнително ще спомогне за девалвацията на тази валута, но дори да греши, все пак не искаше образът на Тайлър да бъде изобразен на банкнота без стойност. Какво смятат по въпроса?

Тайлър се усмихна. Вождовете се засмяха и дадоха на Макадам благословията си.

Но Макадам не искаше само това. Искаше второ пълномощно, подобно на първото, но издадено от този орган. Няма да стане публично достояние, но е важно да го има в сейфа си.

Прочетоха го и го приеха.

След това Макадам изложи несъгласието си със сър Робърт в предварителни разговори с него относно преместването на банката от Цюрих в Люксембург. Това би причинило неудобства и трудности. Ще трябва да пренасят печатните преси и да търсят подходящи помещения в Люксембург.

Вождовете поискаха сър Робърт да се изкаже. Той обясни, че в Люксембург има психлоска мина, от която психлосите са черпили нужните им на планетата доставки на желязо. Близо до нея имало древна крепост. В същност, Люксембург означавало „малка крепост“. В продължение на две хиляди години градът бил кръстопът на търговия и банкерство. Щяло да бъде временна мярка. Люксембург може да бъде отбраняван. Цюрих не.

Посъветваха Макадам да се премести.

Макадам се съгласи с нежелание. Но имаше още един въпрос — разходите по подготовката за война. Изискваха се суми, които нямаха покритие в бюджетите на племената и в притежаваната от тях земя. Предложи да се отпускат заеми срещу нещо друго.

Джони поиска думата. Каза, че има информация за многобройни залежи (не спомена откъде е информацията) и след като нещата се уталожат, могат да започнат да копаят. Увери ги, че залежите са доста богати. Знаеха, че отпреди има познания в миньорството и можеха да му вярват без доказателства. Предложи залежите да служат като гаранция срещу заемите, като се третират като притежание на вождовете, а не на племената.

Макадам ги попита известно ли им е, че Браун Лимпър претендира, че притежава цялата планета? Вождовете потвърдиха. Освен това твърди, че притежава целият тукашен клон на Междугалактическата минна компания?

Вождът на клан Фергус се обади, че валидни или не, част от сделките принадлежат на тях и ще настояват да имат дял от минералните залежи, който да послужи като гаранция за военните разходи.

Макадам спокойно се усмихна. Знаеше накъде духа вятърът. Прие. Ще оправдае доверието им.

Вождовете приеха резолюция и упълномощиха сър Робърт да тегли средства от отворената им сметка за военния бюджет.

Съветът продължи още дълго и се разделиха със същата сериозност, с която се бяха събрали.

Въоръжените слуги придружиха Джони до изхода.

Криси го чакаше и му сервира чай с кифлички.

Джони седеше в дневната, протегнал крака в удобни мокасини, с отворена риза. Тревожеше се за това, което ставаше в Америка, но се опита да се съсредоточи върху домашни неща.

Криси му каза, че свещеникът и леля Елън ще им гостуват утре за обяд и се надява, че той ще си бъде вкъщи. Леля Елън се чувствала прекрасно в Шотландия. Бузите й се бяха налели и кашлицата, която напоследък я тормозела, бе изчезнала. Изглеждала доста млада.

Джони каза, че това се отнася и за самата Криси. Беше хубава с дългата си златиста коса, хваната на тила в голям кок. Очите и бяха станали още по-черни и блестящи, а туниката, която бе преправила в домашна дреха, й стоеше по-добре дори от кожените дрехи. Белезите от нашийника почти бяха изчезнали. Криси се изчерви от комплиментите.

Пати беше по-добре. Бе отслабнала ужасно. Все още беше на легло след треската, но вече нямаше опасност, само бе заслабнала. Джони трябва да я посети сутринта. Лошото бе, че Пати бе загубила интерес към всичко. Може би Джони може да й разкаже нещо.

Джони попита дали къщата има мазе. Да, имаше и то доста солидно и дълбоко. Посъветва Криси ако нещата тръгнат на зле, да прибере чудесните мебели и други вещи долу в мазето. Има ли къде да иде на сигурно място в подземията на Касъл Рок? Криси му каза, че вече е мислила за всичко това и не трябва да се притеснява за нея. Доста бе поскитала по света и бе събрала достатъчно опит. Още малко чай? Кифличка?

Беше му хубаво. Къщата бе стара, чудесна. Толкова по-различна от съборетините в тяхното село. Само да спечели някак си и късметът да не му изневери и може би някой ден това приятното усещане — просто да си седи в тази дневна и да си говори с Криси или с приятели — щеше да се превърне в ежедневие.

На вратата се почука и Криси отиде да отвори. С радостен вик Джони скочи да посрещне Гленканън.

ДВАДЕСЕТ И ТРЕТА ГЛАВА

1

Проклет Търл!

Отначало Джони смяташе, че има данни за координатите на стълбовете. В къщата в Шотландия нямаше добра апаратура, с която да прегледа записите. Само ги беше сканирал набързо с помощта на кутия, която Кер му бе изпратил, но в нея като че ли имаше само един кабел и нищо друго. До Деветдесет и втория ден оставаха още месеци, затова Джони си позволи да остане у дома за обяд и да види отново леля Елън и свещеника. А също и да опита да развесели Пати.

Върна се в мината в Африка в чудесно разположение на духа. Тази сутрин стана от сън, решен да опита всичко възможно. А сега това!

Гленканън беше споменал, че Търл прави някакви измервания и прекарва по-голяма част от времето си на открито, затова записите се бавят. Без съмнение Търл никак не обичаше да стои дълго навън. Гленканън намекна, че преди да предадат офиса са инжектирали малко въздух в дихателните тръби, за да не се увлича Търл много много по разходки. Освен това Гленканън каза, че са направили пропуск — не бяха инсталирали записващи устройства около самата площадка. Както и да е, вече бяха поставили мини-камера на едно дърво, без да ги забележат бригантите и вече не зависеха само от данните от разузнавателните полети.

Като преглеждаше записите, на Джони му направи впечатление колко внимателно измерва Търл разстоянията между стълбовете. Използваше микрометър. Само дето не измерваше положения на точки за телепортиране!

Ето целия план, в който бяха нанесени точните разстояния: площадката, новото положение на пулта за управление, а също и една крива линия.

Сега вече Джони знаеше защо Търл дни наред бе решавал силови уравнения. Изчислявал е максималната близост, на която може да се разположи кривата до площадката, без да пречи това на телепортирането! Беше го отбелязъл върху окончателния план: седем стъпки и осем единадесети. По цялото продължение на площадката и новия пулт.

Кер бе изпратил кутията заедно с една малка бележка, която сякаш бе писал с краката си:

…До знаеш кого.

Пращам, ти нещо, което по погрешка бе нарязано с трион — ха-ха. Копая го край онзи язовир на югозапад, където вече не го използват. В случай, че не знаеш, нарича се „атмосферно-защитен йонизационен кабел“. Не прилагам каталожния номер, защото няма да ти се наложи да правиш поръчка от Психло. Ха-ха. Освен това за кражба на имущество на компанията глобата е три заплати, тъй че ако ме хванат, ми ги дължиш. Ако продължава така, ще се разориш. Ха-ха.

Знаеш от кого

Добавка: Плащат ми цяло състояние, за да изкопая това…

Джони го разгледа внимателно. От разреза личеше, че е същият като онзи, който опасваше язовира и мината в Кариба. Но сега можеше да разгледа от какво е направен. Кутията трябваше да се постави с дясната страна нагоре и да бъде насочена в посоката, където трябва да се появи защитен екран. Самата кутия беше бронирана, но след като Кер я бе разрязал, явно не е знаел.

Беше очевидно как работи: вътрешната изолация на дъното в действителност беше рефлектор. Точно над него минаваше главният източнок на ток. Над него имаше още една жица, после още една и така до горе. Общо петнайсет. Явно всяка усилваше заряда на долната. От външния край кабелите вероятно трябваше да бъдат прихванати в кутия, която участва в усилването, но нея я нямаше. Получаващият се многократно усилен заряд трябваше да се настрои към полетата на ядрото и на околните частици на въздушните атоми. След удара молекулите на въздуха се подреждаха в молекулярна кохезия. Крайният продукт бе невидима завеса, наречена „атмосферно-защитен йонизационен кабел“.

Това не беше „силов екран“. Използваше се в космическо пространство и Ховините имаха подобни устройства във всичките си големи бойни кораби. Това беше въздушна броня.

И нима Търл смяташе да я постави на седем фута и осем единадесети по цялото продължение на пулта и площадката?

Първоначалният план на Джони бе да позволи на Търл да построи пулта за управление и площадката за телепортиране и когато всичко е готово, да ги превземе по някакъв начин.

Но това променяше нещата.

Как е възможно да се пробие такава завеса?

Проклет Търл!

На първо време Джони направи солиден брой копия на плана на платформата за телепортиране. Извади картата на някогашните защитни зони на Междугалактическата минна компания и видя откъде копае Кер кабел за поправка на платформата.

Картата беше толкова стара и смачкана, че преди не бе забелязал същите тези кабели около всички мини, язовири и електропроводи. Сега видя, че африканската мина разполага с втори електропровод под земята и че наричаният преди много години язовир Оуенс Фолз е защитен. Извика Ангъс и му каза да иде да провери, а ако кабелът все още съществува, да разчисти с багер дърветата отгоре. Ако контролното табло в язовира все още работи, да превключи на подземно предаване и да обучи часовоите да го включват и изключват, така че да може да се влиза и излиза от язовира и мината.

Джони се разхождаше из лагера, опитвайки се да реши какво да правят при това положение. Видя сър Робърт, който току що бе пристигнал и му показа върху старата карта, че всички мини имат такава защита и вероятно те могат да се възползват от това.

Джони продължи да се разхожда, угрижен.

Телепортирането! Тайната на психлосите. Това бе средството, с което държаха под своята власт вселената. Без него бе невъзможно да защити планетата.

Срещна Маккендрик. Ранените психлоси вече били напълно възстановени. С изключение на Чърк, която просто си лежала. Не, още не е измислил как да измъкне онези неща от главите им — при тази структура на костите всяка намеса би била равносилна на смърт за чудовищата. Да, напълно разбираше, че ако опитат да се консултират с психлоси по технически въпроси, щяха да нападнат и да се самоубият, а ако бяха жени, вероятно да изпаднат в кома като Чърк.

Маккендрик по-скоро се тревожеше за режима на хранене на затворниците. Психлосите никъде в наръчниците си не бяха сметнали за нужно да отбележат с какво се хранят — нали самите те ги бяха писали. Затворниците знаеха какво ядат, но не знаеха имената на веществата на тази планета. И ако не решат този проблем бързо, скоро щяха да останат без затворници.

Знаеше ли Джони, че вече имат трима джамбичуи? От снощи. Очевидно бяха изпратени да разузнаят всички новости в Кариба. В момента, в който му докладвали, че от кораба на джамбичуите в орбита се е откъснал разузнавателен кораб, шотландският офицер пуснал в действие нещо, измислено от китайците. Наричали го „мрежа за тигри“. Поставили едно плашило, облечено като китаец, край едно езерце далеч от лагера. Джамбичуите тръгнали да го хванат, от дърветата се спуснала мрежа и ги заловили. Зли и недодялани същества.

Маккендрик попита Джони дали знае какво ядат. Не? Ами добре, старицата от планините им помагала и може би щяха да разберат.

Джони продължи да ходи из лагера. Проклет Търл! Прекалено много случайности. Трябваше от някъде, по някакъв начин да се сдобие с нужната информация от друг канал.

Веднъж му бе хрумнало да проучи подробно телепортационен двигател, може би нещо щеше да изскочи. Двигателят не беше устройство за телепортиране, но все пак работеше с промяна на положението на точки в пространството.

Имаше двигател и пулт за управление, с които можеше да си поиграе — от танка, разбит при схватката в прохода. Бяха го довлекли до ремонтната работилница. Може би просто ако го разглоби на части… слаба надежда, нали вече бе проучвал такива устройства. Все пак облече работни дрехи и слезе в работилницата.

Башърът си стоеше там, лошо ударен, на две места обковката му бе съдрана. Влезе вътре, провери горивото и включи двигателя, като зададе точкови координати „на място“. Моторът заработи! Едно нещо можеше да се каже за психлосите — каквото направеха, траеше вечно.

Изключи мотора и започна да развърта с отверка болтовете в горната част на пулта за управление. Разхлаби всеки един наполовина.

Прекъсна го един часовой, който се показа отгоре през люка и му подаде запушалки за ушите. Джони се изправи и надниква да види какво става.

Отвън бяха Стормълонг и толнепът — двоен лейтенант Слидетер Плис, заобиколени от стража.

— Какво става? — извика Джони.

Не го чуха. Всички имаха запушалки на ушите. След това забеляза, че са докарали патрулния кораб на толнепите, а за останалото можеше и сам да се досети. Най-вероятно Стормълонг иска да разбере как лети, за да обучи пилотите да се справят с толнепски кораби. А Ангъс сигурно иска да научи какъв е цикълът на вибрации на парализирищия лъч.

Слидетер Плис изглеждаше доста приятелски настроен. Явно се бе отписал като толнеп. Видя Джони и изсъска за поздрав.

Но макар че позволиха на толнепа да се приближи до смъртоносния звуков вибратор, нямаха никакво намерение да му позволят да го включи, да парализира всички и да избяга. Тъй или иначе това бе малко вероятно — и без друго толнепът нямаше къде да иде. Все пак Джони си сложи запушалки на ушите.

Като видя терминалите на акумулатора наведени, толнепът явно помисли, че го провокират. Започна да жестикулира и му дадоха инструменти, с които ги изправи и отново свърза енергийния кабел. Моторът веднага заработи и той го изключи. Отново с жестове показа на Стормълонг ключовете за управление, а също и с какво е свързан всеки един. На Стормълонг му се стори елементарно. Кимна на толнепа и даде знак на часовите да го отведат.

След като Плис се отдалечи, Джони внимателно свали запушалките и се скри във вътрешността на танка, за да продължи работа.

Толнепът създаде паника сред часовоите, като спря и отвори страничната врата на танка. За малко да го застрелят, но Джони им даде знак да се отдръпнат. Ако толнепът се опита да го захапе, можеше да забие отверката в зъбите му.

— Вас не ви командват психлосите, нали? — каза толнепът, овиснал на вратата. Но като не получи отговор, тъй като Джони нямаше намерение да дава информация на един потенциален беглец, той пак попита:

— Какво се опитваш да направиш с този двигател?

Отначало Джони само го погледна, но после се сети, че като толнепски офицер той може да е запознат и обучаван на подобни машини.

— Знаеш ли как работи?

— Ама никак даже! И не съм чувал някой във вселената да знае — каза Плис. — Никога не сме нападали тази планета, но сме нападали други психлоски бази. В учебниците пише, че сме носили хиляди такива машини на оглед от експерти. — Усмихна се доста страховито. — Обзалагам се на следващата си заплата, макар че няма кой да ми я даде, че вие, хората, целите същото като всички останали.

Джони бе нащрек, но каза дружелюбно:

— Разполагаме с техни учебници, дори по математика. Всъщност, добрали сме се дори до един непокътнат телепортационен пулт за управление. В една книга пише, че веднъж сработвал, но в момента, в който се опиташ да разбереш как работи, бум и край, няма вече пулт за управление.

— Най-добрите толнепски командири са разпитвали психлоски инженери — продължи Плис, — но без никакъв резултат. Искам да кажа, никаква полза. Сдъвкват те и се самоубиват. Някъде съм чел, че това продължава от две хиляди и триста години.

Толнепът промени темата:

— Да знаеш някъде наблизо да има склад за метали? Може да си намеря нещо за ядене, защото съм гладен.

Джони каза на часовоите да го заведат.

— Успех — каза толнепът и в съскането му прозвуча сарказъм.

Отведоха го.

Може би говори така само от злоба. Но Джони не си вярваше особено.

Забрави какво точно бе направил преди да го прекъснат, затова отново постави бутоните на пулта в положение „на място“ и включи мотора.

Нищо не се случи.

Провери свързването. Всичко бе както трябва.

Опита се да си спомни дали толнепът не бе пипал нещо, но не беше.

Още веднъж опита да запали мотора. Нищо.

Какво му беше обяснявал Кер на времето за моторите? Беше се повредил един багер. Куполът не бе спуснат, защото Джони нямаше нужда от дихателен газ и върху пулта се бе натрупал прах и мръсотия. След това багерът не искаше да тръгне. А, да. Кер му каза да го остави, щял да изпрати инженер! Дойде инженер, разкачи пулта за управление и го отнесе в подземната работилница с един малък кран.

Тогава Джони повече се впечатли от крана. Крановете нямаха двигатели, а някакви магнитни плочи, наредени в кръг. Повдигачът се движеше, като черпеше енергия от магнитните плочи. По-добре да беше гледал как изваждат пулта.

Какво беше направил Джони, преди да се появи толнепът? Я да видим. Разхлаби гайките в горната част на пулта. Тук-таме психлосите си служеха с гайки. Най-често правеха молекулярна заварка на металните повърнхости.

Джони развъртя изцяло гайките и повдигна платката. Под нея болтовете влизаха в някакъв черен материал, под който бяха всички важни съставки на пулта за управление.

Значи болтовете. Освен че закрепяха платката, най-вероятно служеха и за свързване на нещо с нещо. Само че, не можа да намери никакъв ключ. Не изглеждаха да са нещо повече от обикновени болтове. Но явно при развинтването нещо се е разкачило.

Постави отново платката и ги завъртя. Разгледа внимателно друг пулт за управление и отчете ъгъла, под който най-вероятно трябва да завие болтовете. Коригира ги.

Пак не тръгна. Каквото и да опитваше, не тръгваше и толкоз.

Трябва да е заради болтовете. Когато онзи багер се развали, най-вероятно е било заради някакво парченце, което се е блъснало в болта и го е поместило.

За пети път повтори всичко отначало, като се опита да постави болтовете правилно.

Но това си беше и край. Моторът на Башъра не искаше да запали.

Най-накрая Джони се отказа.

Отиде долу при езерото и започна да хвърля камъни на крокодилите. Но се засрами, как може да дразни животните.

В сравнение с Търл тези същества бяха много дружелюбни.

Появи се кола, изпратена от сър Робърт. Предупреждаваше го, че никак не е разумно да стои на открито без въздушно прикритие. Посетителите отгоре може да изпратят някой.

— Иска ли ти се да застреляш някой психло? — попита Джони стреснатия вестоносец.

Проклет Търл! Проклети да са всички психлоси!

Никак не го успокояваше мисълта, че тези думи са ги произнасяли хиляди раси в продължение вече на триста и две хиляди години.

Трябва да измисли нещо, някакъв план, без значение колко отчаян и опасен. Иначе с планетата бе свършено!

2

Зимата пристигна в Денвър.

Но студените ветрове и снежните бури не можеха да смразят възторга на Браун Лимпър Стафър.

Новата банкнота беше готова.

На бюрото му лежеше цяла пачка, а няколко бяха наредени отгоре. Колко красиво! Бяха ярко жълти, напечатани от едната страна и ето тук, точно по средата, имаше снимка на Браун Лимпър!

Колко труд хвърлиха за тази снимка. Браун Лимпър опита какви ли не пози, ту гледаше в една посока, ту в друга; променя поне сто пъти изражението на лицето си — намръщен, заплашителен — но все не се получаваше.

Накрая Ларс Торенсон бе принуден да му помогне. Според него бедата идвала от брадата. Браун Лимпър имаше черен мустак и брада, но макар мустакът му да беше хубав, брадата бе рядка и прошарена. Тъй че, Ларс го посъветва да махне брадата, да подреже мустака късо и да го остави само под носа. Великият военен герой Хитлер е имал точно такъв мустак, тъй че нямаше да сбърка.

След това изникна въпроса с костюма. Не можеха да намерят нищо подходящо. На помощ им се притече генерал Снит. Един от хората му бе докладвал, че намерили старо гробище, в което ковчезите били вакуумирани. Изровиха няколко, за да намерят труп, облечен в подходящ костюм. Но след повече от хиляда години тъкънта просто се разпадаше. Единственият резултат бе, че бригантите ги хвана някаква болест. Двама умряха, а един доктор, който минаваше оттам на път каза, че било „отравяне с формалдехид“, каквото и да значи това.

Най-накрая някой откри в едно мазе сив плат, който бе сравнително запазен, а някой друг намери материя, върху чийто етикет пишеше „шофьорска униформа“ и жените бриганти ги ушиха. Намериха и черна шапка, която издържа по време на снимките.

Снит беше намерил шепа бижута — за Браун Лимпър бе ясно, че няма как да са диаманти или рубини, по вероятно бе да са цветни стъкълца — и ги съшиха на гърдите от лявата страна, за да изглеждат като „медали“.

Последно Браун Лимпър се спря на поза, която заимства от една картина на Ларс — на накой си „Наполеон“, и той голям герой. Пръстите на едната ръка бяха подпъхнати под ръба на сакото при гърдите.

Накрая Макадам малко се заинати. Попита Браун Лимпър наистина ли иска да се снима в този вид и доста го раздразни. След толкова приготовления! Естествено, че така иска да се снима!

И така, ето я най-после новата банкнота. Стойността й беше сто кредита — Макадам бе настоял. Браун Лимпър разбра, че това я прави значително по-важна от предишната. Върху нея бе написано името на банката — само на английски. С големи букви, ясно и категорично бе изписано: „Сто Американски Кредита“! И още: „Валидна при изплащане на лични и държавни дългове в Америка“.

Едно от условията на Макадам бе да се изземат всички преди раздадени банкноти в страната и да бъдат разменени с новите. Не беше много лесно, тъй като предишните бяха от един кредит, а новите — от сто. Но мисълта да изчезнат всички банкноти с лика на Тайлър беше толкова примамлива, че Браун Лимпър навакса разликите от собствения си джоб.

Тази победа до голяма степен подобри разположението на духа на Браун Лимпър. Защото напоследък се бе чувствал ужасно.

Когато този отвратителен Тайлър не само не попадна в капана, който му готвеше Браун Лимпър в старата му къща в ливадата, но и успя да напусне страната, Браун Лимпър така се бе обезсърчил, че искаше да зареже целия план на Търл.

Но Ларс му говори и го вразуми. Изглежда той лично бе намразил Тайлър. (Не спомена, че е заради унизителните часове, през които се бе крил под купчините метални отпадъци в гаража, нито заради завистта му към Тайлър за това, че лети така добре, но Браун Лимпър добре разбираше чувствата му и ги смяташе за напълно естествени.)

Ларс излезе с аргумента, че ако продължат и наистина осъществят телепортация, Тайлър няма как да не се появи.

Търл също говори с него. Ако телепортират пратка до Психло, Тайлър веднага ще долети и този път Търл му бил приготвил капан, от който няма измъкване.

И тъй, Браун Лимпър продължи да действа по плана.

Но други неща не вървяха добре. Повече не получаваше почти никакви вести от племенните вождове. Ларс обясни, че това е естествено — имат му пълно доверие и го оставят сам да ръководи нещата. Пресекна потока от поклонници до мината. Но това също бе естествено — беше зима.

Започнаха да изчезват хора. Най-напред готвача на хотела. След това няколко швейцарци, собственици на магазинчета. После още и още, докато в момента хотелът вече не работеше и нито един магазин не бе отворен.

Обущарите бяха изчезнали. Германците, които поправяха разни стари неща, също се изпариха някъде. Южноамериканците подкараха стадата на юг, където според тях зимата била по-лека, така че и тях ги нямаше.

Браун Лимпър разпита Снит. Да не би бригантите да имат пръст в тази работа? Търл му зададе същия въпрос. Но Снит постоянно се кълнеше, че хората му се държат добре.

Академията продължаваше да работи нормално. Броят на кадетите ставаше все по-голям, а още повече бяха обучаваните механици и оператори. Но те не напускаха района на Академията и присъствието им проличаваше само от време на време, при излитането на някой учебен самолет.

Всички телепринтери и радиопредаватели от офисите вече не съществуваха. Развалиха се, занесоха ги на поправка и повече не ги видяха. Но тъй или иначе, Браун Лимпър не можеше да работи с тях, нито пък можеше да се довери на някой, тъй че нямаше особено значение.

Тази банкнота направо му вля нови сили. Реши да не плаща на пилотите от новите банкноти. Ще се разправи с тях.

Сега вече хората ще си окачват на стените него, Браун Лимпър.

Импулсивно реши да се сдобри със собственото си племе и да им покаже новата банкнота, разбира се. Повика Ларс и генерал Снит, качиха се в един пътнически самолет, който Ларс държеше на паркинга и полетяха към новото село, където Браун Лимпър бе настанил хората.

Държеше една банкнота в ръката си и не можеше да й се нарадва. Топлеше го мисълта как ще се изперчи с нея пред хората от селото. Изобщо не обръщаше внимание на непохватното пилотиране на Ларс Торенсон.

След като доста пъти едва не се разбиха в заснежени върхове, които дори не им бяха по пътя, Ларс най-после приземи самолета близо до старото миньорско градче.

Само че то изглеждаше съвсем запустяло. Ни едно кълбо дим не излизаше от огнищата. Дори миризма от дим не бе останала.

С „Томпсън“ в ръка Снит огледа мястото. Празно! Ни следа от вещи, принадлежности. Нищо.

Браун Лимпър търсеше нещо, което би могло да обясни нещата и обиколи всички постройки, влачейки куция си крак по гладкия сняг. Най-после откри мястото, където най-вероятно са устроили събрание. Имаше няколко парчета скъсана хартия. А под една маса, навярно паднало незабелязано от купчина документи — едно писмо.

Беше от Том Смили Таунсън.

Браун Лимпър го погледна и веднага изпадна в ярост. Не заради съдържанието, а заради самия факт, че Том Смили имаше наглостта да знае да пише. Какво безочие! Но после забеляза, че всъщност писмото е написано с печатни букви, дори подписът бе с печатни букви, затова реши да бъде търпелив и да го прочете.

Писмото надълго и широко обясняваше колко прекрасна била някаква област, наречена „Ташкент“. Големи планини, безкрайни равнини с дива пшеница, много овце. И мека зима. И пишеше как се оженил за някаква латинка! Какъв позор. Никаква чиста раса.

Браун Лимпър хвърли писмото. Може би хората са се върнали в старото село. Не бяха искали да се местят тук. Но изненадващо бе защо не бяха останали хората от Сиера Невада и онзи от Британска Колумбия — те нямаха нищо общо със старото село. Какво ги е привлякло в идеята да студуват и гладуват всяка зима?

Отидоха до старото село. Ларс имаше проблеми с приземяването и за малко да кацне по средата на урановата зона. Когато опасността премина, Браун Лимпър се повдигна и се огледа.

Тук също нямаше пушек.

Влезе в няколко от къщите. Понеже трябваше да се изнесат за много кратък срок, много от хората бяха принудени да изоставят повечето покъщнина и Браун Лимпър помисли, че сигурно те все още си седят там. Но не. Всички къщи бяха празни. Не претършувани, както бригантите ги оставяха. Просто празни.

Не без известен страх — нали бяха заложили капан — той приближи до къщата на Тайлър. Тя все още беше здрава. Може би капанът си седеше.

После забеляза, че част от покрива е срутен и обиколи откъм предната страна, където беше входната врата. Беше вдигната във въздуха. Ларс и Снит намериха нещо в снега.

Бяха останките от двама бриганти. Онова, което беше оцеляло след обгарянето, бе разкъсано от вълци. Очевидно бяха отворили вратата, и то доста отдавна.

Генерал Снит опипа с дулото на автомата останките от пари, кожа и кости.

— Трява са тъсили тука плячка — отбеляза той. — Ква загуба на хубво месо!

Браун Лимпър пожела да остане сам. Завлече крак нагоре към хълма, където някога погребваха мъртвите. Като стигна горе, обърна се и хвърли поглед към празното село, разпадащо се и изоставено завинаги.

Нещо го глождеше и сега изведнъж прозря какво.

Беше племенен вожд без племе.

От пет племена сега бе останало само едно — бригантите! И те не бяха от Америка.

Осъзна, че е най-добре да потули нещата. Това щеше да подкопае авторитета му.

Нещо привлече погледа му. Паметник? Малък камък стърчеше от земята. На него имаше надпис:

ТИМОТИ БРЕЙВ ТАЙЛЪР

Един добър баща

Издигнат в памет от неговия син

Д. Г. Т.

Браун Лимпър изкрещя. Опита се да събори с крак паметника. Беше здраво хванат и само си нарани крака. Остана там и крещя, крещя, а ехото раздра тишината на долината.

След това спря. Всичко беше по вина на Джони Гудбой Тайлър. Всичко, което се бе стоварило върху Браун Лимпър през целия му живот беше изцяло по вина на Тайлър!

Но той пак ще дойде. Търл имаше планове и щяха да ги изпълнят. Браун Лимпър добре ще се погрижи за това.

Ако Тайлър се появи на платформата за телепортиране, да се счита за мъртъв.

Браун Лимпър се спусна надолу към самолета. Каза на Ларс и Снит — не трябваше да разберат какви са истинските му намерения — следното:

— Заради сигурността на всички, мисля, че трябва да ме научите да си служа с „Томпсън“.

Съгласиха се, че предложението му е разумно.

Търл няколко пъти бе казвал, че в никакъв случай не трябва да се стреля с оръжие по време на телепортиране. Но кой го беше грижа за това! Два автомата. Ще използва два… През целия път обратно Браун Лимпър си представяше как ще го направи.

3

Малкият сив човек наблюдаваше странната антика — земния кораб на няколко мили над неговата орбита.

Преди месец обединените сили разбраха, че трябва да не закачат такива кораби. Полу-капитан Рогодетер Сноул бе изпаднал в немилост, защото се бе опитал да отмъкне за себе си плячка — беше подготвил за атака своя боен кораб клас Валкор срещу кораб, същия като този сега. Странният кораб много ловко се бе изнесъл встрани. На полу-капитана докладваха за удари в задната част на бойния кораб.

Сноул изпрати да проверят за какво става дума. Хората му с ужас открили около двайсет мини, закрепени с магнит в задната част на кораба.

Земният кораб очевидно бе минирал орбитата, която те използваха.

Сноул още повече се учуди на това, че мините не избухваха. Значи се задействаха от атмосферното налягане, което означаваше, че ако приближи своя кораб клас Валкор на сто хиляди стъпки от повърхността на планетата, той моментално ще избухне от налягането на въздуха.

Всички командири веднага провериха корабите си да видят дали и те не са забърсали нещо такова. Не бяха, но разбраха, че ако преследват този земен кораб, той може да им хвърли облак мини по пътя. Много обезкуражаващо! Затова го оставиха на мира.

Корабът имаше голяма странична врата и много повдигачи. Малкият сив човек не беше нито миньор, нито военен експерт, но прецени, че корабът очевидно събира космически отломки. И тъй като не използва в момента повдигачите, явно отвътре има доста голям магнит.

Като забележеше нещо на екрана си (в момента в орбита летяха какви ли не тела, тъй като преди известно време в системата бе влязла голяма и странна комета, идваща от някоя друга система и части от нея от време на време се разбиваха в метеорните щитове на повечето кораби), земният кораб измерваше скоростта на тялото — някои се движеха с деветдесет мили в секунда — и рязко се преместваше встрани. Магнитът зад вратата прибираше тялото.

Твърде интересно, мислеше си малкият сив човек. Също като една птичка, която веднъж бе наблюдавал — изравни се с насекомото, притисне го до някое цвете и го глътне. Трябваше да се разсейва с нещо.

Засега не бе пристигнало никакво съобщение — вероятно ще трябва да чакат най-малко и през следващите два месеца. Нямаше нов куриер, което означаваше, че не бяха открили каквото търсеха. Смутни времена.

Лошото му храносмилане пак започна да се обажда. Преди около три седмици беше слязъл да види възрастната жена — бяха му свършили ментовите листа. Тя се зарадва, като го видя, а също и кучето. С помощта на вокодера бе започнала търговия с шведите и им бе продала малко масло и ечемик. Имаше страшно много пари — виж, шест кредита! Достатъчно, за да си купи цял акър земя или още една крава! И всяка вечер работеше. Времето бе станало студено, а там горе сигурно замръзваха. Затова му беше изплела един топъл сив пуловер.

Малкия сив човек в момента носеше пуловера. Беше мек и топъл. Докосна го и му стана малко тъжно.

Беше казал на военните, че е неразумно да извършват каквито и да било операции в шотланадските планини и помисли, че са се вслушали в съвета му. Но само преди седмица бе слязъл долу, за да си вземе още мента и не намери старицата. Къщата беше затворена. Кучето го нямаше. Кравата също. Нямаше никакви следи от насилие, но това не доказваше, че стореното не е тяхна работа. Понякога можеха да действат много потайно и да не оставят нищо след себе си. Беше откъснал няколко листа мента изпод снега, но усещаше някакво безпокойство. Да изпитва чувства му бе съвсем чуждо. Но въпреки това се притесняваше.

Тези военни! Така бяха завладени от мисълта да смачкат тази планета, че нямаха никакво търпение да изчакат куриера.

Идваха им на ум такива глупави идеи. Бяха забелязали, че от известно време насам във всеки самолет или друга машина там долу има по едно същество в жълто-оранжева дреха. Вече не можеха да разбират съобщенията, които си изпращаха по радиопредавателите. Опитаха с всички езикови машини, с които разполагаха, но нито една не разпозна езика. След това опитаха с всички кодиращи и заглушаващи машини, но отново нищо. Всички съобщения започваха и свършваха с нещо от рода на „Ом мани падме он“, подобно на напев.

Онова място в южна Африка край язовира, което бяха използвали за капан на двете нападателни групи, в момента изцяло се разчистваше и това за пръв път ги насочи към някаква следа. Строяха островърха конструкция, подобна на пагода — всъщност, няколко такива. В един стар справочник откриха, че това било „религиозен храм“. Тъй че военните единодушно се съгласиха, че на планетата се наблюдава някакво политическо раздвижване. Но в момента никак не им беше до религия и политика. Ще изчакат.

Малкият сив човек насочи вниманието си от земния кораб към обединените сили. Сега вече наброяваха тринайсет. Имаше новопристигнали. От други раси. Донесоха новината, че в момента се предлага награда от сто милиона кредита за кораба или корабите, които открият „онези“. Затова повече бяха заинтересувани да пращат нападателни групи и да събират доказателства, отколкото да унищожават планетата.

Полу-капитан Рогодетер Сноул бе направо маниакално обзет от това място. Но военният усет му подсказваше, че останалите кораби го превъзхождат по численост и преди около две седмици бе заминал за родната си планета, за да се върне с още кораби. Доста задушно щеше да стане в орбита. Неговият капитан бе искал разрешение от малкия сив човек да се отдалечат малко от другите. Когато военните „разберат“, щеше да стане страхотна бъркотия, трябваше да делят наградата и да унищожат планетата. Малкият сив човек бе дал съгласие.

Отново погледна вяло към земния кораб. Изглежда беше привършил, възможно бе да е натоварен догоре. Бавно се спускаше към атмосферата по посока на африканската база.

4

Джони наблюдаваше приближаващия се стар орбитен миньорски кораб на Стормълонг. Часовоят изключи атмосферния щит, пропусна самолета и пак го включи. При всяко изключване на захранването се чуваше леко съскане, след което всичко утихваше. От време на време някоя нещастна птичка или насекомо се блъскаха в щита и оставяха перца, крилца, иначе по нищо не можеше да се познае, че има щит. Трябваше да предупредят всички пилоти и да измислят сложна система от сигнали, за да не се разбие някой самолет в него.

Стормълонг приземи стария кораб близо до един метален пулверизатор. Психлосите използваха устройство, което най-напред „размеква“ метала, като разрушава молекулярната кохезия, а след това го пускаха през бронирани валяци, които буквално го разкъсваха и смачкваха. В резултат се получаваше толкова фин метален прах, че ако хвърлиш шепа от него във въздуха, повечето оставаше там под формата на микроскопични частици. Психлосите го използваха при получаване на гориво и муниции.

С помощта на повдиганите на кораба помощник пилотът започна да разтоварва „улова“ в металния пулверизатор. Стормълонг слезе и се приближи до Джони.

— Петдесет и пет тона този път — гордо каза той. — Има още много в орбита. Мислиш ли, че ще ни трябва още?

Джони не бе много сигурен. Занимаваха го други неща. Отидоха в лагера, за да проверят.

Появи се един от будистките комуникатори. Джони винаги се учудваше на начина, по който се движеха. Поставяха дясната си ръка в левия ръкав, лявата в десния, а после придвижваха краката си в нещо като тръс. Раменете им изобщо не мърдаха. Създаваше се усещането, че плуват или свободно се носят по въздуха. До вчера повечето от тях продължаваха да носят жълто-оранжевите си дрехи. Но по тях и по бръснатите им глави можеха лесно да ги различават от въздуха. Иван изпрати значително количество пакети с униформи. Хората му ги шиеха от платове, изпращани от някаква наскоро поправена тъкачница в Люксембург. Униформите бяха зелени и към всяка имаше каска от закален алуминий, също зелена. Джони предположи, че скоро ще могат да облекат цялата войска в такива униформи. В момента будистът носеше една такава. Той се поклони — постоянно се кланяха — и подаде на Джони един пакет. Много съжалявал. Имало толкова работа, че се забавил с предаването. Джони се поклони на свой ред. Беше заразително.

Тръгнаха със Стормълонг из лагера, за да намерят Ангъс. Джони отвори пакета. Беше от Иван. Каска. Зелена като всички останали. Имаше подплънки за ушите. В каската имаше и писмо (продиктувано на някой Координатор).

…Скъпи Маршал Джони,

Хората от твоето село пристигнаха и са много щастливи, а също и ние. Доктор Алън успя да накара стария Джимсън да се откаже от някаква трева, която дъвчеше и изглежда, че ще живее. Всичките ти хора те поздравяват. Том Смили също те поздравява. Докараха конете ти тук и сега се учат да говорят на руски (майтап). Но са добре. Позанимах се с Блоджит и вече може спокойно да бяга. Човек винаги трябва да се грижи за конете. Преместихме будистката библиотека долу и сега е на сигурно място. А що се отнася до каската, ще ми се да мога да ти кажа, че в нощта преди да тръгнеш ме посети един ангел и ми каза, че трябва непременно да я носиш. Чувствам се неудобно да ми благодариш с писмото, което ми изпрати. Не беше моя заслугата, че съм ти спасил живота, макар че бих го направил по всяко време. Затова не мога да приема благодарността ти. Нямаше никакъв ангел. Просто знаех, че в онези планини могат да ти измръзнат ушите. Тази каска не бие толкова на очи. Дори не й сложих звездичка. Като пишеш на Криси, поздрави я от мен. Надявам се, че някой се грижи за дрехите ти.

Твой приятел, Иван (В длъжността Командир на руската база, докато не изнамериш някой американец)…

Каската беше хубава и точно по мярка. На две-три места не беше много гладка. Явно Иван е стрелял по нея, за да я пробва.

Беше изпратил и пакет муниции за АК 47. Джони ги бе посъветвал да пробият по една дупка в края и да я напълнят с термичен експлозив, за да могат да се използват срещу толнепите. Казаха, че можело да стане и бяха започнали да ги приспособяват.

Стормълонг и Джони пристигнаха в зоната за „измиване на метеоритен прах“. Четири жени психлоси здраво работеха, като изсипваха метален прах в огромни вани с живак. Имаха ръкавици и облекла, които ги предпазваха от отравяне с живак.

Когато Стормълонг се захвана с минирането на орбитата, идеята беше да се обучават пилотите и Джони подозираше, че също и да удовлетвори желанието си за безразсъдно летене. Улавяха какви ли не неща. Метеорити и други подобни влизаха в орбита и преди да навлязат с цвърчене в атмосферата, често имаха кристална структура и изглеждаха удивително. Джони почти бе решил да забрани тези разходки. Бяха изпълнили целта си — посетителите бяха смъртно уплашени от магнитните мини. Но Ангъс, който се ровеше във всичко, бе забелязал, че някои от улавяните космически тела имат различна химическа структура.

От известно време насам на небето се разнасяше комета от друга система. Ангъс сподели с Джони, че тя съдържа микроскопични частици от онзи неизвестен метал, който Търл бе използвал като ядро на онази кутия. Ангъс му ги показа на анализатора. Ето, микроскопични следи от метала. Ако метеоритът се бе запалил при досега си с атмосферата, както ставаше в повечето случаи, нищо чудно елементът да бе изчезнал вследствие на топлината. Но „девствените“ късове, които ловяха горе, наистина съдържаха елемента.

Джони дни наред си блъска главата как да извлекат метала, но се сети, че златото, например, може да се „промива“, защото е по-тежко от скалата и отпадъчните вещества.

Психлосите използваха буквално тонове живак в някои от етапите на обработка на рудата. Направиха му проби. Желязо, мед, никел. Повечето от елементите, стрити на прах, бяха по-леки от живака и се носеха на повърхността му в свободно състояние или свързани с други елементи. Но този странен елемент отиваше право на дъното, дори се чуваше отчетлив звук при падането му. Имаше ужасно висока кохезия и частиците се лепяха една към друга. Но съдържанието му в космическите блокове беше много малко и трябваше да разполагат с огромно количество.

Можеха да се опитат да пригодят някакви машини да извършват промиването, но на жените психлоси абсолютно не им правеше впечатление, че работят с живак и щастливо го преливаха от съд в съд, за да промият праха. Усмихнаха се на Джони. Всичко при тях вървеше страхотно, стига да не се споменава „математика“. Иначе стават с една по-малко. Беше се случило и с Чърк, и с още една женска.

Казаха им, че Ангъс ще се върне и седнаха да го чакат. След малко се появи и го попитаха трябва ли му още. Ангъс поклати глава и им махна да го последват.

В стаята, която ползваше като работилница, Ангъс бе направил същата кутия като тази на Търл с едно изключение — при отваряне на капака не се изтласкваха всички елементи едновременно. Това ставаше с часовников механизъм. Нагласяш времето и пръчиците се затварят.

Ангъс имаше шест такива кутийки. Металът по средата може би не беше с толкова чисто съдържание като този на Търл, но бяха сигурни, че това не е от значение. Теглото малко варираше, но всички бяха приблизително седемдесет и пет фунта в центъра. Ангъс не бе поставил топчетата в кутийките. Те бяха отделно и всяко бе пробило дупка под себе си.

— Освен ако не си намислил да взривяваш вселената, не смяташ ли, че около осем ще са достатъчно? — попита Ангъс. — От новопристигналото количество ще излязат горе-долу още две.

— Но за какво служи? — примоли се Стормълонг.

Джони поклати глава:

— Не знаем. Но след като Търл правеше кутията с такова изражение, можеш да бъдеш абсолютно сигурен, че това е най-смъртоносното оръжие, което психлосите притежават. Погрижи се само за едно, Ангъс: пакетирай топчетата отделно и не позволявай на никого да ги събира върху тази планета! Когато всички са готови, изпрати ги в подземната база в Кариба.

Джони излезе. Беше му весело. Доста хубави неща се случваха. Китайците от Кариба казаха, че разполагат с инженери и наистина бе така, само че бяха специалисти по мостове, дървени и каменни постройки и други такива. Сред тях имаше и художници — изрисуваната чинийка изглеждаше доста странно, но определено имаше нещо артистично в нея. Облицоваха отвътре бункерите с тухли, направени от тях самите и стана много чисто. Дори си построиха малко селце между язовира и кабела на атмосферния щит. Противовъздушните им скривалища имаха отгоре малки островърхи куполи.

В Америка също много напредваха.

Джони бе почти щастлив. Може би все пак имат някакъв шанс. Малък, но го имаше.

Естествено, проблемът с математиката си оставаше. Напоследък Търл не правеше нищо друго, освен да преглежда страница след страница математически уравнения. Още не беше започнал с построяването на пулта за управление, но очевидно работеше по това. Старият бе изгорял. Все пак той го поиска заради арматурата и те му донесоха какви ли не боклуци, само не и това, което искаше. Истинският беше у Джони — долу в гаража, изгорял до основи. Тъй че, Търл трябваше да измайстори и металната конструкция.

Джони срещна двама хокнери, които в момента местеха в друга стая. Тези затворници не можеха да се понасят раса с раса и се биеха като диви котки. По-високият хокнер не изглеждаше много зле, макар че беше без нос. Беше офицер с нисък ранг, но образован. Доста се интересуваше от превозните средства, паркирани наоколо. Джони спря групата, защото искаше да им зададе няколко въпроса.

Високият хокнер презрително се хилеше към превозните средства. Обикновените хокнери от екипажа не говореха психлоски, но офицерите го владееха. Той позна Джони.

— Знаеш, че нито една от металните конструкции не е построена на Психло, нали? — каза той към Джони.

— Не знаех — отвърна Джони.

Хокнерът се приближи до една от колите и се наведе под единия й калник, при което часовоят стана доста неспокоен.

— Ето — каза той, сочейки към калника.

Джони погледна. Имаше надпис на една от азбуките, която съществуваше и на Галактическите банкноти.

— Това е дуралебски — каза хокнерът. — Пише: „Направено в Дуралеб“. Психлосите внасят всички конструкции на самолети, танкове, машини готови от други системи. Те само полират металите и правят моторите и пултовете за управление. Никой освен психлосите не може да използва такива машини, тъй като единствено те изработват двигателните части. Тези други планети строят и други неща за други народи. Но ако не разполагаш с пултовете, не можеш да използваш ни една психлоска машинария. Изработват ги само на Психло, никъде другаде.

Джони му благодари. Той каза:

— Не ми благодари, човече. Ако пултовете за управление и двигателите ви започнат да привършват, все едно че не разполагате с нищо, макар че другите неща можете да си ги купувате. Така контролират нещата проклетите психлоси. Имат монопол върху всяка вселена, да им приседне дано! Не можете да вървите срещу тях. Хокнерите са опитвали. Просто ще изгубите.

Джони знаеше, че макар и да показват дружелюбие, затворниците са доста злобни, но вече му казваха тази истна твърде често, за да не им вярва. Той промени темата:

— А случайно да сте надниквали в психлоски математически учебници?

Хокнерът се изсмя. Приличаше на цвилене.

— Скъпи човече, от триста и две хиляди години насам най-невероятните мозъци на вселената са се опитвали да разберат психлоската математика. Не става. Не става въпрос за аритметиката. Единадесетичната бройна система не е толкова сложно нещо. Има една раса, която има двайсет и три различни цифри. Само че, тези тъпи уравнения! Нищо не се изравнява. Учебници? Всеки може да се снабди с тях. Напълно са безсмислени! Пълен боклук! Глупост! Гадост! А сега ще заповядаш ли на хората си да ми дадат нещо за ядене, както на толнепите?

Джони им каза да идат при Маккендрик.

Върна се в стаята за прожектиране на записите и отново погледна огромните листове цифри, изписани от Търл. Вече не се чувстваше толкова добре.

Разполагаше с бомба, която да изпрати на Психло. Страхотно! Само че нямаше с какво да я изпрати.

Над главите им със страховита бързина се събираха все повече посетители. Пред тях заплахата от Търл изглеждаше нищожна.

Джони имаше отчаян план да превземе пулта за управление, преди да бъде унищожен, но дори да се докопа до него, може би ще проработи само веднъж и после ще откаже, ако толнепът казва истината.

Отново погледна уравненията на Търл. Не се изравняваха. Не се развиваха логически. При все това, съдбата на цялата планета в крайна сметка, зависеше от решаването им.

Може би други хора от други раси вече бяха стигали до същата задънена улица. И бяха загубили. Може би някое друго същество вече бе седяло като него над математически текстове и изписани листове, с безпокойство, а после е било унищожено от психлосите, без никакво значение колко смело е било.

5

Търл започна да става подозрителен.

Натрупаха се доста малки неща.

Първо, проблема с парите, а такива проблеми той най-малко би търпял. Бяха сключили договор и Търл предполагаше, че след известно време ще ги получи. Но не. Изглежда двата билиона галактически кредита се съхраняваха в денвърския клон на Земната Планетарна Банка. Още по-лошо, изглежда този Браун Лимпър Стафър натрупваше солидни дългове към тази банка. Последният заем го бе взел, за да си построи замък на един хълм. Искаше да го нарече „Бергсдорфен“ или нещо такова.

За да вземе парите, Браун Лимпър бе предложил като залог договора с Търл.

Директорите на Земната Планетарна Банка, някакъв си Макадам и един германец, се появиха в лагера с нови документи, които Търл трябвало да подпише. Ако не ги подпише, нямало да предадат галактическите кредити.

Търл в никакъв случай не би допуснал да остави след себе си някакви доказателства. Но нямаше начин. Макадам каза, че оригиналният договор не бил заверен при нотариус и нямало кой да свидетелства, че подписите са валидни. Търл го бе подписал с лявата лапа, тъй като мразеше доказателства. След това би могъл да каже, че първият договор е измама, за която той нищо не знае.

Но тези банкери бяха напечатали съвсем нов договор, който изглеждаше напълно валиден. В него пишеше, че Търл е политически офицер, военен офицер, офицер по сигурността и че действа от името на целия Управителен съвет на Междугалактическата Минна Компания, и че по силата на договора се продават „компанията и всички нейни интереси, които могат да бъдат продадени, прехвърлени, разкрити…“. Този договор бе направен така, че при определен прочит можеше да излезе така, сякаш продава цялата Междугалактическа навсякъде! И всичките й планети. А при друг прочит продаваше само тази планета и този клон. Твърде общо.

Ноктите на Търл се свиха от страх. Ако Имперското правителство на Психло научи за това, ще го измъчват дни наред, докато умре. През целите триста хиляди години Междугалактическата не бе продала ни един свой клон или интерес.

Бяха довели със себе си швейцарски нотариус и свидетели. Договорът бе написан на английски, немски и психлоски. Имаше петнайсет оригинала, които трябваше да се подпишат.

Само че не дадоха никакви пари. Търл, едва потиснал страха и яростта, подписа всяко едно копие, след това го подписа Браун Лимнър в качеството си на „Опекун на интересите на всяко законно избрано правителство на планетата“, а след това подписа и добавка, според която „Земната Планетарна Банка притежава и се разпорежда с този договор, както и с всички предварителни плащания по него“.

Търл с ужас наблюдаваше как документът се подписва, освидетелствува, запечатва с червени печати, покрива се със златни печати и се опакова с восъчни печати. Петнайсет отделни копия от него!

Но си му дадоха парите. Казаха, че денвърския клон на банката се затваря и не могат да държат парите там, затова Търл трябвало да ги вземе веднага. Търл не протестира.

Докараха съндъците на един камион и ги стовариха в спалнята му.

Дадоха му неговите копия от договора и той подписа разписка за получената сума. Още щом излязоха от стаята, той затръшна вратата и моментално скъса и изгори своите копия, а след това унищожи пепелта. Ако това стигне до Психло…

След всичко това се поуспокои, седна на леглото и погали с лапа парите. После осъзна, че не може да си легне сред толкова много съндъци.

Извика часовоите и поиска да го придружат до моргата, за да вземе три ковчега. Стори му се, че ковчезите са по-малко от преди. Както и да е, докара ковчезите в спалнята и се зае да прехвърля парите, като броеше междувременно пачките.

Вече беше късно, а оставаше още работа, затова постла няколко одеяла на един от ковчезите и легна да спи отгоре.

На следващия ден продължи да опакова парите — никога преди не беше си представял какво огромно количество са два билиона кредита — и откри, че не му достига един ковчег. Трябваха му четири.

Повика отново часовоите и отидоха в моргата за още един. При последното му посещение имаше един близо до вратата. Сега го нямаше. Някой правеше нещо с тези ковчези.

Само шеф на сигурността с таланта и опита на Търл би могъл да стигне до дъното на тази история. По този въпрос спор нямаше.

Най-напред разпита часовоите. След това капитан Арф Моифи. И разбра, че тези бриганти, тези опитни наемници, на които уж можеше да се разчита, са продавали нелегално ковчези на кадетите.

Командосите на нощно дежурство ги разменяли с кадетите срещу уиски. Уискито било някаква напитка, произвеждана в Шотландия. Опияняваща.

О, Търл разбра цялата история. Късно вечер някой кадет, всяка вечер различни, идвал в лагера с ведро уиски и го разменял за един ковчег.

Нямаше никаква полза капитан Арф Моифи да му показва, че кадетите използвали оловото, за да си правят Малки моделчета самолети и войничета. Моифи дори имаше няколко такива. Търл ги познаваше добре. Използваха се в някаква игра, наречена клеп. Значи тези кадети продават разни играчки, направени от претопеното олово на ковчезите!

Търл поиска да види Снит. Заповяда му веднага да сложи край на тази практика.

След три дни, когато придружен от охрана, Търл отиде в склада за метали да си набави метални плоскости, той забеляза, че хангарът е почти празен. Имаше няколко рудопревозвача, пет шест бойни самолета и нищо друго. Веднага отиде до гаража. Той също се оказа почти празен. Бяха останали само десетина камиони и два Башъра.

Окрали са всичко посред бял ден!

Намери Ларс и си изля яда върху него.

Ларс обясни, че имало много блъснати самолети и кадетите заменяли негодните с тези от хангарите.

Търл се готвеше да разкъса Ларс на парчета, но внезапно се сети, че собствеността на компанията не бе повече под неговите разпоредби. Тъй че, карай да върви.

След три дни Търл имаше яростен спор с Кер.

Преди известно време бяха започнали да разчистват останките от старата зона за транспортиране и Търл искаше да се увери, че всичко е на безопасно разстояние от енергийните стълбове. Отиде до зоната и какво да намери…

Кер използваше най-непохватните и неопитни ученици като машинни оператори при изкопаването на окопа за кабела за атмосферна йонизация. Окопът беше наполовина изкопан. Но тези глупаци бяха ровили навсякъде!

И нещо повече! Навсякъде имаше разпръснати съоръжения. Кранове, багери, какво ли не. Където някое от онези тъпи животни бе копало нещо си, бе зарязало машината без да си направи труда да я помръдне. Където е трябвало да повдигат нещо, оставяли са си крана на мястото.

Каква бъркотия!

Застанал на платформата, проклинащ яркото зимно слънце, чувстващ се зле заради отвратителния дихателен газ, Търл изгаряше от желание да разкъса джуджето на парченца.

— Не се стараеш особено! — гневно каза той.

— Какво мога да направя, когато тези животни постоянно чупят машините? — извика Кер.

— Не можеш ли да я караш по ясен, прост план? — извика Търл.

— Какво мога да направя, когато тези животни не разбират от ясен, прост план? — извика Кер.

Търл разбра, че Кер има право. Така нямаше да стигнат до никъде, навиквайки се един друг.

— Виж — каза Търл, — в твой собствен интерес е да стигна здрав и читав на Психло.

— Наистина ли? — каза Кер.

Да го изнуди, трябва да го изнуди.

— Ще ти кажа какво ще направя — каза Търл. — Ще внеса десет хиляди кредита в твоята сметка в Галактическата банка. Ти имаш сметка с номер там и в нея има значителна сума. Но аз ще добавя…

— Браун Лимиър Стафър ми даде сто хиляди Земни кредита, само за да ти изкопая този кабел, ей този кабел тука. Никак не беше лесно и сметнах, че заплащането не е достатъчно!

Търл бързо съобразяваше.

— Добре, ще ти дам сто хиляди галактически кредита, ако ми помогнеш да инсталирам съоръжението за телепортиране и ако ми съдействаш.

— Онзи Браун Лимпър ще ми плати двойно, за да не го правя — каза Кер.

— Виж — каза Търл, — ще внеса в сметката ти половин милион, ако ми помогнеш да стигна на Психло.

Кер помисли малко. После каза:

— Ако ми намериш нови документи, унищожиш старите ми досиета в компанията и внесеш седемстотин и петдесет хиляди галактически кредита на моя сметка, ще се погрижа всичко да мине добре.

Търл тъкмо щеше да каже, че е съгласен, когато Кер продължи:

— Освен това трябва да се сдобриш с този Браун Лимпър Стафър. Кажи ми как възнамеряваш да хванеш онзи човек, за да мога да успокоя Браун Лимпър. Той контролира тези работници. Тъй че добави това и сделката е сключена.

Търл погледна Кер. Знаеше колко е жаден за пари.

— Добре. Ще разположа наоколо петстотин бриганти от външната страна на атмосферния щит, въоръжени с отровни стрели. При телепортирането стрелите не биха нарушили нищо и така мога да унищожа животното, ако се появи! Пошепни това на Стафър и ще видиш как ще ти сътрудничи. Става ли?

Кер се усмихна.

Търл се прибра в работните помещения и с облекчение свали дихателната си маска. Взе малко кербанго за успокоение на нервите.

Прехвърли на ум странната сцена. Значи беше Стафър. Ето кой искаше да обърка плановете му. Търл ще се погрижи за животното. Не спомена на Кер, че възнамерява освен това да постави Снит и още няколко бриганти, въоръжени с отровни стрели, на самата площадка, нито че смята да подаде на Стафър една хубава кутийка от берилий. Кутийката щеше да унищожи всички доказателства, копията от договора, всичко.

И Кер също!

Беше твърде доволен от всичко, докато три дни след това не забеляза, че наоколо няма никакви часовои. Излезе навън и ги откри всички до един проснати около моргата, мъртво пияни.

Очевидно Снит бе използвал информацията само за да получи комисионна от уискито.

Е, ще се разправи със Снит, когато му дойде времето.

Но ще трябва да държи под око този Стафър. Подозренията му се оказаха верни. Тъкмо той заговорничеше, заговорничеше, заговорничеше. Мръсен плъх! Ясно беше, че се опитва да си върне обратно парите.

След като вече имаше едно наум, Търл бе уверен, че ще надхитри всички.

Прибра се и провери ковчезите с пари, запечата ги и написа „убит от радиация“, тъй че никой да не посмее да ги отвори на Психло. След това постави по едно кръстче на дъното им.

Какъв богаташ ще бъде на Психло!

Постла си легло върху ковчезите и сънува чудно хубави сънища, в които царски особи се кланяха, когато срещнеха Великия Търл на улицита. И всички доказателства, заедно с цялата планетата, бяха унищожени след него.

6

Далеч в Африканската мина, наведен над екраните в полутъмната стая, Джони се готвеше за поражението.

Ден 92 ги връхлиташе като ураган.

Отначало се надяваше, че ще може да построи отделен пулт за управление по плановете на Търл и да го инсталира в Кариба. Това щеше да направи излишна безнадеждната атака срещу Америка, за да завземат тамошната зона за телепортиране. Сега атаката оставаше най-добрият им шанс, но всъщност не бе никакъв шанс. Трябваше да спре Търл буквално в последния момент да не използва онази странна бомба, но това неизбежно включваше безумния риск тя да се взриви точно по време на телепортирането в Ден 92, когато трябваше да нападне платформата и да грабне пулта за управление в последния момент.

Другите новини също не бяха добри. Имаше още две нападения от посетителите на различни места и имаше жертви. Един товарен самолет бил нападнат изненадващо от ховините при обратния полет, бил взривен и двамата пилоти бяха загинали. Група ловци от руската база били обстрелвани отгоре и преди въздушното им прикритие да успее да свали нападателите, били убити трима руснаци и един шерп.

Освен това, защитният план в Единбург също се бе объркал. Сър Робърт искаше да вземе няколко мили атмосферен кабел и да обгради с него Касъл Рок. Но от много отдавна енергийните язовири в Шотландия не бяха в добро състояние. Някои бяха преобразувани да работят само с психлоска енергия. Мината в Корнуол се захранваше от един приливен язовир при Бристол в Бристолския Канал. Той чудесно обслужваше района на мината, тъй като приливите и отливите бяха много силни. Но не бе възможно да се пусне електропровод чак до Единбург. Освен това, дори да успеят, той винаги ще бъде на прицел. Самото пренасяне на такова огромно количество кабел също нямаше да е никак лесно — трябваше да направят серия полети специално за това. Единбург не можеше да се защити по никакъв друг начин, освен с въздушна противоотбрана. А шотландците в никакъв случай не искаха да го изоставят — той беше най-древният център на шотландската цивилизация. Не одобриха предложението на Джони цялото население да се изсели в Корнуол. Наистина, там щеше да стане доста пренаселено. Джони усещаше, че Единбург ще си изпати.

Търл изглежда си вършеше работата по обратен ред. През по-голямата част от времето измерваше разстояния, опъваше жици и поставяше позиции на изстрелване. Всичко, което направеше, биваше повтаряно с най-голяма точност долу в Кариба. Бяха опънали жиците и бяха набелязали всички позиции долу в базата. При всяко ново нещо Ангъс веднага се спускаше до Кариба и инсталираше еквивалента на втората защитна площадка там.

В продължение на няколко дни положението не изглеждаше толкова безнадеждно. Търл се бе сдобил с голямо количество метал и бе направил външната конструкция на пулта за управление — тежък, масивен сандък около един квадратен ярд. Построиха същата конструкция и тук, в базата, и го заключиха в една стая.

Но след този изблик на енергия, през последните няколко дни Търл не се бе занимавал почти с нищо. По цял ден си играеше с разни предпазители. Не работеше по конструкцията.

Търл бе изписал цели томове с математически изчисления. Но каква полза? Никой не ги разбираше.

А сега се занимаваше само с предпазители. Джони разполагаше с дубликати на всичко, което Търл майстореше и се опита да разбере какво готви психлото.

Джони бе научил досега едно нещо — във всеки пулт за управление имаше елементи, които изглеждаха като самостойни компоненти, но всъщност бяха само за заблуда. Не бяха резистори или кондензатори. В действителност бяха само предпазители, направени да приличат на други неща.

Търл правеше нещо, за което Джони никога преди не бе чувал. С помощта на измервателни уреди той работеше с „подтоварен“ тип предпазител. Веригата се затваряше само, ако по нея протече ток. Когато токът спре, предпазителят изгаря. Беше странен, толкова малък, че за да го направиш, трябва да работиш с лупа.

Ами да, изглежда това бе единственото занимание на Търл.

Джони разсеяно гледаше записите, когато изведнъж осъзна, че жичката, която Търл използва за този предпазител, много прилича на сребърните капсули в главите на психлосите.

Той забрави всичко друго и се втурна да донесе една от капсулите, извадени от мъртвите психлоси. Да, същото нещо!

Изведнъж всичко се подреди в главата му и той изскочи да търси Маккендрик. Докторът работеше върху един психлоски череп, който бе изчистил и побелил. Опитваше се да намери начин да проникне вътре с инструменти. Остави го на масата пред себе си с очни кухини, вторачени в него без да виждат и се приготви да изслуша Джони.

— Това не е никаква загадка! — каза Джони, като развълнувано посочи сребърната капсула, която държеше в ръка. — Това е просто бушон! Нито вибрира, нито излъчва радиосигнали, нищо подобно. Само един бушон!

Джони грабна няколко снимки на такива капсули, неизвадени от мозъка.

— Виж! Каза, че нервите, които са свързани с капсулата, са първичните импулсивни канали на техния мисловен процес. Добре. Математиката е логически мисловен процес. Приблизително същото като да бъдеш разумен! Значи, независимо дали психлосите имат душа и мислят с нея или не, умствената дейност се извършва посредством тези два канала. Докато един психло разсъждава логично, между тези два нерва има постоянен поток. Дори насън има поток, макар и съвсем незначителен. А сега да си представим, че се появи чуждоземен. Психлото знае, че цялата му раса и империя зависят от това да се опази в тайна психлоската математика. И той моментално се блокира да не мисли за нея. И тогава — пук. Бушонът изгаря!

Маккендрик бе доста заинтригуван. Но каза:

— Само че това не обяснява защо се самоубиват.

— Добре! Погледни тази снимка и този бушон. Сребърната капсула е много близо до бронзовия блок, който свързва удоволствието с болката и действието. Погледни жичката на предпазителя! Като се раздели, краищата й падат в капсулата и се получава късо съединение в бронзовия блок. Психлото веднага получава импулс да убива! Ако не може да го направи в момента, веригата между сребърната и бронзовата капсули предизвиква мания за убийство и в крайна сметка, понеже няма какво друго да убие, психлото убива себе си.

Маккендрик помисли малко и кимна.

— Само че — добави той, — това не обяснява какво става с жените.

Джони взе техния тип капсула и я огледа.

— Това е друг вид предпазител. Тъй като математиката е логическа мисъл, тя ще предизвика протичането на ток. Вероятно на жените не се преподава математика — това е част от техния морален код. Жените се смятат за нелогични същества. Когато започнат да разсъждават по математически или дори само да опитат, веригата се претоварва и предпазителят изгаря. Нямат бронзов предмет, затова само изпадат в кома. Разумната част от мозъка им повече не е свързана и нямат връзка с нерваната система.

Джони спря за малко.

— Обяснението ми може и да не е пълно, но знам, че това са само предпазители и вериги. И ето как защитават своята империя!

— И ето защо са толкова смахнати — добави Маккендрик. — Сигурен съм, че обясненията ти са съвсем правилни.

Маккендрик обърна психлсокия череп върху операционната маса. Беше голям, масивен, тежък. Сложна структура от кости и стави.

— Само едно нещо не е както трябва.

Джони бе като зашеметен от факта, че стигна толкова далеч. Наостри уши.

— Не сме напреднали ни сантиметър по въпроса с изваждането на тези неща от главите им.

Джони безмълвно остави снимките и капсулите на масата и излезе от стаята.

Денят определено не го изпълваше с надежда.

7

Джони се стрелна на северозапад с бойния самолет Марк 32.

Тревогата бе вдигната само преди около половин час. Гленканън бе в опасност.

Беше Ден 78, оставаха само четиринайсет дни до момента, когато Търл бе планирал да се телепортира. От последните дискове се виждаше, че той все още не е започнал пулта за управление. Ужасно се бавеше.

А сега и това! Гленканън бе нападнат по време на полет.

Посетителите на четиристотин мили над земята се бяха увеличили. Сега бяха осемнадесет. Полу-капитан Рогодетер Сноул се бе върнал с още четири тежко въоръжени бойни кораба. Един от тях, ако не и повече, бе със сигурност самолетоносач. Вероятно тъкмо от него са нападнали Гленканън.

Джони не бе взел комуникатор със себе си. Когато дойде тревогата, той просто бе излязъл от лагера. Стормълонг и още двама пилоти набързо излетяха, а Джони успя само да грабне една въздушна маска и скочи в самолета. В момента цялата въздушна комуникация се извършваше на пали. И Гленканън, и Стормълонг имаха комуникатори до себе си и ги използваха. Затова Джони не знаеше какво става. Гласовете на будистите не губеха своята напевност дори по време на битка, затова и по интонацията не можеше да се отгатне как вървят нещата.

Джони набра височина и обхватът на екраните му се разшири. Стормълонг и другите два самолета бяха точно пред него. Още не беше засякъл Гленканън.

Джони включи един от горните скенери. Три от посетителите се виждаха, макар и не така ясно, както нощем, тъй като ултравиолетовите лъчи пречеха.

Като че ли беше корабът от клас Валкор. Другите два с него бяха по тежки, по-масивни. Да, същия кораб — имаше мост с диамантена форма. Самият полу-капитан Рогодетер Сноул.

Трите кораба не слизаха долу. Явно за това трябваше много слънчева енергия и те я пестяха. Другите два кораба приличаха на самолетоносачи.

Да! От единия отново атакуваха. Шест иглоподобни самолета се спускаха надолу като стрели.

Направо на психлоски Джони каза:

— Нови шест отгоре! — това трябваше да предупреди Стормълонг.

Ето къде бе Гленканън. Летеше на около сто хиляди стъпки и се спускаше към базата. А придружаващия го самолет? Ни следа от него.

Четири игли се стрелнаха зад Гленканън. Периодично от оръдията им излизаше огън с дълък обхват.

Стормълонг се насочи натам.

Трите самолета, близо един до друг, се врязаха право в преследвачите толнепи.

Експлозия! Втори взрив с горещ син пламък. И още един.

Само един толнеп се измъкна от дима.

Джони тръгна да пресрещне шестте, които слизаха надолу. Ставаха все по-големи и по-големи на екраните му.

Прицели се в носа на водача. Палецът му удари бутона за стрелба точно в момента, в който той се изнесе странично и блъвна цялата чудовищна мощ на оръдията в стройния ред на толнепите.

Екраните му се обагриха в червени отблясъщи от експлозията.

Чу се лек удар от падането на една отломка от толнепски кораб в крилото.

Джони умело лавираше, за да не се посипе всичко отгоре му. Прицели се в опашката на последния кораб. Удари бутона на огнестрелното оръдие. Летеше напред толкова лудо, че изпусна.

Четирима толнепи поеха обратно.

Той тръгна да ги пресрещне и се завъртя. Почти се изравни с водещия толнеп. Секунда преди да се сблъскат, изстрелите на Джони запушиха като гюлета дулата на толнепския кораб, които също бяха стреляли. Корабът избухна.

Останаха три. Направиха лупинг и се подредиха, без да престават да стрелят. Въздухът около Джони вреше. Марк 32 бе улучен в екраните.

Оръдията на Джони се обадиха. Един толнеп! Двама толнепи!

Последният се опита да избяга, стреляйки отвисоко зад себе си.

Джони стабилизира бойния самолет. Постави оръдията на „пламък“ и „максимален обхват“. Стрелнаха се няколко лъча.

Толнепският кораб подскочи като огнена топка.

А къде е Гленканън?

Ето го, препускаше към базата, почти беше стигнал.

Един толнеп се бе залепил за опашката му.

Стормълонг и другите два кораба се насочиха надолу към толнепа.

Часовоят отвори атмосферния щит и Гленканън се спусна през него. Беше в безопасност!

Вълна огън удари толнепа — Стормълонг и другите двама го бяха приближили отгоре и стреляха от максимален обхват.

Часовоят отново включи атмосферния щит. Толнепът се вряза в него и се разклати.

Не бе изминало достатъчно време, за да се йонизира отново въздухът.

Толнепският кораб се взриви и се превърна в кълбо пламъци върху площадката, като едва не връхлетя върху самолета на Гленканън.

Джони и Стормълонг огледаха дали няма още вражески кораби в небето. Беше чисто. В далечината на няколко места се издигаше дим — там бяха паднали разбитите кораби.

Часовоят изключи атмосферния щит. Веднага пристигна отряд, който се зае да потуши огъня от горящия толнепски кораб. Джони, Стормълонг и другите двама се приземиха.

Гленканън не помръдваше от пилотската седалка. Будисткият комуникатор се опитваше да го успокои. Гленканън плачеше. Ръцете му трепереха. Беше изживял шок.

— Имах заповед да дойда — повтаряше Гленканън.

Комуникаторът махна на другите да се отдалечат и се приближи до тях.

— Пилотите от Академията в Америка трябва да вършат много неща — каза будистът на Джони и Стормълонг. — Освен това трябва да поддържат и собствена противовъздушна защита. Нямаше свободни пилоти за ескорт и отлагахме дни наред. После Гленканън реши, че повече не може да се изчаква. Един съвсем отскорошен швейцарски пилот, негов близък приятел, се съгласи доброволно да дойде. Толнените ни нападнаха точно след като прекосихме брега на северна Африка. Много е далеч от Корнуол и от Люксембург, за да ни изпратят от там помощ.

Швейцарецът ги пое. Свали трима. Но му тряваше помощ, а Гленканън имаше заповед, ако се случи нещо такова, да продължи по пътя. И той продължи.

Толнепът разби швейцареца на парчета. Той се изстреля и опита да се спусне с парашут, но те го убиха във въздуха.

Гленканън иска да излети и да обстрелва онези кораби в орбита. Ще го убият. Моля ви, помогнете му.

Успокоиха Гленканън. Стормълонг каза, че ще говори със сър Робърт да направят още по-секретна жизнено важната радио връзка. След няколко дни сър Робърт отиваше в Америка, за да премести Академията в Корнуол, но междувременно трябваше да се вземат мерки. Огромно количество самолети и машини вече бяха прехвърлени на сигурни места. Племената бяха централизирани. Стормълонг реши да поеме управлението.

Гленканън им подаде торбичка с дискове.

Джони погледна пратката. Надяваше се, че си е струвало.

8

Наистина си струваше! Джони отвори куриерската торба, постави първия диск и само няколко минути след това осъзна, че за първи път в цялата дълга и садистична история на Психло чужди очи имат достъп до самия процес на построяването на пулт за телепортационно управление.

Търл работеше по схеми, които сам бе направил. И макар самият той да бе налудничав, работеше много точно. Разбира се, от това зависеше не друго, а собственият му живот.

Вече бе направил външната конструкция. Бе поставил отгоре редиците бутони, взети от склада и ясно маркирани. Бе направил резбите за болтовете, които свързваха горния панел с вътрешността.

Джони с удивлеие го наблюдаваше от екрана как взе една обикновена черна изолираща платка с размери един квадратен ярд, каквито се използваха за подлепяне във всички електронни устройства и уплътни пространството между горния панел и страничните стени. Очевидно тъкмо тя поемаше всички компоненти, които образуваха веригата. Търл внимателно и точно проби дупките в изолиращата платка, тъй че да пасне между горния панел и външната конструкция и да се закрепи със същите болтове.

Постави я временно на мястото й, поръси отгоре й някакъв прах, тъй че да се отбележи положението на всички бутони. След това я извади и нанесе положенията с червен молив. Проби малки дупчици върху всеки белег и постави метални контакти. Така при натискане, бутоните от горния панел щяха да опират в контакта.

След това Търл обърна изолиращата платка. Отдолу се показваха малките метални контакти. Отбеляза горната и долната страна и се захвана с истинската работа.

Без да се консултира особено често с предварително направените изчисления и записки, Търл започна да покрива долната част на платката с най-различни електронни компоненти: резистори, мънички усилватели, релета и превключватели. Схемата изглеждаше доста груба и остаряла. При натискане, бутоните докосваха металните контакти, които задействаха останалите компоненти.

Но имаше нешо странно. Поставяше предпазители на места, където ако платката се използва, то те със сигурност щяха да изгорят. Всъщност, за всеки метален контакт, който минаваше през платката, имаше по един предпазител, който щеше да го изключи от веригата. На Джони му се струваше, че стига само да натиснеш бутона на пулта и предпазителят изгаря. Имаше десетки такива предпазители.

Тази мистериозна верига имаше някаква своя, глупава логика. Само че, ако се изключат предпазителите. Какво общо имат предпазителите с една електронна верига?

Търл почисти веригата след изработката й, оцвети я и я забърса. Най-накрая всичко бе готово. Наистина изглеждаше великолепно, ако човек се възхищава от цялата сложност на една електронна платка. Почти всичко изглеждаше логично — натискаш един бутон и протича ток в една част от веригата, натискаш друг, протича ток в друга и т.н.

Платката беше готова. Търл спря малко да й се порадва, дори отхапа малко кербанго за почивка.

След това направи възможно най-странното нещо.

Със замах на лапата свърза няколко места от веригата с източник на енергия, пречупи връхчетата на терминалите на възможно най-художествено изработената верижна платка в света и гръмна всички предпазители в нея.

Това бе придружено от искри, лек пукот и дим.

Търл току-що направи цялата верига негодна за функциониране.

И сега вече наистина се хвана за работа. Извади огромната си купчина уравнения и формули, приготви микроизмервателни уреди, почисти няколко триъгълника и линийки и наостри до косъм моливи за маркиране.

Обърна току-що направената платка откъм празната й страна, отбеляза няколко точки и през следващите два дни направи нова верига, усърдно консултирайки се със записките си. Освен това, че пасваше с металните контакти, които се свързваха с бутоните, новата верига нямаше абсолютно нищо общо с онази, която с толкова труд бе изработил от обратната страна на платката.

Постави резистори, усилватели и всякакви електронни компоненти. Нареди ги по прави линии, завъртулки, кръгове.

Постоянно поглеждаше уравненията и работните си записки и измери всичко по два пъти с невероятна точност. Процедурата бе дълга и сложна и в резултат се получи много сложна верига.

След като привърши, нанесе отгоре много фино покритие с някакъв червеникав прах. През него се виждаше цялата верига, но когато отгоре се поставеше нещо, като молив например, отбелязваше се коя част от веригата се проследява в момента.

След това Търл взе един нож за запояване с тънко острие. С единия край тези ножове режеха метал, като разделяха молекулите чрез разрушаване на тяхната кохезия. Другият край се използваше за възвръщане на молекулярната кохезия и „съшиване“ на метала.

Търл обърна ножа откъм запояващата страна и започна да проследява веригата с него. Откъдето минеше, тънката червена паста се осветяваше. Така нямаше опасност да повтори или пропусне някой участък.

Джони наблюдаваше тази дейност с широко отворени очи. След това се втурна към един от складовете и взе една изолираща платка и запояващ нож.

Направи диагонал но платката със запояващата страна на ножа. Постави в двата края на чертата скоби и пусна ток през нея.

Протече ток!

Значи, ако се подредят изолационни молекули по права линия, получава се пътека, „жица“.

Беше виждал как психлосите винаги запояват платките, ако са ги разрязали, за да инсталират вътре прекъсватели на веригата. Преди мислеше, че ножовете просто не дават ефект върху тях. Вярно, ножовете не ставаха за рязане на платки. Но чрез подреждането на молекули, изолиращата платка провеждаше електричество между точките, където бе минал ножът.

С блеснали очи Джони се върна в залата да изгледа докрай работата на Търл.

След това Търл взе малко разтворител и кърпа и почисти цялата платка.

Не остана нито една видима следа. Но тази „изолираща“ платка съдържаше всички компоненти на една сложна верига.

Видимите компоненти от долната страна бяха пълна измама. Дори не бяха предназначени да работят. И всеки, на който попадне такава платка, ще мисли, че предпазителите й са изгорели. Вероятно учени от много раси в продължение на стотици години са се опитвали да открият механизма на работа на тази фалшива верига и да открият връзката й с психлоската математика.

В момента Търл правеше нещо в горния ляв ъгъл на платката. За съжаление беше оставил една отворена книга така, че от корицата й не се виждаше какво точно прави. Изглежда поставяше превключвател, който излиза на горната платка. От записа само се разбираше, че най-вероятно положението на ключа трябва да се променя при всяка употреба на платката. При първото телепортиране нагоре, при второто надолу и т. н. Върху ключа веднага бе залепено етикетче „реостат“. Достатъчно ясно се виждаше компонентът, към който бе свързан.

Ако при включване ключът е поставен в неправилно положение, компонентът щеше да изпрати импулс към платката и да изтрие цялата скрита верига.

Джони не успя да види на каква позиция трябва да е ключът при първото телепортиране.

Сега Търл сглобавяше платката.

И Джони разбра защо при разхлабване на болтовете, които свързваха горния панел с конструкцията, цялата система престава да работи.

Търл взе един голям електромагнит и го постави около конструкцията. После в една от резбите, откъдето минаваше болта към изолиращата платка, постави предпазител.

Джони слезе долу и взе един. Наричаше се „магнитен предпазител“. Докато през него протича ток, оставаше здрав. Но при прекъсване на магнитния ток веднага изгаряше. За да се повдигне горната платка на пулт за управление, трябва около него да се създаде магнитно поле.

Докато болтът опира в горния ръб на пулта, магнитният горен ръб винаги провежда слаб магнитен ток. Но при разхлабване на болта магнитният ток спира и предпазителят изгаря.

Нещо повече: при изгарянето си той активира един от компонентите под него и изтрива невидимата верига.

Една невидима верига, два заложени капана, които я изтриват, ако попаднеш на тях и една изцяло фалшива верига за заблуда.

И това бе тайната на психлосите.

Джони, изключително трезв и сериозен, направи много копия на веригата на Търл. Можеха просто да я поставят върху парче изолираща платка и да я проследят. Металните контакти в нея активираха невидимата верига. Можеха да изкопират всичко точно.

Всичко с изключение на един превключвател. И ето защо Джони не бе никак опиянен от откритията. Не знаеше как точно се поставя превключвателя. Не знаеше и в какво положение трябва да бъде за всяко последователно телепортиране.

Отново прегледа записа.

Не, не можеше да се разбере.

Мина му през ум, дали да не направят няколко платки и да пробват как трябва да стане. Не, може да повредят нещо друго.

Джони направи пълно описание с много бележки към него.

С тях можеха да направят телепортационни пултове, които биха могли да отворят и евентуално да проследят веригата. Може би. Но без този ключ…

Джони знаеше, че ще трябва да завземат пулта за управление само за да видят как го е поставил Търл.

Рискът бе огромен и можеше да струва живота на много хора.

Знаеше, че трябва да го направят.

9

Джони усърдно почисти работното си място.

Накратко уведоми Ангъс за всички тънкости на пулта за управление в случай, че нещо се случи с него по време на нападението над лагера в Америка, което бе твърде вероятно. Направи най-подробни записки и обяснения, особено за Ангъс, ако се наложи да построи нов. Обясни му някои от нещата, които можеха да се направят с пулта.

Ангъс яростно протестира срещу решението на Джони да участва в нападението. Джони каза, че няма намерение да рискува ничий друг живот, тъй като операцията бе изключително рискована. Ще го прикриват трийсет шотландци, десет шофьора и петнайсет пилоти. Ангъс продължаваше да протестира, но без никакъв резултат. Ако сър Робърт бе тук, може би двамата щяха да надделеят, но сър Робърт бе в Америка, за да ръководи преместването на Академията и Ангъс се отказа.

Един от помощниците на сър Робърт бе там и Джони накратко го уведоми относно военната ситуация: посетителите изчакваха нещо, но не знаеше точно какво. Джони чувстваше, че това зависи от успеха им при пускането в действие на телепортационната система. При анализа на разговорите между тях стана ясно, че наблюдават американската база и чакат нешо да се случи: посетителите бяха забелязали там психлоси (вероятно Търл и Кер) и изглежда мислеха, че онзи район все още е в психлоски ръце или във всеки случай е политически важен. Джони очакваше небето да се стовари отгоре веднага след телепортацията и затова трябваше да се обяви пълна бойна готовност, тъй като Ден 92 наближаваше много бързо.

Джони инструктира още един шотландски офицер и уреди веднага да построят една фалшива площадка за примамване в района на Сингапур. На северозапад от древния и пуст човешки град имаше психлоска мина за желязо, титаний и калай. Разполагаше с достатъчно водноелектрическа енергия, с атмосферен щит и с определено количество самолети и снаряжение. Няколко китайци, трима пилоти, един комуникатор, един Координатор и шотландският офицер трябваше да заминат там и да построят платформата. Джони им даде стария изгорял пулт за управление и те го поправиха. Под защитата на атмосферния щит трябваше да се преструват, че постоянно изпращат пратки на Психло, които ту се появяват, ту изчезват от платформата. Когато истинският пулт за управление излети от Америка, ще изпратят в Сингапур почти цялата охрана, за да отвлекат вниманието им от истински важния район. Площадката в Кариба бе замаскирана с мрежи от самото начало и от разговорите на посетителите разбраха, че те я смятат за някакъв храм. Джони предупреди офицера, че атаката в Сингапур ще бъде тежка. Но шотландецът само се усмихна, грабна хората си и потегли.

Джони бързо отиде в Кариба. Китайците се бяха справили удивително. Под щита имаше покрив, но цялата платформа бе покрита с много красиви дървени форми. Наоколо бе пълно с дракони, издялани от дърво и глина, опашките им бяха люспести, а от устите им излизаше огън. Под защитния конус си бяха построили бунгала, облицовани отвътре с тухли. Имаше дори малка болница. Селото, където живееха, бе от вътрешната страна на щита на брега на езерото. Беше многоцветно и привлекателно, повече приличаше на градина, отколкото на бойна зона.

Доктор Алън бе приготвил някаква течност от растения в района на Найароби — нарече я „пиретрум“ — която била много ефикасна срещу насекоми и макар че горите бяха пълни с животни, които привличаха мухи, нямаха неприятности с цеце.

Джони ги чу да пеят и свирят на някакви странни струнни и духови инструменти и ги записа. Накара ги да инсталират високоговорители, за да пуснат записите при активиране на зоната — това щеше да заблуди посетителите отгоре. Освен това щеше да се намеси и интерференцията от атмосферния щит, тъй че лъчите нямаше да им донесат никаква информация за това, което става.

Като се завърна в Африка, беше Ден 87. Стормълонг бе донесъл още дискове, които показваха цветните кодове на кабелите и жиците. Така можеха да свържат пулта за управление в Кариба. Джони даде кода на Ангъс.

Стормълонг каза, че това е последният му полет, затова Джони внимателно го инструктира върху военното положение. Стормълонг трябваше да бъде готов да поеме противовъздушната защита на планетата. Джони вярваше, че посетителите ще ги нападнат веднага след телепортирането от Америка. Не му позволи да участва в нападението. Данълдин щеше да ги прикрива. Тор също щеше да участва. Джони пропусна Робърт Лисицата, който обикновено ръководеше всички подобни операции.

Стормълонг, подобно на Ангъс, също не искаше Джони да заминава. Каза, че в Америка вече не е останало нищо. Академията беше празна. Джони трябваше да разчита само на собствения си нападателен отряд. В Академията беше пълно с бриганти. Едва събраха подслушвателните устройства и камерите от трите места и те започнаха систематично да претърсват и ограбват района. Но понеже липсваше подкрепата на сър Робърт, Стормълонг не можа да надделее.

Джони бе тръгнал към едно от горните нива на базата, когато се натъкна на Кер.

Психлото джудже грейна в усмивка. Стиснаха си „лапите“. Бе тръгнал да търси Джони, за да му покаже глупавите пари, които печатаха сега в Америка и с които му бяха „платили“. Джони го дръпна в един изоставен офис и поклати глава при вида на банкнотата от сто кредита със снимка на Браун Лимпър Стафър.

— Това не струва нищо! — каза Кер. — Бригантите ги хвърлят по улиците.

Кер така се радваше, че се е измъкнал от онова място. Разказа всичко на Джони.

— И ми предложи седемстотин и петдесет галактически кредита, които никога няма да видя. Той е луд. Няма разума на нас, полу-човеците — и Кер се засмя.

Даде му окончателните планове на платформата за телепортиране. Нямаше нищо ново. Кер бе копал и бе направил всичко според плана. По същия план бяха тренирали и хората от нападателната бойна група и Кер го убеди, че всичко си бе на мястото.

Но Кер не бе разбрал, че и Джони заминава. Като научи, стана страшно сериозен.

— Този Търл е много лош. Може да е подготвил изненади. Не ми харесва това, че отиваш, Джони.

Джони каза, че няма избор.

— Ами ако на платформата се телепортират психлоски воини? — попита Кер.

— Не мисля, че е много вероятно. Освен това сме подготвили подарък за Психло.

— Надявам се — каза Кер. — Ако някога се появят тук отново, свършено е с косматия ми врат. Дни наред ще ме мъчат, преди да ме убият!

— Мисля, че няма за какво да се притесняваш — каза Джони. — Само че трябва да останеш сред защитниците тук. Има доста чуждоземни затворници, а и всички живи психлоси са тук. Може би ще ги научиш да играят на карти!

Кер се засмя, а после каза:

— Онзи, който наричате сър Робърт, той върна ли се тук?

— Защо?

— Ами някъде от средата на преместването на Академията никой не го е виждал. Исках да го попитам за някои неща, но не го намерих. Данълдин се обади на няколко места. Не е в Единбург, нито в Люксембург, нито в Русия. Мислех, че трябва да е тук. Питам, защото той знае всичко за разположението на силите ни и дори някои детайли от плана на твоята атака.

Джони много се притесни за сър Робърт. Той пресече въпроса на Кер така:

— Никой не може да го накара да проговори.

— Нашите служби могат да накарат всекиго да проговори — каза Кер.

— Нямаме информация, че врагът го е хванал.

Малко след това Джони направи собствено разследване. Никъде нямаше и следа от сър Робърт. Няколко товарни самолета преди известно време бяха свалени от противникова атака. Пътували от Америка за Шотландия. Дали сър Робърт не е бил в един от тях?

Но той знаеше съвсем малко подробности за нападението. Нямаше причина да променят плана в последния момент.

Джони прекара последния ден в мината край Лейк Виктория в подготавка за всякакви вероятности. Изобщо не се заблуждаваше, че нападението ще бъде безобидно.

Написа писмо на Криси, което знаеше, че ще й бъде прочетено от свещеника и го остави на видно място върху бюрото си. На плика написа: „До Криси, в случай, че нещо се случи с мен“.

Беше чувал, че хората пишели завещания, за да разпределят личните си принадлежности. Той също реши да напише. Имаше само конете си и няколко чифта дрехи. Не можа да се сети какво друго притежава. Дойде му на ум, че може би Криси е записала къщата в Единбург на негово име, затова написа, че къщата, и всичко в нея остават за Криси. Спомни си за няколкото книги, които притежава и ги завеща на Пати. За нищичко друго не можа да се сети. Но може би хората ще си мислят, че подаръци като например автомата АК 47 и други са негова собственост. Не бяха кой знае колко много. Но все пак добави една точка: „И всичко друго, което се окаже, че притежавам, да бъде равномерно разпределено между…“, след което изброи имената на най-близките си хора. Позамисли се и добави Кер.

Освен това беше чувал, че тези завещания се подписвали пред свидетел, тъй че и това направи. След това го запечата в плик и го остави до писмото за Криси.

След като свърши тази работа, през цялата вечер Джони проверява дали добре работят оръжията му, дали антирадиационния му екип няма дупки, дали резервоарите на маската му са пълни и други такива дребни, но важни неща. Сложи в торбата си копие от договора за продажба, подписан от Търл. Провери обезопасителя на берилиевата бомба, която носеше със себе си. Пробва върха на брадвичката, която щеше да вземе, за да отреже кабелите на пулта за управление.

Почувства се напълно готов и легна да се наспи добре през последната нощ преди нападението в Америка. Направи всичко, което бе по силите му. Сега нещата бяха в ръцете на боговете. Или на дявол като Търл.

ДВАДЕСЕТ И ЧЕТВЪРТА ГЛАВА

1

Времето в американската мина през Ден 92 бе ветровито и студено. А около десет часа, четири часа преди времето на телепортиране, започна да вали сняг. Не беше много късно за сняг, но този бе особено обилен. Падаше на големи и меки снежинки, които лудо кръжаха, грабнати от вятъра.

На Търл изобщо не му пукаше. Ликуваше от радост. Това щеше да е последният му ден на Земята.

Дотук всичко вървеше добре. Откак се показа слънцето до момента, в който заваля, бе обикалял навън да провери кабелите и жиците. Почти с любов почисти за последен път точките на изстрелване на стълбовете, точките, които щяха да променят пространството и да го върнат отново у дома.

Беше измислил чудна история. Ще докладва за въстание и за продажбата на планетата на чужда раса. И ще разкаже как той, Търл, до последен дъх се е борил да спаси имуществото и технологията на компанията и уви, е трябвало да използва като последно средство бомбата, за да е поне сигурен, че никой повече няма да предаде компанията. На Психло щяха да му повярват. Разбира се, щяха да телепортират обратно камера и да проверят, но тя щеше да покаже едно черно петно.

След това щеше да се оттегли с думите, че му се е събрало твърде много нервно напрежение. И една чудна нощ ще отиде в гробищата и тихичко ще копае, за да стане по-богат с десет златни капака на ковчези и два билиона галактически кредита, които ще изважда малко по малко с обяснението, че е спечелил на борсата на различни вселени.

Планът бе съвършен.

Постоя няколко минути, чудейки се кога специалният отряд на бригантите ще слезе от планините. Не искаше да стои навън. Прекалено много мразеше планетата. Но днес от дихателния газ не му ставаше лошо, пък и в крайна сметка, днес бе велик ден.

А, ето и специалният отряд на бригантите. Носеха и вързопа, както им бе заповядал. Бе продълговат и досущ приличаше на багаж. Точно преди изстрелването Търл щеше да отвори единия му край и някой от телохранителите на Снит ще подхвърли отгоре дихателна маска. Всеки, който види това, ще се позамисли доста преди да реши да напада платформата!

Каза на специалния отряд да оставят вързопа по средата на платформата и да бъдат в готовност.

А сега следващата стъпка. Търл се върна в лагера, качи се на малкия електрокар, който предварително бе оставил на паркинга и отиде с него до офиса.

Много се колебаеше какво да вземе първо — ковчезите или пулта за управление. На ковчезите по-добре ще им понесе времето. Бригантите бяха там и никой нямаше да ги открадне. Много тежаха.

Загледа се в килима и видя прашен отпечатък. Спря за момент. Не, сигурно беше от него. Всеки ковчег бе белязан с кръстче.

С четири бързи курса и отлично владеене на машината Търл стовари ковчезите на платформата. Преди всяко връщане предупреждаваше бригантите да си отварят очите.

А сега пулта за управление. Обърна го с дъното нагоре. Отключи касата, извади кутийката и я сложи под долния капак на пулта за управление. Засега не искаше да зарежда капана. Ще го направи десет минути преди времето за телепортиране. Самото телепортиране щеше да отнеме три минути — не искаше да се натоварва много — и още около четиресет секунди за обратния удар. Така че, шест минути и четиресет секунди след изстрелването — бум! Няма вече пулт за управление!

Изнесе го и го постави на специално построената за него метална платформа — десет на седем стъпки, точно под купола на атмосферния щит. Всичко беше идеално пресметнато. Големите решетки, с помощта на които работеше кабела на атмосферния щит, бяха инсталирани отдавна върху една стойка. Не очакваше сняг, но за всеки случай бе поставил заслон над стойката. Не бе предвидил заслон върху пулта за управление, затова метна отгоре брезентово покритие, за да не се мокрят от снега бутоните.

Търл помести леко пулта за управление и изкара електрокара от платформата. Просто го засили надолу. Какво значение имаше? Тези животни бяха зарязали машините навсякъде наоколо — огромни магнитни кранове, багери, влекачи. Каква бъркотия!

Зае се със свързването на захранващите кабели от стълбовете и пулта за управление. Никак не бяха малко. Не искаше да се спъне, когато отива да зададе координатите за телепортиране, затова ги завърза всички заедно. Получи се змия от около шест инча в диаметър.

Търл провери отново цветните кодове. Да, всичко бе правилно.

Включи кабела на атмосферния щит, за да провери дали работи. Падащият сняг започна да се върти в кръг отгоре. Да, работи. Изключи го.

Провери захранването на пулта с течност. Да, системата работи.

Търл погледна часовника си.

Имаше още цял час до телепортацията. Време за малко кербанго.

Огледа офиса. За последен път виждаше това място. Благодаря ви, дяволи!

Търл отвори всички каси и започна да изхвърля абсолютно всичко в тръбата за преработка на отпадъци. Отвори тайните чекмеджета с двойните дъна и ги изпразни. Навиците му на шеф на охраната бяха твърде силни. Изпрати всички записки и формули за преработка. След това забеляза, че системата за преработка не работи. Ами разбира се, сигурно при включване на атмосферния кабел са изгорели всички предпазители в лагера. Но какво от това? Планетата и без това скоро щеше да се превърне само в пушек.

Отиде до дрешника си и бързо се преоблече в униформата и униформените ботуши. Сложи парадната си шапка. Погледна се в огледалото. Никак не изглеждаше зле.

Хвърли няколко неща в една пътна чанта. Погледна часовника си. Още двайсет минути.

През купола на лагера се виждаше, че снегът се усилва. И какво от това?

Сложи си дихателна маска с нов чифт капсули, взе чудесно опакованата бомба (беше почти невъзможно да се разопакова), взе пътната чанта и напусна офиса си за последен път.

Навън всичко бе готово.

Петстотин бриганти, със заслонени от снега лъкове, зъзнещи, въпреки че бяха увити до уши в кожи, се бяха построили точно според неговите указания. Пълен кръг от гърбове около атмосферния кабел, почти плътна жива стена от бриганти.

Капитан Арф Моифи изглежда изпълняваше длъжността на командващ офицер. Търл се обърна към него със строг глас:

— Сега ти и хората ти трябва добре да разберете, че можете да използвате само отровни стрели, ножове и брадви. Не трябва да се стреля нито с барут, нито с други огнестрелни оръжия.

— Разрахме! — извика генерал Снит.

А, хубаво! Генерал Снит, заедно с още шестима бриганти почетна стража, всички с дихателни маски, бяха на платформата, въоръжени с лъкове, които прикриваха от снега.

Търл се огледа. Трудно се виждаше през тази завеса от сняг и вихрушки. Отнякъде се чу говор.

Какво беше това? Проклети небеса, цялото племе бриганти се беше събрало при моргата, за да изпрати генерал Снит! Невероятно! Бяха се събрали всички жени, загърнати срещу снега и всички наемници, които в момента не бяха на дежурство. Каква мръсна тълпа! Добре че носеше маска, защото сигурна се разнасяше страхотна воня.

Там бяха и Браун Лимпър Стафър и Ларс Торенсон. Бяха се качили на платото с кола и седяха неподвижно. Тъкмо тях искаше да види.

Приближи ги.

Вместо да му каже довиждане, или дори „Приятно ми беше, че те познавах“, Браун Лимпър само изтърси:

— Не виждам Тайлър.

Търл спря. Браун Лимпър бе увит като пашкул в някаква скъпа кожа. По главата и яката му падаше сняг. Очите му трескаво светеха.

— О, ще дойде — каза Търл. — Ще дойде.

Търл погледна към краката на Браун Лимпър. Имаше сандък, дебел сандък, дълъг около три стъпки. Аха! Търл се наведе и преди някой от двамата да успее да го спре, вдигна сандъка и с един удар счупи ключалката му.

Картечница Томпсън! Значи с право нямаше доверие на това животно. Само един изстрел от това нещо по време на телепортирането и цялата платформа полита във въздуха!

Търл хвана оръжието за цевта и го огъна в полукръг с голи лапи. Захвърли го.

— Това не беше много любезно — каза Търл. — Можеше да вдигнеш във въздуха всичко наоколо!

Браун Лимпър не изглеждаше да е особено разстроен. В очите му все още се таеше някаква потайност.

Търл взе оръжието на Ларс, извади пълнителя и го захвърли на около петдесет стъпки.

— Никаква стрелба! — каза Търл и предупредително размаха лапата си пред лицата им.

Дали Браун Лимпър не крие още нещо? Търл се чудеше. Изглеждаше разгневен, но не заради оръжията.

— Ето — каза Търл с благ глас, — имам подарък за вас, за да се сдобрим.

Подаде на Браун Лимпър плътно опакованата унищожителна бомба. Тежеше около осемдесет фунта и Браун Лимпър щеше да я изпусне, като я поемаше. Търл със страх я улови преди да падне. Насили се да се усмихне, като я подаваше отново на Браун Лимпър.

— Това е хубав подарък — каза Търл. — Отворете я, когато съм заминал и в нея ще намерите отговора на най-смелите си мечти. Нека ви остане за спомен от мен.

Не рискуваше абсолютно нищо, като им я даваше сега. За да я разопаковат, ще им трябва най-малко час. И само като повдигнат капачето — бум! — няма планета!

Търл погали Браун Лимпър по главата. Погледна часовника си. Имаше още много време. Тръгна към платформата. Капитан Арф Моифи извика на хората си да застанат мирно. Търл тържествено мина край тях.

Със смела бойна стъпка се приближи до пулта за управление.

Пресегна се и включи захранването на атмосферния кабел. По цялата му дължина се разхвърча сняг. Добре! Вече нямаше опасност за живота му. Плътна стена затваряше пулта за управление и платформата, а зад нея, още една плътна стена от въоръжени живи тела.

Погледна часовника си. Имаше още много време. Отиде до багажа и хвърли върху купчината личния си багаж. Бригантите си бяха донесли цяла планина бутилки с въздух.

Генерал Снит, облечен в бойната си униформа от бизонска кожа, с „диамант“ на шапката, с колани, натъпкани с отровни стрели, му отдаде чест. Но не пропусна да попита:

— Със згурност ли щ’убмениш парите?

И посочи към една внушителна бала банкноти с лика на Браун Лимпър.

— Абсолютно сигурно — увери го Търл. — Всичко ще ви бъде изплатено. Освен това съм ви заложник, нали така?

Снит се успокои.

И като стана дума за заложници, Търл се наведе над дългия вързоп и развърза горния му край. Пронизаха го черни святкащи очи. Махна на един от бригантите и той се приближи, постави въздушна маска на лицето и бутна една бутилка към гърдите. Веднага си извади ръката. За малко да го ухапят!

Търл погледна часовника си. Времето наближаваше. Приближи се до пулта за управление.

Премести ключа в горния ляв ъгъл в горно положение.

Активира решетките. Горният бутон на пулта за управление светна.

Търл броеше секундите. След това набра координатите, които отдавна бе научил наизуст. Погледна часовника си, за да улучи точния момент. Натисна бутона за изстрелване.

Протегна се и активира бомбата с десетминутен закъснител.

Жиците започнаха да жужат.

С крайчеца на окото си Търл видя как иззад колата на Браун Лимпър се надигна човек и скочи. Беше облечен в антирадиационен екип. Търл се вгледа и изведнъж осъзна, че много прилича и трябва да е животното.

Ха! Браун Лимпър най-сетне получи своя Тайлър.

Търл отиде в центъра на платформата.

Жуженето ставаше все по-силно. Какво щастие, само след три минути ще бъде здрав и читав на Психло!

2

На Браун Лимпър Стафър му прикипя, когато Търл откри картечницата му. Но при вида на това, което се случи с дулото, бе принуден да си затрае. Огромното чудовище наистина бе силно.

И тъй, той не помръдна от мястото си дори когато получи подаръка. Сигурно беше злато, толкова бе тежко. Нямаше угризения спрямо приемането на злато, дори да намирисваше на подкуп. Беше си го спечелил. Но сега почти не мислеше за това. Продължаваше жадно да търси с очи Тайлър.

Все пак реши, че ще изчака, докато Търл е на безопасно място при пулта за управление.

Видя как капитан Арф Моифи му отдава чест. Видя как бригантите се отдръпват и изваждат отровни стрели от коланите си. Видя сценката, която се разигра на платформата. Търл бе вързал някого във вързопа. Тайлър? Не, не може да е Тайлър, Търл щеше да му каже. Може би все пак е Тайлър. Ами ако Търл го мами! Не, не може да е Тайлър. Кой ли е? Но не, трябва да е Тайлър. Който и да е, сложиха му дихателна маска. Явно възнамеряваха да го отнесат на Психло!

Не, не може да е Тайлър.

А защо да не може?

Когато снегът подскочи от земята, Браун Лимпър леко се стресна. Но освен че Търл отиде до онзи вързоп, нищо друго не се случи.

А, най-накрая Търл се връща при пулта за управление. Бяха казали на Браун Лимпър, че жиците ще започнат да жужат.

Ще изчака.

В този сняг почти нищо не се виждаше. Всичко беше бяло и размазано.

Но Браун Лимпър напрегнато се ослушваше.

Стори му се, че жуженето започна. Но не беше сигурен. Вятърът свиреше, пък и тълпата бриганти крещяха за довиждане на генерал Снит. Браун Лимпър реши, че е най-добре да изчака Търл да се върне в центъра на платформата и тогава да предприеме нещо.

В багажника на колата имаше още една картечница. Браун Лимпър бе помислил за всичко.

В момента, в който Търл застане в центъра на платформата, Браун Лимпър ще се спусне към багажника, ще грабне Томпсъна, ще го зареди, ще се втурне към платформата и ще зачатка по нея. Във вързопа сигурно е Тайлър!

И тъй, Браун Лимпър седеше с „подаръка“ в ръце и чакаше Търл да се отдалечи от пулта за управление. От вятъра и виковете на бригантите не можеше да се разбере започнало ли е жуженето или не. Трябва да разбере със сигурност.

Най-добре да изчака до последния момент. Тогава Търл няма да може да се втурне от платформата и да го спре.

Не чу тичащите стъпки зад гърба си.

Изведнъж се протегнаха две ръце и сграбчиха „подаръка“! Антирадиационен костюм и дихателна маска под него.

Но през всичкото това оловно стъкло се виждаше русата брада.

Беше го сграбчил самият Тайлър!

— Бягай! — изкрещя лицето.

Ръцете изтръгнаха „подаръка“ от Браун Лимпър.

— Спасявай се! — дойде приглушеният глас.

После човекът се обърна и с пакета в ръце се втурна към лагера откъм страната на хангара. Фигурата му все повече изтъняваше в снега и вече едва се различаваше.

— Застреляй го! — изкрещя Браун Лимпър на Ларс.

Обърна се. Ларс бягаше! Вече беше на около стотина фута и почти се изгуби в снежните вихрушки. Бягаше с всичка сила към Денвър.

Но после нещо щракна в главата на Браун Лимпър. Гласът! Той познаваше отлично гласа на Тайлър. Дори през маска и скафандър, това пак не бе неговият глас. Говорът приличаше на шведски.

Но Тайлър трябваше да е някъде наоколо. Някъде съвсем наблизо.

Браун Лимпър се втурна към колата, за да вземе другото оръжие. Вратата от тази страна бе заключена.

Скимтейки от отчаяние, тръгна да я заобиколи. Трябваше да се добере до това оръжие.

И въпреки че вървеше, въпреки снега и виковете, той дочу гласа на Тайлър откъм платформата. Нямаше грешка. Трябва да бърза.

3

Дуайт внимателно се надигна иззад падината на клисурата. Беше облечен в антирадиационен камуфлажен екип с въздушна маска под оловното стъкло на скафандъра.

Когато Търл за пръв път влезе в района на платформата, Дуайт доближи миньорско радио до скафандъра и каза: „Първа тревога!“.

Дуайт бе избран за командир на атакуващите отвън, защото на него можеше да се разчита да изпълнява дословно заповедите, без отклонения. Освен това като отговорник на пилотите можеше да се оправя с хората.

От полунощ лежаха в оловните ковчези, разположени на определени интервали около периметъра на платформата. Ковчезите бяха отдавна заровени от Кер и кадетите, когато поставяха атмосферния кабел. Бяха ги покрили с отпадъци, а сега отгоре имаше и натрупан сняг.

Не беше особено трудно да се промъкнат в тях през миналата нощ. Бригантите на пост бяха пияни както всяка нощ от два месеца насам и не забелязаха нищо.

Нещо глождеше Дуайт. Всичко бе минало прекалено гладко. Джони бе от вътрешната страна на атмосферния щит, скрит в един ковчег, заровен точно до ръба на платформата. Ако някой стреля отвън, не можеше да му направи нищо — бяха пробвали. Но самата мисъл, че Джони е сам вътре сред онези диви зверове, вцепеняваше Дуайт от ужас. Опита се да накара Джони да постави някой друг вътре, но той категорично отказа. Не би изложил никой друг на такъв риск. Вътре бе необходим човек, за да изключи атмосферния кабел и с дистанционно управление да спусне с кран брониран купол над платформата, за да защити пулта за управление. Не можеха да спуснат с крана бронирания купол, ако атмосферният щит не е изключен. Трябваше да види в какво положение е някакъв ключ, защото след спиране на жуженето той можел автоматично да се превключи. И някой трябваше да среже кабелите на пулта за управление. Дуайт искаше да изпрати вътре трима, но Джони каза, че няма да могат да се поберат под бронирания купол заедно с пулта за управление.

Търл в момента бе на пулта. Дуайт каза: „Втора тревога!“. Третата трябваше да обяви след като Търл натисне бутона за изстрелване. Щеше да призове към действия след като Търл застане по средата на платформата и жиците започнат да жужат.

Дуайт и екипа му разполагаха само с минута и половина за всички задачи. В Африка го бяха тренирали хиляди пъти. Но никога не се знаеше.

Заради снежните вихрушки нямаше видимост във всеки един момент. Но това, което не трябваше да изпускат от очи се виждаше. Боже, колко много бриганти! Бяха наредени плътно един до друг с гръб към йонизационния кабел около цялата платформа. Бизонските кожи ги правеха доста едри. Пазеха от снега лъковете си, а коланите им бяха претъпкани с отровни стрели.

Доктор Алън им бе обяснил за отровните сгрели. Отровата действа бавно, но е смъртоносна. Поразяваха нервната система. Беше измислил противоотрова срещу тях. На всеки бе бил инжекция със серум, но ги предупреди, че въпреки това раната трябва да се обработи колкото се може по-бързо. Всеки носеше по една малка ампула серум. Дуайт се надяваше, че действа.

След това забеляза, че на платформата има седем бриганти. Не беше ли един от тях тъй наречения генерал Снит? И охрана? Не бяха ги предвидили. Какъв глупак беше Снит да позволи да го телепортират на Психло. Но Джони! Не бе включил в плановете подобна ситуация. Дали не беше твърде късно за Дуайт да предприеме нещо? Заповедите бяха категорични. Да действа само по плана.

На платформата имаше още някой, вързан. Кой ли беше? Боже, нищо няма да излезе от плана на Джони! Той ще бъде вътре сам, няма как да се защити! Дуайт стисна зъби. Заповедта бе да не предприема никакви самоволни действия. Няма начин. Но постепенно го обземаше отчаяние за Джони.

Племето бриганти вдигаше много шум и викаше радостно край моргата. Не представляваше никаква трудност. Дуайт отново насочи вниманието си към Търл. Психлото натисна бутона за изстрелване.

„Трета тревога!“ — каза Дуайт по предавателя.

Оръжията, които щяха да използват, нямаше да попречат на телепортирането. Бяха ги пробвали. Имаха и радиационни оръжия в случай, че от Психло изпратят на връщане воини.

Търл застана в центъра на платформата. Застана неподвижно. Жуженето бе започнало и се чуваше въпреки вятъра и виковете. Дуайт чу от платформата гласът на Джони. Това не бе предвидено по план.

Но Дуайт ще изпълни задачата.

„Действайте!“ — рязко извика той в миньорското радио.

Трийсет шотландци отместиха капаците на ковчезите си. Двайсет и пет удариха запалителите си.

Един се приготви да се спусне към крана. Четирима трябваше да останат в резерва.

Огън! Двайсет и пет руски огнемета, затворили в кръг бригантите, блъвнаха смъртоносни оранжеви пламъци. Кипящият пъкъл се изсипа върху бригантите.

— За Алисън! — долетя шотландски боен вик.

— За Бити!

— За вечна Шотландия!

Дуайт натисна копчето на един вграден високоговорител. Прозвуча запис на нападащи слонове — звук, който щеше да парализира от ужас бригантите.

Наемниците се втурнаха напред, опитвайки се да стрелят с лъковете си. Пресрещнаха ги огнени струи. Бригантите вадеха бейонети.

Племето от моргата се разпищя и усили врявата. Обърнаха се и затичаха с всички сили към равнината. Препъваха се един друг и тъпчеха падналите.

На един шотландец оръжието отказа. Бригантите се прицелиха към него с бейонети.

— Прикривайте Андрю! — изкрещя Дуайт.

Шотландците от двете страни на повредения огнемет увеличиха обхвата на своята стрелба. Андрю извади шотландски меч с две остриета. Посече един офицер на бригантите и сам падна на земята. Двама от резервите си проправиха път в лудницата и посякоха с брадви бригантите, нападнали Андрю.

Дуайт погледна часовника си. Още петдесет и осем секунди.

Огнеметите обсипваха бригантите с врящи пламъци. Бизонските им наметала и маймунските кожи се превърнаха в огнени топки.

Дуайт се опита да види през снега и пламъците какво става. Кранът. Вече трябваше да е тръгнал!

Да, операторът бе стигнал до него. Един от резервите го прикриваше с огнемет.

Бяха заровили в земята купола за пулта за управление, заедно с всички кабели. Явно беше замръзнал вътре. Бе направен от бронирания метал на един повреден танк. От вътрешната му страна бяха сложили захватки от самолет, тъй че щеше да се залепи за металната платформа, върху която бе поставен пулта за управление и здраво да го обгърне.

Дуайт видя как повдигачът на крана ту се повдига, ту се спуска. Операторът се опитваше да освободи купола от земята.

Най-после!

Куполът рязко се повдигна и се заклати. Операторът го стабилизира.

Бригантите се втурнаха към крана. Шотландецът горе ги посрещна с огнемета.

Операторът хладнокръвно придвижваше купола на позиция. Не можеше да проникне по-надолу от атмосферния щит. Дуайт видя как прехвърли на дистанционно управление. То беше у Джони и той сам трябваше да свърши останалата работа, след като прекъсне захранването на атмосферния щит.

Дуайт се опита да види какво става на платформата. Пречеше му снежната буря, пушека и ревящите оранжеви пламъци. Беше сигурен, че Джони се нуждае от помощ. Стисна зъби и продължи да се придържа към своите задачи.

Тук-там по обиколката на платформата огнеметите бяха замлъкнали. Дали сменяха бутилките? Не, просто бригантите, които бяха в техен обхват, горяха като факли. Над белия сняг се издигаше черен мазен пушек.

Дуайт погледна часовника си. Имаха време. Сигналът да се оттегли щеше да дойде, когато Джони изключи кабела и куполът започне да се спуска отгоре. Заповедта бе след това той да се оттегли обратно в ковчега и да остане под прикритието му.

Шотландците сееха смъртоносен огън. Двама от резервите бързаха да приберат Андрю в ковчега му. Превързваха раните му под антирадиационния костюм.

Един бриганти се изправи от една купчина трупове. Имаше бейонет. Зареди го. Застигна го огъня на един огнемет и той полетя напред като огнено вретено.

Операторът бе излязъл от крана и тичаше обратно към ковчега си.

— Имате десет секунди да се оттеглите! — извика Дуайт по миньорското радио.

Изведнъж всичко утихна — чуваха се само пукотът на огъня и вятърът. В редиците на бригантите нищо живо не помръдваше — само дим и огнени езици. Алисън и Бити бяха отмъстени.

Останките от племето си бяха плюли на петите и продължаваха да бягат. Бяха далеч от равнината.

Димът бе много плътен. Дуайт не можеше да види какво става на платформата.

От миньорското радио се чуваха числа. Всеки номер бе сигнал, че някой от хората му се е прибрал в ковчега си и се е покрил с капака. Дуайт ги отмяташе. Всички, с изключение на Андрю се обадиха, а за него знаеше, че е прибран в ковчега си. Дуайт се надяваше, че това няма да се окаже истинския му ковчег.

От пушек не виждаше платформата.

Наблюдаваше крана.

Жиците все още жужаха. Джони им бе казал, че преди обратния удар всички трябва да бъдат в прикритията си.

Дуайт погледна часовника си. Атмосферният щит още не бе паднал. Повдигачът на крана не бе помръднал.

Беше в агония, защото не можеше да реши какво да прави. Но нямаше как да проникне в онази клетка, след като имаше атмосферен щит. Искаше да пренебрегне заповедите. Знаеше, че Джони е загазил, тъй като щитът не бе изключен навреме.

Но нали го избраха точно защото щеше да изпълни заповедта. Времето изтече. Жуженето почти бе свършило. Дуайт пропълзя в ковчега си и придърпа капака отвътре.

4

Като чу „Тревога три!“ от миньорското радио на колана си, Джони изпълзя от ковчега, заровен точно до платформата под атмосферния щит. Беше облечен в камуфлажен антирадиационен екип и под скафандъра носеше въздушна маска. Торбичката висеше от широкия му колан. Бе въоръжен с три палки, с кама и огнемет. Имаше и още едно-две неща за непредвидени случаи.

Не очакваше, че на платформата ще има бриганти. Шестима бойци и генерал Снит! Не бе предполагал, че някой ще иска да попадне на Психло, пък било то и смахнатите бриганти. Пари! На платформата имаше купища пари.

Всички бяха вперили погледи в Търл. Той тъкмо бе натиснал бутона за изстрелване и се връщаше обратно в средата на платформата. Бригантите не бяха забелязали Джони, който беше на трийсет стъпки зад тях.

Е, и без това нямаше значение. Джони понечи да запаля огнемета.

И тогава забеляза едно движение. Носеха нещо в един дълъг вързоп. Единият му край бе отворен. Там имаше някой. Заложник, когото водеха на Психло? Посивяла коса, част от наметало.

Сър Робърт!

Джони трябваше да се прости с всяка мисъл да използва огнемета. Ще убие и сър Робърт заедно с другите!

Търл спокойно и уверено крачеше към средата на платформата. Жиците жужаха. Изведнъж спря, сякаш ударен от гръм. Само преди миг бе видял някой, който му заприлича на животното отвън! Далеч при колата.

А ето къде бе той — от вътрешната страна на атмосферния кабел!

Нима щитът не е задействан? Невъзможно, виждаше го как потрепва през снега. Нима животното е минало през щита?

Търл тъкмо щеше да стреля, когато забеляза, че животното пуска на земята едно дълго оръжие, подобно на пръчка. Ръката му се стрелна към една торбичка на колана му.

Джони извади договорите, които Търл бе подписал. Подхвърли ги към средата на платформата. Червените им печати се открояваха върху снега. Нямаше грешка, това бяха договорите, подписани от Търл!

Джони извика колкото може по-силно, за да го чуят през скафандъра и маската:

— Не забравяй да ги завериш на Психло!

Търл примря от ужас. Последното нещо, което искаше да се появи на платформата на Психло, бе този фалшив договор! Търл се спусна да ги вземе. Сблъска се със Снит, който бе тръгнал да даде заповед на стрелците си.

Джони се пресегна надолу и извади една берилиева бомба. Първоначално възнамеряваше просто да я хвърли на платформата. Беше завързана с въже. Златният бласък на метала й, размерите, шестоъгълната форма — нямаше как да се сбърка. Единствената разлика бе в това, че фитилът й не бе отвътре. Щеше да задейства бомбата след осем минути. На дъното имаше плочка, от която можеше да се отвори кутията, но тя нарочно бе блокирана.

Джони докосна запалителя, прикрепен към фитила. Две отровни стрели прелетяха край него.

— Граната! — извика Джони.

Запрати осемдесет фунтовата тежест право срещу Търл. Тя го удари и отскочи в краката му.

Само като мярнаха запалената граната, любимото им оръжие, бригантите си плюха на петите.

В този момент отвън се чуха виковете на нападащи слонове. Бригантите се блъснаха в атмосферната завеса и тя ги отхвърли.

Търл хвърли поглед към бомбата и уплахата му заради договора отстъпи място на ням ужас.

Наистина беше бомбата. Но имаше часовников механизъм с фитил. Нима животното бе успяло да я открадне от Браун Лимпър, да я разопакова, да й смени фитила и всичко това за отрицателно време?

Както и да е, Търл знаеше какво трябва да направи — да се отърве незабавно от нея!

Тъкмо щеше да я хвърли от платформата, когато бригантите бяха отхвърлени от щита. Ако я хвърли, тя просто ще отскочи обратно.

Жиците жужаха!

Търл знаеше, че ще трябва да махне долната плочка и да извади ядрото, и то много бързо. Виждаше как изгаря фитила.

Клекна долу и започна да драска с нокти по плочката. Тя заяде. Започна да се бори с нея.

Джони изтича край Търл. Трябваше да стигне до сър Робърт и да го завлече до пулта за управление.

Един от бригантите бе коленичил. Край главата на Джони просвистя отровна стрела.

Джони извади сър Робърт от дългия вързоп. Ръцете и краката му бяха вързани. Той викаше нещо, нещо подобно на: „Остави ме и спасявай себе си!“

Отвъд щита бе настъпил пълен хаос. Чуваха се шотландски бойни викове и рев на настъпващи слонове.

Отвсякъде около платформата избухваха пламъци. Снегът, дори под щита, се превърна в дъжд. Стана горещо!

Търл се бореше с плочката. Нямаше нож за рязане на метали. Опитваше се да пробие с нокти кръг и да проникне оттам. Мучеше от отчаяние.

Двама бриганти се целеха в Джони. Той пусна сър Робърт, грабна една палка от колана си и нанесе два бързи удара. Те паднаха.

Успя да завлече сър Робърт още малко към пулта за управление. Беше много далеч!

Още един бриганти се изправи. Джони хвърли палката. Удари се в челото на наемника и главата му се отметна под невъзможен ъгъл.

Снит бе станал, викаше нещо и сочеше Джони.

От външната страна на щита се вдигаше оглушителна врява.

Един бриганти хвана Джони за краката. Той извади още една палка и му размаза мозъка. Премести сър Робърт още малко. Как само тежеше шотландецът!

Снит се опитваше да накара последните си двама бриганти да стрелят по Джони. Лъковете им бяха твърде мокри. Извадиха бейонети и се прицелиха.

Джони хвърли една палка и единият от бригантите бе катапултиран назад. Другият наближаваше. Джони извади последната палка от колана си. Парира бейонета и улучи бриганти странично в главата. Палката излетя от ръката му.

Приближи сър Робърт още повече до пулта. Опитваше се да го повдигне и да го носи.

За момент бе обърнат с гръб към всички. Генерал Снит извади една отровна стрела от колана си и се спусна към него.

Торбата на Джони пое сблъсъка с тежкото тяло. Генерал Снит вдигна отровната стрела и я заби горе в лявата ръка на Джони, проби антирадиационния екип и я заби дълбоко в плътта.

Джони се наведе. Превъртя се и извади кама. Изправи се и заби ножа в сърцето на Снит.

Болката от раната бе жестока. Джони хвана дръжката на стрелата и със замах я извади. Но злото бе сторено. Едва понасяше лютото парене.

Стисна зъби и събра всички сили. Знаеше, че отровата действа бавно. Може би все още има време да спаси сър Робърт и пулта.

Грабна дръжката на камата и се опита да я извади от сърцето на Снит. Бе здраво заседнала. Погледна към Търл.

Психлото бясно дращеше с нокти по платката. Разкъсвайки ноктите си, той наистина щеше да пробие дупка в твърдия метал и оттам да извади ядрото.

Навън бе утихнало. Гласът на Дуайт се чу от миньорското радио на кръста му: „Имате десет секунди да се оттеглите!“

Джони знаеше, че закъснява.

Жиците все още жужаха.

Напрегна всички сили да се съсредоточи. Работата тепърва му предстоеше.

Провря ръка под мишницата на сър Робърт и започна да го влачи. Стигна до пулта за управление. Знаеше, че вътре има бомба, която много бързо трябва да обезопаси. Но най-напред премести сър Робърт близо до пулта, за да не му отреже куполът крак или ръка.

Погледна пулта. Ключът бе в горно положение. При следващото телепортиране ще трябва да се постави в долно. Щеше му се да има време да го каже на някого.

Потърси дистанционното управление. В торбичката му имаше счупено стъкло. Ръката му пламтеше от болка. Счупеното стъкло бе от ампулата серум! Вече нямаше серум.

Дистанционното управление се клатеше. Не, ръката му трепереше. Натисна ключа и залюля крана. Не. Първо трябваше да изключи атмосферния щит. Започна да му причернява. Сърцето му биеше все по-бързо.

Щита! Пропълзя до решетката и изключи кабела. Като се върна при пулта, погледна към купола. С дистанционното управление го нагласи така, че при спускането да застане точно отгоре на пулта. Натисна ключа, за да го свали. Придвижваше се прекалено бавно. Сигурно стоманените въжета се бяха стегнали от студа. Нищо не можеше да направи.

Извади от колана си брадвичка за кабелите. Трябва да е готов да ги пререже в момента, в който жуженето престане.

Джони загуби представа за времето. Все още се чуваше жужене.

Погледна към Търл, който беше на платформата. Чудовището май беше успяло да отвори долната платка. Много внимателно се опитваше да извади тежкото ядро на бомбата.

Изведнъж Джони осъзна какво ще направи Търл. Ще го замери с ядрото. Ще го изстреля като куршум. Като нищо може да мине през него.

Внезапно Джони забеляза още нещо.

Браун Лимпър!

Беше се втурнал с една картечница Томпсън в ръце. Беше преминал през мястото, където преди минаваше атмосферния щит в далечния край на платформата. Опитваше се да доближи максимално Джони, за да няма опасност да не го улучи.

Куполът още не бе паднал.

Търл държеше ядрото в лапата си. Готвеше се да го запрати към Джони.

Беше тихо. Чуваше се само падането на снега и скърцането на стоманените въжета, които спускаха купола. Джони посочи към Браун Лимпър:

— Търл! Той ще стреля! — извика той.

Търл се завъртя и видя Браун Лимпър. Видя как повдига Томпсъна и се прицелва. Един изстрел в този момент неминуемо щеше да наруши телепортирането.

Търл запрати топчето с всичка сила.

Ядрото улучи Браун Лимпър отстрани. Вряза се и порази гръбнака. Томпсъна издрънча на земята.

Браун Лимпър падна. Крайниците му трепереха в конвулсии. Той изкрещя: „Проклет да си, Тайлър! Проклет да си!“ Повече не помръдна.

Жиците все още жужаха.

Търл изкрещя на Джони:

— Аз все пак печеля, глупако! — Знаеше, че не трябва да мърда.

Главата на Джони туптеше. Сърцето му биеше прекалено бързо. Все пак се насили да говори на Търл. Трябваше да му отвлече вниманието.

— Онези ковчези са пълни с пепел! Бяха подменени тази сутрин в стаята ти! — извика Джони. Търл се извърна да го погледне.

— И предишното злато изобщо не е стигало на Психло. И него подменихме!

Търл отвори уста да кресне.

Товарната платформа леко потрепери. Потрепериха и ковчезите, пълни с пепел. Труповете на бригантите също трепнаха. След това Търл. Всичко изчезна. Платформата бе празна, не бе останала дори киша.

Жуженето спря. Джони грабна брадвичката и я стовари върху кабелите. Не можа да отреже всичките. Удари още два пъти. Всички кабели бяха прекъснати.

Все повече му причерняваше. Не, беше от купола.

Самолетните захватки от вътрешната му страна се удариха в метала. Джони се пресегна нагоре и дръпна заключващия лост, след което куполът плътно прилепна към металната стойка на пулта.

Стана много тъмно.

Джони почувства, че е изгубил всякаква представа за времето, но после му хрумна, че може би Търл е удължил времето за собственото си телепортиране.

В торбичката Джони носеше малка миньорска лампа. Направи усилие да я достигне. Тялото му започваше да се тресе.

Някакъв глас му говореше. Беше сър Робърт:

— Побързай, освободи ми ръцете.

Джони държеше брадвичката. Направи усилие да напипа ръцете на сър Робърт. Острието бе тъпо, а въжето доста здраво.

След това с ужас си спомни, че някъде под пулта за управление имаше бомба със закъснител. Обхвана го паника. Ще разкъса сър Робърт на парчета. Пусна брадвичката и опря ръка отстрани на пулта. Беше ужасно тежък. Можеше да си служи само с едната ръка, но напъна метала с рамото, което му причини агонизираща болка. Дъното на пулта се отлепи.

Опипа долните ръбове. След това малко по-нависоко. Усети я. Беше залепена с някаква лепенка. Само с едната ръка успя да я отхлаби и я извади. Пултът щракна и се върна на място. Извади предпазителя на бомбата на тъмно.

Джони усещаше, че ще припадне. Сърцето му лудо препускаше. Все по-бързо и по-бързо. Трябваше да свърши още нещо. Ключа. Положението на ключа. Нервите го стягаха така, сякаш го разкъсваха на парчета.

— Сър Робърт! Кажи им, че ключът… ключът трябва да е в долно положение… в долно положение при следващото…

Куполът бе ударен със страхотна сила отвън и цялата платформа се залюля!

Сякаш имаше десетина земетресения едновременно. Като че ли планетата бе разкъсана на части.

Джони изпадна в безсъзнание. Вече не чуваше хаоса, който вилнееше навън.

5

Близо час преди изстрелването групата кораби в орбита се бе издигнала над хоризонта, което правеше възможно да наблюдават какво става в лагера в Америка.

Малък ховински шпионски кораб бе пред тях в орбита и вече бе докладвал за раздвижване рано същия ден. В доклада само се посочваше, че посред нощ на инфраекраните е засечена група, която се промъква в зоната на лагера и след това изчезва. В района са останали, както обикновено, само проснати спящи — часовои от нощната охрана.

Скенерите на обединените сили в орбита засякоха нещо необичайно на наближаващия хоризонт. В лагера изглежда имеше доста повече хора от обикновено.

В местността се развиваше локална снежна буря и инфралъчите бяха леко разсеяни.

Вниманието на обединените сили все още не бе изцяло съсредоточено върху лагера, както щеше да стане само след малко. Командната мрежа от екрани бе заета от един разговор.

Когато полу-капитан Рогодетер Сноул се бе върнал на Толнеп за подкрепление, свърза се със своя чичо, четвърт-адмирал Сноулетер. Рогодетер смяташе, че печалбата трябва да остава в семейството. Четвърт-адмиралът с радост пристигна с флотилия от пет кораба, най-големият от които бе самолетоносач от клас-Страховит, който се казваше „Плен“.

За да стане четвърт-адмирал, на Сноулетер бяха нужни доста умения и едно от тях той бе довел със себе си сега — един репортер.

Руф Арсбогър се смяташе за аса на Толнепския „Среднощен Зъб“. Дори новосъздадените мас медии на други системи се възхищаваха на „Зъб“ и той се славеше като олицетворение на неточност, корупция и необективно поднасяне на новините. Винаги отпечатваше точно каквото иска правителството, макар да претендираше, че е антиправителствен вестник. Руф Арсбогър имаше репутацията на най-жлъчния репортер в екипа, който изобилстваше от такива специалисти.

Въпросният разговор се водеше между Арсбогър от „Плен“ и полу-капитан Рогодетер Сноул. Ставаше въпрос за банални неща и другите слушаха с не особен интерес. Бяха на различни мнения. Четвърт-адмирала не бе особено популярен. Останалите командири не бяха съгласни с мнението му, че като най-старши той трябва да оглави обединените сили. А това, че е чичо на още по-малко популярния Рогодетер Сноул, го правеше далеч по-неприятен. Мразеха Сноул.

— А сега да се върнем към мъжа от банкнотата от един кредит — каза Арсбогър. — Бихте ли казали, че е нечестен?

— О, още по-лошо — отговори Сноул.

— Ще му подхожда ли описанието „Той е добре известен извратен тип“?

— О, още по-лошо — отговори Сноул.

— Добре, добре — каза Арсбогър. — Нали разбирате, трябва да се придържаме само към фактите. Какво ще кажете за „Той отвлича бебета и им пие кръвта?“

— Чудно, чудно — каза Сноул. — Точно така е.

— Мисля, че при изпращането на сводките бе споменал — каза Арсбогър, — че няколко пъти си се срещал с този… как му беше името… този превратаджия… ъ… Тайлър? Да. Че си го срещал в личен двубой?

В момента ги слушаха и другите командири, а Рогодетер не бе предполагал, че това ще стане публично достояние. Той не притежаваше глада за слава на своя чичо.

— Не точно — бързо добави той. — Имах пред вид, че съм опитвал, но той винаги се е измъквал.

Иззад Арсбогър се чу гласът на четвърт-адмирал Сноулетер:

— Но следващият път няма да се измъкне!

— А сега, Рогодетер, по твое лично мнение, как смяташ, дали той е „онзи“!

Малкият сив човек бе наблюдавал всичко това от екрана си. Мразеше репортери, а този Руф Арсбогър му бе особено неприятен: зъбите на репортера бяха почти изцяло почернели, имаше някакви петна по лицето и дори от екрана човек можеше да подуши, че е мръсен.

За щастие или за нещастие, зависи от гледната точка, неговият кораб-куриер бе пристигнал едва вчера. Донесе всякакви новини, но между другото ясно се казваше, че „онзи“ още не открит.

Освен това наградата бе увеличена. Стоте милиона кредита, предложени в началото от Ховинската Конфедерация на Системите бяха удвоени от Болбодската Империя на Равенството. Малкият сив човек не бе в течение какво става в други сектори, още по-малко в други вселени, но предполагаше, че и там цари същата лудница.

Съдържанието на куриерската кутия със сводки, общо казано, говореше, че времената наистина са смутни и че проблем като този не е съществувал никога досега в познатата история. Освен това се намекваше колко жизнено необходимо ще бъде присъствието му на някакво място, където може „наистина да направи добро“, вместо да кръжи около „единствената планета на дванадесеторазрядна звезда“. Разбира се, нямаше директна критика. Само намеци, догадки.

Но всъщност няма да има никакво значение дали е у дома или не. Освен ако не се появи внезапно разрешение, хаосът, който ще последва, ще бъде толкова пълен, че нито той, нито някой друг ще може да го контролира.

Продължаваше да слуша разсеяно как този малоумен репортер интервюира малоумния военен, когато от мостика му прозвуча предупредителен сигнал и лицето на дежурния офицер се появи на екрана:

— Ваше Превъзходителство — каза офицерът, — долу в зоната на града става нещо. Инфралъчите са неясни. Не можем да разберем какво точно. Няма ясен образ.

„Интервюто“ изведнъж секна. Другите командири изглежда също бяха забелязали.

Командирът на хокнерите се появи на екрана на малкия сив човек.

— Ваше Превъзходителство, нали според Вас това е главното седалище на правителството. Получаваме снимки от струпване на военни сили и регистрираме изключително висока температура. Според Вас това политически проблем ли е?

Малкият сив човек погледна своя екран на района.

Преди образът бе лош заради локалната буря, но сега почти нищо не се виждаше. Нещо пречеше на вълните.

Чакай! Тази назъбена движеща се линия на екрана…

Следа от телепортация!

Малкият сив човек трескаво мислеше какво да отговори.

— По мое мнение — сдържано отговори той на хокнера — това е свързано по някакъв начин с политиката. Цялата информация…

Екраните му едва не се пробиха!

Появи се внушителна светлина, след това всичко изчезна.

Задейства се металически глас: „Претоварване на екрана! Претоварване на екрана!“

Небеса, това ставаше само в случай на голяма битка.

Малкият сив човек се втурна към мостика и бе сигурен, че така са направили и всички командири.

Вторачи се надолу.

От звуковите канали на другите кораби долитаха невярващи гласове.

Бурята долу почти експлодира.

Към небето се издигаше огнена топка. Пушеци и пламъци се разстилаха и се издигаха на невероятна височина.

Дневната светлина изглеждаше като здрач на фона на избухналите пламъци.

Сякаш светът се разпадаше!

6

Сър Робърт не изчака земята да се успокои. Дори не се запита какво става. В главата си имаше само една мисъл — да освободи ръцете си и да помогне на Джони.

Видя как стрелата се заби в него. Видя и как той я измъкна. Знаеше, че е отровна и имаше представа какви са последствията. При влизане на такава отрова физическото изтощение се разпространява в тялото много бързо. А при това Джони бе изразходвал и много усилия.

Когато брадвичката отряза въжето около ръцете му, острието не можа да го разсече напълно. Сър Робърт напрегна докрай сухожилията си, за да го доразкъса. Под купола бе тъмно като в рог. Не можеше да види дори къде бе паднал Джони и как лежеше. Но пространството бе много малко. Може и трябва да стигне до него. Макар че може би вече бе твърде късно.

Едва не оголи кожата от китките си. Въжето се скъса.

С трескава бързина се протегна, опипа наоколо и намери ръката на Джони, ранената ръка. Сър Робърт я обгърна с огромната си длан, точно под мишницата. Стисна здраво, за да спре кръвотечението.

Брадвичката трябва да е паднала някъде наоколо. От люлеенето сигурно се е плъзнала. Скимтейки, защото нямаше капчица време за губене, сър Робърт опипа металния под, под пулта, под Джони. Изведнъж пръстите му усетиха дръжката в един ъгъл и я стиснаха.

Хвана я над острието. Опита се да разреже ръкава на антирадиационния екип.

Толкова трудно бе да се работи само с една ръка.

И на тъмно.

Освен това правеше отчаяни усилия да не пререже плътта на Джони.

Хвана плата и започна да реже. Острието се бе притъпило от кабелите. Оловната материя на ръкава бе много устойчива. Не можеше да се справи. Не и с една ръка.

Изведнъж се сети, че Джони винаги носи ремък в торбичката си. Тя беше под тялото му, но той я измъкна. Бръкна вътре и разряза пръстите си на някакво счупено стъкло. Изобщо не му обърна внимание.

Напипа края на дълъг ремък и го измъкна.

Постави под ръката му едно извито метално парче от миньорска лампа, притисна артерията и го омота около ръката с ремъка. Стегна го колкото се може повече и го завърза.

Сега вече можеше да работи.

Отряза ръкава на екипа точно под турникета. Измъкна го от ръката. Платът бе пропит с кръв. Цялата ръка бе оцапана и хлъзгава.

Кръвта пречеше да намери раната.

Откри я.

С върха на острието на брадвата направи разрез в раната под формата на кръст.

Свали си дихателната маска и залепи уста върху раната. Трябваше да изсмуче колкото се може повече отрова.

Отново и отново смучеше кръвта и я изплюваше. Вкусът й бе парещ и горчив. Имаше доста отрова.

Най-накрая реши, че кръвта е по-чиста. Не знаеше колко дълбоко е проникнала стрелата, но нямаше начин да разбере.

Започна да масажира мястото около раната така, че още отрова да излезе на повърхността. Отново изсмука с уста. Да, беше горчиво. След малко вкусът стана по-нормален.

Сър Робърт претърси колана на Джони за превръзка. Не намери. Кръвотечението бе намаляло. Може би не бе засегната вена.

Възможно е без компрес да е по-добре.

Напипа пулса на другата китка.

По дяволите! Направо препускаше! Туптеше толкова бързо, че бе невъзможно да го преброи.

Тялото му се бе опнало. Крайниците му потрепваха.

В тъмното сър Робърт се опита да намери ампулата в торбата на Джони. Според плана трябваше да има. Счупеното стъкло може би беше от миньорската лампа. Намери долната половина на ампулата.

Макар че не виждаше какво прави и не бе убеден дали има смисъл, отвори раната и изля в нея всичко, което бе останало в стъкълцето. Масажира мястото така, че навътре да влезе колкото се може повече течност. Може би само си въобразяваше, но ръката на Джони бе хлъзгава.

Усети пулса. Препускаше още по-лудо, ако изобщо бе възможно и крайниците трепереха по-силно.

Дали бе направил всичко възможно? Не можеше да измисли нищо друго.

Въздухът се изчерпваше в малкото затворено пространство и сър Робърт пак си сложи дихателната маска. Скафандърът на Джони пречеше да провери наред ли е неговата маска и затова го свали. Клапата се повдигаше лекичко, но много бързо. Според инструкциите трябваше да сложат нова маска точно преди първата тревога. Ако Джони ги бе изпълнил, имаше въздух за още два часа.

Сър Робърт се наведе. Освободи глезените си от въжето, след това изправи тялото на Джони и повдигна главата му на коляното си, за да е по-високо. Всички дяволи да вървят в Ада, но крайниците му наистина потръпваха!

Обмисли положението. Не бе присъствал на последните инструктажи. Може би бяха казали неща, които сега трябваше да знае.

Сър Робърт горчиво прокле собствената си глупост. Преместването на Академията вървеше много гладко и една вечер той реши да се разходи съвсем сам — като заблудена овца — до един близък хълм, за да погледне оттам лагера. Без никаква определена цел. Просто да огледа бъдещото бойно поле. Заловиха го бриганти. Сигурно го бяха наблюдавали дни наред.

Завързаха го и го оставиха в една пещера. Опитаха се да го разпитват и го биха. Носът му бе счупен и още бе пълен със съсирена кръв. Но беше твърде стар боец, за да проговори. Не знаеше какво искат от него, докато не го преместиха в района на лагера и го стовариха там.

Не вярваше, че ще го отведат на Психло, докато не му сложиха дихателна маска. Самата мисъл го накара да се изпоти. Заеше прекрасно как разпитват психлосите — имаше примера с Алисън.

В крайна сметка бе принуден да се примири с положението. Знаеше за атаката, но не виждаше как биха могли да го измъкнат. Платформата трябваше да бъде буквално пометена от огнемети.

А после това момче захвърли долу огнемета си и нападна. Усилието му изглеждаше съвсем безнадеждно.

Заради сър Робърт рискуваше шансовете си да успее. Рискуваше дори живота си.

Сър Робърт отново премери пулса. Мили боже, колко ли дълго може да живее човек с такъв препускащ пулс?

Започна да се притеснява от тишината навън. В стария лагер трябваше да чака спасителен екип със самолети и летящи платформи. Доктор Алън и доктор Маккендрик трябваше да бъдат сред тях. В антирадиационни екипи и дихателни маски.

Толкова беше тихо. Нещо пропука или само така му се стори?

Джони трябваше да има миньорско радио. Сър Робърт претърси колана му и след това пода наоколо.

Ето го! Пукането идваше от него.

Работеше, но не се чуваха никакви гласове. Да не би навън всички да бяха мъртви?

Натисна бутона за предаване. „Ало. Ало“. Не бе много разумно да казва нещо повече. Кой знае кой беше отвън?

Тишина.

„Ало, ало.“ Реши, че е по-добре да каже откъде се обажда. „Говори пулта.“

Като че ли се чу щракане на ключ за предаване.

След това шепот, който сякаш идваше от много далеч: „Ти ли си, сър Робърт?“

Гласът на Тор! Сър Робърт едва не заплака от облекчение.

— Тор?

— Да, сър Робърт?

— Тор, Джони е тук. Ранен е с отровна стрела. Трябва веднага да го измъкнете!

Обади се доктор Алън:

— Сър, имате ли антирадиационен екип?

— Не, дявилите да ви вземат! Нямам. Зарежете това. Измъкнете момчето!

— Сър, неговият екип цял ли е?

Сър Робърт се сети, че е скъсал ръкава.

— Не.

— Съжалявам, сър. Ако отворим сега купола, и двамата ще сте мъртви. Имайте малко търпение. Ще видим какво можем да направим.

— По дяволите търпението! — изфуча сър Робърт. От напрежението бе проговорил на диалект. — Измъкнете момчето!

Никакъв отговор. На сър Робърт му идваше да зачука по купола. Не разбираха ли, че Джони умира?

Чу се тъничък глас, който шептеше:

— Сър Робърт?

Беше един от младите будисти комуникатори. Вероятно най-младия. Прехвърлиха го на едно дете!

Главнокомандващият бе готов да им отвърне с проклятие, когато детският глас прошепна на психлоски:

— Сър Робърт, честна дума, правят всичко възможно, уважаеми сър. Навън е ужасно.

— Къде си? — попита сър Робърт на психлоски.

— Аз съм точно пред купола, уважаеми сър. Миньорското ми радио е в скафандъра, под дихателната маска. Извинете, че шептя. Не искаме посетителите отгоре да чуят нищо. В момента не могат да чуват миньорското радио.

— Какво правят посетителите?

— Не знам, сър Робърт. Пак вали много силно. Виждам един пилот-комуникатор. Ще го питам. Веднага се връщам.

Последва дълга пауза. После отново се чу тъничкото гласче:

— Сър? Пилотът-комуникатор казва, че са се преместили в орбита и сега са някъде отгоре. Наблюдават местността. Но нашите бойни самолети са в готовност. Данълдин е горе. Пита как сме. И как е лорд Джони.

Сър Робърт усети потрепващите крайници. Но знаеше колко важно е да се поддържа духа горе в небето. Не можеше да им каже, че според него Джони умира. А и той все още беше жив.

— Кажи им да не се притесняват за нищо.

Детето не се обади за малко.

След това пак се чу слабото му гласче:

— Пилотът-комуникатор им предаде.

— Какво правят тук, за да ни измъкнат? — попита сър Робърт. Беше същински ад да седи в тъмното и да чака. Дишането на Джони бе много учестено, много, много учестено!

— Навън е ужасно, сър Робърт. Ужасно. Ако чувате пукане, то е от жиците на електропровода. Всичките са съборени и хвърлят искри.

— Има ли жертви сред нападателите?

— О, не знаем, сър Робърт. Спасителният отряд дълбае с багери, за да изрови ковчезите. Стоя до дупката, където е била платформата. Всичко дими. Вътре горещо ли е?

Сър Робърт не бе обърнал внимание. Пипна модула. Бе топъл. Съобщи.

— Казаха да не освобождавате лоста на захватките. Направо е чудо, че са се задействали. Тъй че, не го освобождавайте. Ще преместят цялата метална платформа.

Намеси се друг глас. „Дуайт? Чуваш ли ме? Дуайт!“

Детският глас каза:

— Току що изкопаха неговия ковчег. Брегът се бе срутил отгоре. Намериха работещ електрокар в гаража и сега го изтеглят. Отварят капака. Дуайт изглежда зашеметен, но се изправя.

— Би трябвало да се заемат с купола! — ядосано каза сър Робърт.

— О, цял екип работи върху това, уважаеми сър. Ще докарат малък кран от долните нива на лагера. Слагат скоби на големия. Паднал е настрани и трябва да го изправят.

Сър Робърт започна да добива представа как изглежда околността.

— Бяхме долу на шестнайсто ниво. Сътресението беше много силно. Всичко се разтърси, но не чухме нищо.

— Но защо? Какво се е случило? — попита сър Робърт.

— Не знаем, уважаеми сър.

— Няколко ядрени оръжия бяха наоколо в готовност. Да не би да са избухнали?

Настъпи тишина. Детето бе отишло някъде. Пак се обади:

— Не, сър. Тор каза, че са непокътнати и той е ужасно облекчен. Не са избухнали.

— Тогава какво е станало?

— Толкова съжалявам, сър. Никой не знае. А, идва един багер. Ще освободи вашата платформа, за да могат да я повдигнат. Първият се повреди, след като потушиха огъня. Казаха да имате търпение, сър. Правим всичко възможно. Извадили са още три ковчега. — Пауза. След това тъжно: — Някакъв Андрю е мъртъв.

Платформата помръдна. Отдолу копаеше багер. Сър Робърт чуваше ревът на мотора му.

Чу се предупредителен вик и после удар.

Напевното гласче се обади:

— Един от стълбовете падна в кратера. Няма пострадали. Идва вашата летяща платформа, сър.

— Летяща платформа! Нали трябваше да е самолет! Трябваше да се изнесем оттук със самолети!

Отново мълчание. Будисткият комуникатор бе отишъл някъде. Върна се:

— Някъде на юг са открили река. Казва се Пургатоар. Пилотите ни казаха.

Сър Робърт премери пулса на Джони. Препускаше невероятно бързо!

— Не разбирам! — извика той. — Най-важното е времето! Трябва ми серум! Не можете ли да повдигнете този купол и да ми подадете малко серум?

— Съжалявам, сър Робърт. Пургатоар е на сто и двайсет мили на юг оттук. Намира се на някаква древна човешка магистрала. — Говореше бързо, за да не го прекъсва сър Робърт. — Извадили са миньорски помпи. Всичките ни машини и самолети са заразени. Трябва да се полеят с вода, за да се измие радиацията. След това могат да вдигнат купола.

Сър Робърт стисна юмруци. Сто и двайсет мили! Колко ли време ще отнеме?

Детето сигурно му бе прочело мислите.

— Казаха, че ще карат много бързо; по магистралата това е възможно. Самият Тор ще кара вашата летяща платформа. Знаят колко е важно. Вашата платформа ще тръгне първа. Кранът ви вече е изправен.

Още едно разлюляване от багера. Нещо под платформата сякаш пропадаше.

— Вече са изровили петнайсет ковчега — каза детето. — Всички шотландци са живи с изключение на един. Ковчегът бил изхвърлен във въздуха и му премазал черепа. Оловото от външната страна на ковчезите се е стопило. Искам да кажа, върху капаците. Много са горещи и трудно се работи.

Металът проскърца. Кранът бе закачил върха на купола. Изглежда много внимаваха да не падне долната платформа.

Захватките здраво държаха. Сър Робърт усети, че се носят във въздуха. След това се чу тъп звук — стовариха ги върху летящата платформа. Отново ги повдигнаха, за да ги нагласят по-добре.

Детето сигурно продължаваше да седи на платформата извън купола. Спокойният му глас иззвъня:

— Оттук виждам по-добре. Не вали. Далече в равнината виждам някакви хора. Сигурно са племето бриганти. И виждам още ковчези. — Извика на някой и вероятно му показа нещо. — В стария лагер всичко над земята се е взривило.

Сър Робърт хвана китката на Джони. Като че ли пулсът му бе по-слаб.

— Тор сега се качва на вашия летящ камион. Казва, че е добър шофьор, да не се притеснявате. Ще кара колкото е възможно по-бързо. Извинете ме, но трябва да се кача в кабината и да се завържа с колана.

Летящата платформа потегли с рев. Подскачаше и се блъскаше по неравния терен. Сър Робърт хвана главата на Джони. Дали още диша?

Поеха по старата магистрала. Моторът издаде остър вой.

Сър Робърт си спомни, че Джони има часовник. Опита се да намери копченцето за лампичката.

Караха толкова бързо, че сър Робърт усещаше вятъра извън купола.

Времето, времето, времето! Петдесет минути. Петдесет и две минути. Петдесет и девет минути!

Летящата платформа изведнъж намали. Тръгна по неравномерен терен. Спря със свистене и удари земята.

Напевното гласче каза:

— Стигнахме реката. Има много вода. Развиват един маркуч. Трябва да сляза от купола, докато го поливат. Трябва и мен да полеят, и всички останали. След това ще направят проба с дихателен газ.

Изведнъж от външната страна на купола потече вода. Отвътре отекна бученето й. Чуваше се отвсякъде. А после явно поляха пялата платформа.

След това настъпи тишина. Обади се напевният глас:

— Сър Робърт? Камионът с малкия кран пристигна и вече е полят с вода. Аз също. Можете ли да намерите вътрешния лост? Външният е изкривен.

Сър Робърт отдавна го бе намерил и замалко да го повдигне още преди час. Отвори го. С рев и дрънчене кранът бе поместен по-близо и бе свързан към купола. Повдигна се!

Дневната светлина прониза очите на сър Робърт. Джони лежеше проснат. Дали диша?

Притежателят на тънкото гласче седеше до тях, беше свалил скафандъра и маската и целият бе просмукан с вода. Беше на около тринайсет години.

— Казвам се Куонг. Благодаря ви, че бяхте толкова търпелив с мен, сър Робърт. И аз бях много притеснен.

Доктор Алън скочи от летящата платформа. Бе приготвил спринцовка и грабна ръката на Джони. Помогна му една медицинска сестра. Тя хвана главата на Джони.

Сър Робърт се опитваше да стои стабилно прав. Бе просмукан от пот, а духаше силен вятър.

Погледна на север.

Небето там имаше странен цвят.

— Какво е това? — попита той.

Там бяха Тор и още един член на спасителния отряд. Пристигаха още летящи платформи. Тор каза:

— Това е Денвър.

Сър Робърт се вторачи. Току що бяха пристигнали от ада.

ДВАДЕСЕТ И ПЕТА ГЛАВА

1

За пръв път през изминалата скучна и досадна година малкият сив човек бе заинтригуван и напрегнат. Макар че надеждата му бе чужда, в момента тя се бореше да се надигне в гърдите му. Все още слаба, но надежда.

Не го интересуваха страховитите пламъци, които бе видял и почти с безучастие наблюдаваше огромния мръсен облак, който се вдигна над земята.

Но онази моментна следа, която се бе появила на екрана му… Беше от телепортация. Следа, която вече не се надяваше да види.

Първата му реакция бе да разбере дали някой от военните мозъци в другите кораби не я е забелязъл. Напрегнато слушаше какво си говорят.

— Очевидно е станала ядрена експлозия — каза болбодът. Това за него обясняваше нещата. Протегна напред болезнено неприятното си лице, сякаш искаше да предизвика някой да го оспори.

Толнепският полу-капитан веднага предложи да слезе долу и да унищожи това място.

Ховинът смяташе, че въпросът е политически и се опита да въвлече малкия сив човек. Но той не взе никакво становище. Изчакваше да разбере какво мислят другите.

Обобщение направи супер-лейтенантът хокнер. Сложи монокъла на окото си и се смръщи срещу им:

— Вие май нещо не сте наясно с положението — каза той. — Разузнаването малко по-рано ни бе докладвало за някакви нощни нападатели, които изчезнали в местността. Съвсем очевидно е, че току-що станахме свидетели на кулминационната точка на политическа война. И бих казал, че правителството е сменено. Както по-рано ни бе известно, политическата сцена бе нестабилна. Някакви свещеници завзеха планетата — онези жълтите с робите. Но може би са загубили и са ги прогонили в храма им в южното полукълбо.

— Да! — избоботи болбодът. — Трябва веднага да идем там и да ги смачкаме!

Командирът на джамбичуите леко се засмя:

— Боя се, че няма да можете да разчитате на мен, любезни господа. Поне за момента. Погледнали ли сте към билото на планинския връх — онзи на запад от столицата?

Последва тишина и после изненадани викове.

Петнайсет бойни самолета и самолетоносачи тъкмо се издигаха и попаднаха в обхвата им.

— Били са в засада! — каза полу-капитанът.

— Ами — каза болбодът. — Общата им огнева сила не може да се мери с тази дори на един от нашите кораби.

— Могат да бъдат доста неприятни — каза джамбичуят с приспивния си глас.

Всички утихнаха. Изведнъж на екрана на малкия сив човек се появи лице. Беше Руф Арсбогър от „Среднощен Зъб“. Обаждаше се от толнепския боен кораб-самолетоносач „Плен“ от клас-Страховит.

— Ваше Височество — каза репортерът, — може ли да се възползваме от настъпилото затишие и да Ви попитаме за личната Ви реакция към създалата се ситуация?

Малкият сив човек бе винаги спокоен, никакви емоции. Каза само няколко думи, и то без да повишава глас:

— Махни се от екрана ми.

— О, да сър, Ваше Височество. Наистина, сър, Ваше Височество. Веднага, сър! — болното лице изчезна.

Малкият сив човек направи гримаса на отвращение и пак се върна към мислите си. Рано или късно военните щяха да стигнат до някакво заключение и да предприемат общи действия. Досега никой не бе споменал за телепортационната следа. Никой не бе стигнал до някакво логично заключение. Дали всеки от тях не се надяваше сам да спечели парите от наградата и да държи другите в неведение? Ще ги слуша. Това поне може да прави без никаква опасност.

Обединените сили промениха положението си в орбита, за да останат над местността. Наоколо в небето се появиха следи от двигателни пари и по каналите се разнесоха вътрешни заповеди. Подготвяха се.

Пръв ховинът спомена нещо, което със сигурност се въртеше в главите на всички — наградата.

— Тъкмо си мислех, че може би те са „онези“, но не знаят! В докладите се споменава за някакъв едър психло, който се е разхождал около платформа за телепортиране по-рано през деня.

— Е, ако е психло, не мислиш ли, че трябва да знае? — каза командирът на джамбичуите.

Намеси се и хокнерският супер-лейтенант:

— Дори глупакът да не е знаел, не му пречи той да е „онзи“.

— Но ако е бил „онзи“, щеше да знае — каза ховинът. — А не е знаел, значи не е той.

Към спора се присъедини четвърт-адмирала, като замислено поглаждаше зъба си.

— Тъй като в момента съществува вероятността те да са „онези“ — другите го погледнаха на екраните си с надеждата да разберат как е стигнал до това заключение — не виждам никаква причина защо да отлагаме. Можем веднага да нападнем и да пометем всичко.

— Но от друга страна — продължи четвърт-адмиралът в брилянтен изблик на логика — ако наистина те са „онези“, тогава те представляват изключителна опасност за нас и трябва да бъдат нападнати. И в двата случая просто нападаме, разделяме си плячката и изчезваме.

— А парите от наградата? — каза джамбичуят.

— Ами най-точно ще разберем — отвърна четвърт-адмиралът, — ако разпитаме подобаващо взетите затворници. Като главнокомандващ на обединените сили…

Последваха моментални протести. Бяха съгласни, че при всички случаи трябва да нападнат, да унищожат всичко и да изчезват. Но в никакъв случай не бяха съгласни, че четвърт-адмиралът е техен главнокомандващ!

Това се отрази доста зле на четвърт-адмирал Сноулетер. Тъй като Руф Арсбогър бе на борда, искаше да се представи във възможно най-добра светлина. А тези разногласия никак не се връзваха с намеренията му и това много го ядоса.

Последвалата кавга обещаваше да бъде продължителна и малкият сив човек се зае да наблюдава какво става долу.

Бе забелязъл малък конвой, препускащ на юг. Състоеше се от две звена. Първото, по-малкото, се спускаше по нещо, което приличаше на древна магистрала. Второто бе по-голямо, но се движеше почти със същата бързина. Отначало човек можеше да се заблуди, че второто преследва първото. Но сега се бяха събрали заедно на някакъв речен бряг, без да последва никаква битка. Вероятно бяха заедно.

В потока имаше много вода заради сезона и още щом пристигна първата група, извадиха водни помпи и се видяха някакви водни струи. Пръскаха колите и себе си.

Тази дейност не бе позната на малкия сив човек, затова той се консултира с някои справочници. Радиация! Срещу радиацията помагаше само обилно измиване с вода. Заради тежестта си частиците се отмиваха надолу. Значи онова наистина е било ядрена експлозия. Векове наред психлосите бяха потискали безмислостно всички, които се опитват да използват такива оръжия. Тази страница от военната история бе почти забравена.

Малкият сив човек повика офицера по комуникация да настрои по-добре екрана му. Долу имаше мараня и облаци и се виждаше трудно. Градът на север жестоко гореше и под облаците се виждаха отблясъци и пушек. Вятърът духаше от юг и макар че това оставяше района при реката чист, имаше и други смущения. А, беше заради повредилия се електропровод към старата мина. От него образът на екраните подскачаше и се размазваше.

Мина известно време, преди групата при реката да успее да се подреди. Какви бяха тези хора? Бегълци? Или остатъците от атакуващата сила?

И после го видя: под купола, който повдигнаха, имаше пулт за телепортационно управление.

Започна да сглобява откъслеците информация. Не знаеше защо и как, но битката и експлозията бяха свързани с телепортирането.

От време на време ту един, ту друг командир на кораб искаше неговото мнение. Отговаряше уклончиво. Поне веднъж няма да се опитва да помогне. Надяваше се и се молеше да не забележат пулта за управление долу.

В групата очевидно имаше ранени и за доста дълго време вниманието им бе отклонено от собствената им безопасност. Пултът си седеше там, целичък и открит.

Най-после шест бойни кораба долетяха и се приземиха. Освен тях от въздуха ги покриваха значително количество самолети.

Малкият сив човек не изпускаше от очи пулта. Най-после го покриха и го преместиха в един от бойните самолети.

Супер-лейтенантът хокнер изведнъж каза:

— Това, което вкараха в самолета, не беше ли пулт за телепортационно управление? Връщам записа.

Малкият сив човек притаи дъх. Не искаше да го видят. Беше се надявал, че дори да го видят, няма да го познаят.

Празни надежди.

— Наистина е пулт! — каза хокнерът.

Доста се бавеха с товаренето там долу. Някои от самолетите бяха почти празни. Два от тях бяха претъпкани. Малкият сив човек провери мощността им. Да, два от тези бойни самолети можеха да поемат цялата група.

Командирите бяха погълнати от дискусията си. Някои бяха виждали снимки на пултове. Вълнението се надигаше, все по-близка ставаше и представата за двеста хиляди кредита.

Групата долу изостави летящите платформи, помпите, крана и два ковчега. Шест бойни самолета отлетяха.

И след това направиха нещо много озадачаващо и объркващо. Вместо да се подредят в ред, започнаха да пресичат пътищата си един друг, да правят обиколки и да се стрелват нагоре-надолу. Бе невъзможно дори при връщане на записа да се разбере кой самолет кой е!

Четири от самолетите се приземиха. Кои четири? Кои бяха натоварените?

Командирите обсъждаха точно този въпрос. Връщаха записа няколко пъти, като търсеха отличителни белези. Невъзможно бе да се открие каквото и да било.

Изведнъж хокнерът реши проблема. Два от самолетите, взели само малка част от допълнителното въздушно прикритие, полетяха без да бързат — само с хиляда мили в час — в североизточна посока. Другите четири и по-голямата част от прикритието останаха при реката.

— Това е примамка! — извика супер-лейтенантът. — Искат да последваме групата, която тръгна на североизток!

Наблюдаваха какво става долу и се опитваха да отгатнат курса на групата. Ще заобиколят полюса и освен ако не спрат някъде другаде, ще идат при онзи храм в южното полукълбо. С тази скорост пътуването им ще трае около девет часа.

Сякаш, за да потвърдят подозренията на хокнера, останалите четири бойни самолета изведнъж се стрелнаха на северозапад. Летяха с две хиляди мили в час. Бързо пресметнаха най-вероятния им курс и се оказа някаква стара мина в област, която преди са наричали „Сингапур“.

— Ето това е — заключи хокнерът. — Докладите сочат, че в тази област е имало голямо раздвижване в последно време и са построили нещо, наподобяващо платформа. Носят този пулт в „Сингапур“.

Четвърт-адмиралът се опита да изрази несъгласие. Като по-висшестоящ офицер имал право да изисква подчинение. Обясни, че според него всичко трябва да е свързано с онзи храм. Причина за обяснението му бе, че мрази всякакви религии. Религиозните хора били фанатици, винаги разстройвали правителствата и трябва да бъдат смазвани. Това очевидно бе религиозен бунт и те имаха доказателства. Някакъв религиозен орден е въстанал срещу правителството на планетата и е откраднал пулта за управление. Тази планета е „онази“ и той им заповядва да атакуват храма.

Заповедта свърши работа. Обединените сили се насочиха с пълна съгласуваност на действията след сингапурската група.

Но мощният боен самолетоносач „Плен“ от клас-Страховит не ги последва.

Подтикван към самостоятелни действия от Руф Арсбогър, пред който стоеше примамливата перспектива да издаде специален брой на вестника и от своята бушуваща религиозна омраза, четвърт-адмирал Сноулетер насочи внушителния си кораб, чийто търбух бе пълен с бойни самолети, към Кариба.

2

Джони се стресна и се събуди. Земята се тресеше! Една медицинска сестра, която навярно е била край леглото му, излезе от стаята.

Огледа се наоколо и в първия момент не можа да разбере къде се намира. След това обстановката му се стори позната — намираше се в стаята в бункера в Кариба, която китайците бяха направили специално за него. Беше под края на платформата. Бяха изкопали около близкия хълм дълбоки бункери и дори част от тях бяха облицовали с тухли. Осветяваха се с миньорски лампи.

Този специално бе облицован с жълти тухли. Имаше легло, столове и гардероб. Дори върху тухлите бяха нарисували портрет на Криси по снимка, направена от пиктофон. Доста си приличаше, само дето бяха издължили малко очите й.

Земята отново подскочи. Бомби?

Тъкмо щеше да скочи от леглото, когато влезе доктор Алън и с успокоителен жест го върна обратно.

— Няма страшно — каза той. — Всичко е под контрол.

Премери пулса му.

На вратата се показа сър Робърт. На носа си имаше превръзка, направена от доктор Алън. Явно го изчакваше да свърши и да излезе.

— Доста зле беше — каза доктор Алън. — Но сега пулсът ти е нормален. Предварителната инжекция серум е неутрализирала част от отровата. Но наистина всичко дължиш на сър Робърт. Изкарал е отровата и дори ти е дал няколко капки серум.

Огромният психлоски ръчен часовник на Джони лежеше на масичката. Спал е осемнайсет часа! Бог знае какво се е случило през цялото това време.

Доктор Алън изпревари реакцията му:

— Зная, зная. Но беше абсолютно наложително да ти дам опиат, за да се забави сърдечната ти дейност.

Постави слушалка на гърдите на Джони. Прослуша сърцето и я прибра.

— Не мога да открия никакви нарушения в сърдечната дейност. Протегни си ръката.

Джони я протегна.

— А, няма тремор. Чудесно си. Мисля, че няколко дни в леглото…

В този момент земята пак подскочи. Джони се опита да стане, но доктор Алън пак го върна в леглото.

— Сър Робърт! — извика Джони. — Какво става?

Доктор Алън кимна на сър Робърт, че ги оставя и излезе от стаята. Сър Робърт се приближи до леглото. Не отговори на въпроса му. Просто се бе надвесил над него с лъчезарна усмивка, доволен, че го вижда жив и здрав. Момчето бе зачервило бузи.

— Какво става? — натъртено попита Джони.

— О — каза сър Робърт, — горе има толнепски кораб. Намира се на около двеста мили над нас, но постоянно праша самолети, за да ни бомбардират. Имаме въздушно прикритие. Стормълонг е тук и ръководи защитата. Засега врагът хвърля основните си сили по Сингапур.

На вратата се появи Ангъс. Джони му извика:

— Постави ли пулта за управление?

— Ъхъ — каза Ангъс и влезе. — Затова те оставиха да спиш. — Посочи с пръст нагоре. — Не посмяхме да използваме телепортационните съоръжения при пялата тази стрелба. Още повече, че противовъздушната ни отбрана е над щита и моторите на самолетите работят. Всичко е свързано. Китайците са свършили чудесна работа тук.

— При следващото телепортиране ключът трябва да е в долна позиция — каза Джони.

— Да, сър Робърт ми каза. Готови сме, само да спре стрелбата. Можеш да си починеш.

Ангъс излезе и пусна вътре Тор.

— Как се чувстваш?

Джони махна с ръка:

— Не е важно. Последните ми спомени са от купола. По-добре ми кажете какво е станало оттогава.

Разказаха му какво се е случило и как са постъпили.

— Толкова лош ли е бил обратният удар?

— Много лош.

— Колко човека изгубихме?

— Андрю и Макдъгъл — каза Тор. — Но петнайсет лежат в болницата, която китайците са построили. Няколко сътресения на мозъка, счупени ръце и крака. Повечето са с изкълчвания, доста тежки. Оловните ковчези са ги предпазили. Няма изгаряния от радиация. Андрю бе ранен от бригантите и не е могъл да уплътни ковчега си отвътре, затова капакът му е отскочил.

— А Макдъгъл? — попита Джони.

— При него се е получило нещо много неприятно. Позицията му беше при старата клетка и ковчегът е бил изхвърлен над земята. Отначало не можахме да открием тялото му и затова започнахме да претърсваме.

Джони забеляза тежък пакет в ръцете на Тор. Беше го опрял на масичката.

— Трябваше да търсим трупове. Бяха изхвърлени навсякъде наоколо, почти изгорели. Последвахме линията на избухване, трябваше да идва директно от платформата и стигнахме до останките на офиса на Търл. Целият горен купол бе изхвърчал. Четири-пет тела от края на платформата бяха изхвърлени наоколо. Не искахме да остават хора, отчетени просто като липсващи, затова се опитахме да идентифицираме всяко тяло. Намерихме тялото на Макдъгъл. Намерихме и това — Тор разопакова тежкия предмет. — Знам, че ще си отдъхнеш, като го видиш. Един от труповете бе обгорен до кости и се виждаха прешлените. Това нещо бе забито в тях.

Беше ядрото от неизвестен метал с големина на грахово зърно.

— Браун Лимпър — каза Джони. — Търл го хвърли по него. Като куршум. Да, много, много се радвам, че сте го намерили!

— Взехме и другия пакет, който Търл му подаде — каза Тор. — Дадохме го на Ангъс и той обезопаси бомбата. Как действа?

— Не знаем със сигурност — каза Джони. — Но като познавам Търл…

— Намерихме цялото му кошче за преработка на отпадъци — каза Тор. — Решихме, че ще се опита да го използва и изключихме захранването. Как само беше претъпкано! Стои там отвън върху един влекач, ако те интересува. За щастие го бяхме прибрали в антирадиационна миньорска торба. — Тор махна към вратата. — Взехме го веднага щом напусна офиса.

Донесоха опакованото кошче върху една количка.

— Не се опитвай да стреляш с пистолетите — предупреди Тор. — Кер им постави някакъв контакт отзад, тъй че да стрелят към този, който ги използва. Кер каза да те предупредим. Щял да ги поправи.

Подадоха на Джони част от книжлетата и документите, заключени в двойните дъна на касите. Бяха много. Една брошура му привлече погледа: „Известни отбранителни системи на враждебни раси и поглед върху родните им планети“.

Прелисти я. Имаше много планети. Прочете за толнепите:

…„Планетата им е от система с двойна звезда. (Виж координатната карта за местонахождението й.) В самата система има само три населени планети — седма, осма и девета. Има пет луни. От тях само Азарт е от значение. От нея се изстрелват основните бойни кораби. Нито един толнепски кораб не може да функционира в атмосфера, поради голямата неефикасност на двигателите със звездна енергия, които, бидейки предимно реактивни двигатели, изразходват много голяма част от енергията си в атмосфера. След построяването им, корабите се транспортират на луната Азарт и след това от повърхността на планетата се превозват техните екипажи и материали. От време на време се предлагат планове да се окупира и минира планетата на толнепите, освен това обичайните военни тактики се смятат за достатъчно ефикасни при такава война, но до момента на написване на тази справка нищо не е предприето.“…

Джони погледна психлоската дата. Писано беше само преди две години. Каталогът продължаваше. Джони го остави.

Още един тътен и трус.

Изведнъж Джони усети прикриваното напрежение у всички, които бяха влизали в стаята. Само се опитваха да не го тревожат! Тор бе спешно повикан, докато Джони четеше. А сега вътре нахлу един комуникатор с цял куп сводки и пак изчезна. Джони забеляза как лицето на сър Робърт за момент се смръщи, докато ги четеше.

— Положението е много по-лошо, отколкото го представяте, нали? — каза Джони.

— Не, не. Не се тревожи, момче — говореше на диалект.

— Какво е истинското положение?

Посивелият шотландец въздъхна и възобнови университетския си акцент:

— Ами, с прости думи, инициативата не е в наши ръце. Не зная по какви причини, но врагът е решил да атакува масирано. — Размаха сводките. — Засега Сингапур се държи и задържа около три четвърти от силите им. Но няма да издържат неограничено време. Към руската база са се насочили самолети от голям боен кораб. Обстрелват Единбург. И на двете места няма атмосферен щит. А тук горе има един чудовищен кораб, който от няколко часа праща самолети и пуска бомби. Може да спусне и хилядна сухопътна войска, а ние нямаме с какво да им отвърнем. Ето това е положението. Може да стане и по-зле, но няма изгледи за подобрение.

— Повикай доктор Алън — каза Джони. — Ставам.

Сър Робърт се опита да протестира, но накрая извика доктора.

На него никак не му хареса идеята:

— Дадох ти едно лекарство, което предпазва от инфекция и отравяне на кръвта. Ако изведнъж се изправиш на крака, ще ти се замае главата. Не те съветвам.

Въпреки това Джони настоя. Знаеше, че правят всичко по силите си. Но искаше сам да прецени положението. Не можеше да си седи и да чака бомбите да го разкъсат на парчета.

Огледа се, но нямаше дрехи. Един Координатор се появи със сивокос китаец на средна възраст.

— Това е господин Цунг. Той отговаря за стаята ти. Знае малко английски и ще ти помогне.

Господин Цунг се поклони. Очевидно се радваше да види Джони, но отекващите бомби окупираха част от вниманието му. Носеше паница със супа за Джони и докато му я поднасяше, ръцете му трепереха. Джони искаше да я остави настрани, но господин Цунг поклати отрицателно глава.

— Пие, пие! — каза той. — Може няма как яде по-късно.

На вратата се появи друг Координатор със съобщение за сър Робърт и старият шотландец изскочи от стаята.

Господин Цунг овладя напрежението си. Вече посвиква с Джони и като имаше какво да прави, спорадичните удари от бомбите не му правеха толкова силно впечатление. Помисли си, че ако някой може да спаси положението, това е само лорд Джони. Докато нареждаше оръжията му, започна да се усмихва по-уверено.

Доктор Алън бе прав за главозамайването. Джони се увери, докато се обличаше. Ръката го болеше и почти не можеше да я движи. Не му бе много лесно да се облече.

Господин Цунг му донесе обикновената зелена униформа, която носеха всички. Закопча около кръста на Джони „Смит и Уесън“ с ляв кобур и лъчев пистолет с десен кобур. Направи копринена превръзка около врата му за лявата ръка и я нагласи така, че при нужда Джони да може бързо да извади ръката си и да изтегли „Смит и Уесън“-а. Накара Джони да пробва. След това му даде зелена каска.

— Сега ти тях застреля — каза господин Цунг. Вдигна ръка и стреля като с пистолет. — Бум, бум!

Чувстваше се уверен и се усмихваше. Пъхна ръце в ръкавите си и се поклони.

Де да беше така просто, помисли си Джони. Но той също се поклони в отговор и благодари на малкото човече. Боже, как му се виеше свят. Като наведе глава, стаята се завъртя.

Необичайно силна експлозия разтърси земята.

Ставаше страшно.

3

Като излезе от стаята, Джони видя, че подземният коридор минава и край болницата. Смяташе веднага да излезе на платформата, но го спря загрижеността за ранените.

Отвътре се чуваше някакъв метален звън. Като че ли беше от оръжия. Влезе през вратата. Имаше около трийсет легла и повече от половината бяха заети. Двама китайци, по чиито ленти на ръцете можеше да се разбере, че са от оръжейната, бяха донесли количка с подбрани оръжия и раздаваха на ранените шотландци лъчеви пушки, АК 47 с термични муниции и ръчни оръжия.

Една сивокоса шотландка, медицинска сестра, се приближи до Джони. Явно не одобряваше това, което става в отделението. След това го позна и преглътна приготвените думи, които вероятно бяха да се маха оттам.

Джони преброи присъстващите. Имаше тринайсет ранени и двама оръжейници.

— Има ли други? — попита той.

— Двете момчета със сътресение на мозъка са в хирургическото — каза сестрата. — Доктор Маккендрик каза, че операциите им са сполучливи и ще се оправят. Ти защо си станал, Мактайлър?

Един от ранените шотландци забеляза Джони на вратата и го извика по име. Джони тъкмо се готвеше да обиколи леглата и да се извини на всеки. От трийсет и един нападатели имаше седемнайсет пострадали. Не, осемнайсет заедно с него. Лошо! Тези мъже бяха зле наранени. Почти всички имаха синини около очите. Няколко счупени крайници. Почувства, че ако бяха се подготвили по-добре, можеха да се отърват по-леко.

Всички шотландци го бяха видели и започнаха да викат нещо подобно на „Да живее Шотландия!“. Бяха седнали в леглата си и викаха. Духът им не бе пострадал!

Изведнъж на Джони му дойде на ум, че тези момчета бяха избили бригантите и кръвната им вражда бе платена. Бяха победители. Раните им бяха медали на честта. Бяха герои на шотландската нация.

Не бяха нужни никакви извинения. Опита се да надвика врявата, но после само ги поздрави, усмихна се, махна им и излезе.

Отвън по високоговорителите кънтеше религиозна музика, за да заглуши инфралъчите.

Излезе от коридора, който свързваше бункерите и се огледа навън. Дневната светлина бе замъглена от носещия се пушек. Леката миризма от атмосферния щит на трето ниво се смесваше с миризмата на изгорели въглища. Затвореното пространство под щита с формата на купа изглеждаше необикновено препълнено.

На това ниво беше хиляда стъпки в диаметър. Преди пространството му изглеждаше огромно — повече от половин милион квадратни стъпки по груби изчисления. Но сега изглеждаше претъпкано.

Островърхата конструкция по средата обхващате цялата платформа. По продължение на купата обикаляше широк павиран път, в центъра на който оставаше островърхият „храм“.

Предния път, когато го видя, изглеждаше запустял. Сега от дясната му страна имаше двама електротехника, италиано-швейцарци, които прекарваха още кабели към бункерите. Един германски и един швейцарски пилот подреждаха камион с дихателни маски. Наблизо шотландски офицер даваше инструкции на руски войник. По-далеч, отляво, група шведски войници товареха камион с муниции. От един коридор, който вероятно водеше навън, влязоха двама шерпи ловци, които караха голяма кола с натоварени американски бизони към едно помещение, което явно бе кухнята. Тук-таме будистки комуникатори се придвижваха с плавна походка от един бункер в друг. Пръснати навсякъде се виждаха китайски семейства с децата и покъщнината. Върху един от големите стълбове, които придържаха островърхия купол, китайците бяха окачили племенни щитове на останалите племена по земята.

Истинска международна сцена — народите на Земята.

Джони тъкмо се готвеше да тръгва, когато чу зад гърба си глас на психлоски:

— Съжалявам — беше вождът Чонг-уон, глава на китайското племе и главен архитект на комплекса. — Трябваше да докараме тук всички хора от селото край езерото. Езерото е голямо, а щитът е тънък в центъра и няколко бомби паднаха над язовира. Вълните от експлозиите застрашаваха хората от селото. Пък и димът от огньовете за готвене не излиза през щита.

Кланяше се. Джони кимна.

— Но моите инженери копаят въздушни отводни тунели през хълма, под кабела — продължи Чонг-уон. От двете страни на купата бяха наредени купчини скали и пръст, изкопани от китайците с пробивни багери, за да влиза въздух.

— Ще поставят вентилатори на входовете и изходите. Тунелите няма да са прави, за да не може да минава през тях взривната вълна. Толкова съжалявам за неприятната гледка.

— Мисля, че работите чудесно — каза Джони. — Казваш, че в езерото над язовира падат бомби? Има ли някакви повреди в язовира?

Вождът Чонг-уон повика един китайски инженер и обмениха няколко думи на мандарински. След това се обърна към Джони:

— Не, засега няма. Но в момента част от водата се източва от преливника към езерото. Ако нивото му спадне, няма да имаме електричество.

Целият най-нисък етаж на „храма“ бе широко отворен откъм четирите страни. Това всъщност беше само купол. Ясно се виждаше металната площадка за телепортиране. Китайците така я бяха излъскали, че тя блестеше дори на не достатъчно силната светлина.

Джони тръгна към покрива, за да види къде бяха поставили безценния пулт. Усмихна се. От другата страна на платформата бяха изградили подпора с формата на огромно, свирепо крилато чудовище.

Ангъс беше при пулта и му махна.

— Ама че нещо, а? — каза той.

Да, наистина беше внушително. Огромна глава, две крила и извита опашка. Брониран метал. Боядисано в златисто и червено.

— Това е дракон — каза Чонг-уон. — Някога е бил символът на Китайската империя. Виждате ли, направихме молекулярна заварка.

Не само това, но имаше и връх! Пултът бе поставен в гърба на дракона и отгоре бе направено люспесто покритие, тъй че операторът да може да работи без никой да вижда какво прави. На издигнатата платформа за пулта имаше два стола и поставка за листове и компютър. И всичко беше бронирано. Нищо не можеше да повреди този пулт! Нито можеше да се види какво правят в него.

Такава изобретателност от психлото-материалист, който не разбираше нищо от рисуване и изкуство! И колко способни бяха тези китайци!

— Виждаш ли? — каза Чонг-уон. — Същият като другите дракони. — Посочи към един такъв дракон, който оформяше върха на конструкцията. На всеки ъгъл също имаше дракон. Вождът им посочи и нещо недовършено на брега:

— На входа на всеки бункер трябваше да има дракон. Нямахме време да ги направим.

Онези дракони бяха много по-малки, от глина и изрисувани в златисто и червено.

Пултът изглеждаше чудесно под защитното покритие. Ангъс имаше копие от книгата с координатите и се упражняваше без да натиска никакви бутони. Изчисляваше как да преобразува цифрите в книгата така, че да паснат на сегашния момент и на бутоните.

— Доста хубаво съм го измислил — каза той. — Само че изчисленията отнемат много време. Има осем отделни движения, описани за всяка планета и трябва да се избере мястото върху планетата. Но не е чак толкова трудно.

Джони погледна нагоре. Някъде бе паднала още една бомба.

— Ако спре всичко това, можем веднага да започнем. Все още нямам никаква представа кога ще настъпи този момент, нито пък какво точно можем да правим с този пулт.

Вожд Чонг-уон им сочеше вътрешната страна на един от масивните стълбове, които поддържаха покрива и предпазваха платформата и пулта от дъжд. На всеки стълб бяха поставили миньорски лампи, за да се осветява центъра.

— През нощта светлината няма да се вижда отвън — каза той.

Джони искаше да иде до бункера, където бе контролният щаб, но вождът го поведе към просторна подземна стая във вътрешната стена на купата. Беше облепена с тухли и в единия й край бе издигната платформа за говорител. Имаше столове и побираше около петдесет човека. Много беше хубава.

След това вождът му показа един от трийсетте малки апартамента, които бяха направили за гости и посетители. Отделно имаше койки за пилотите и персонала. Китайските инженери чудесно се справяха с дърво, камък и тухли, особено когато им помагаха психлоските машини.

Джони с интерес огледа оръдията, които бяха поставили по цялото обкръжение на бункерите и купата. Ако имаха войска, можеха идеално да отбраняват мястото. Само че не разполагаха с толкова хора.

Най-после стигна до контролния щаб. Вътре кипеше дейност. Беше умален вариант на помещението, което бяха открили в подземната американска база. По средата имаше огромна карта на планетата. При пристигане на съобщения от съседната стая за свръзки променяха положението на миниатюрните метални модели на самолети и на бойните кораби в орбита. Вражеските кораби бяха боядисани в червено. Техните самолети бяха зелени.

Стормълонг бе вътре, облечен в бялото си шалче, коженото яке и големите пилотски очила. От двете му страни седяха двама будистки комуникатори и говореха в микрофони, поставени максимално близо до устата, тъй че да не се чуе никакъв друг говор. Бръснатите им глави лъскаха под твърде големите за тях слушалки.

Бяха казали на Джони, че държат връзка по планетарен боен канал, ръководен от Стормълонг и по планетарен команден канал, ръководен от сър Робърт. Шотландският главнокамандващ бе поставил на своя канал тринайсетгодишно момче — будист.

Нямаше нужда да информират Джони за обстановката. Всичко бе изписано на големите контролни пултове. Сингапур наистина опираше пешкира. В руската база също използваха солидна противоздушна отбрана. Данълдин летеше като отбрана над Единбург. Тор летеше над Кариба. Над мината в Лейк Виктория, както и над всички други мини, засега беше спокойно. Но беше напечено, много напечено.

Джони се вслуша в говора по двата канала. Беше на пали и нищо не разбра.

Имаше и трета станция, обслужвана от един шотландски офицер, който следеше движението на врага.

В другия край на стаята, където имаше няколко свободни бюра, Гленканън се бе навел над купчина снимки. Джони се приближи и ги погледна. Бяха заснети от въздуха. Едната бе от убийството на шотландеца. Имаше и друга купчина, очевидно снимани то-ку-що. На тях се виждаше огромното чудовище отгоре.

Гленканън изглеждаше много развълнуван, ръцете му трепереха. Явно още не се бе възстановил от куриерския полет, тъй като Стормълонг не го бе пратил да лети. Джони го заговори, но той не отвърна.

Контролното табло не показваше нищо хубаво, но Джони бе безсилен да помогне. Навсякъде бяха под обстрел. Чудеше се колко ли дълго ще издържат местата, които не бяха защитени с атмосферен щит. Единбург бе особено уязвим. Притесни се за Криси. Надяваше се, че е в безопасност в скривалище под Касъл Рок. Сър Робърт отговори на въпроса му. Да, всички бяха в скривалището. Районът се защитаваше предимно от самолети във въздуха. Данълдин посрещаше всеки вражески самолет, който се опита да проникне. Противовъздушната отбрана се справяше с бомбите.

Джони реши да огледа тукашната противовъздушна отбрана. Не забелязваше да си служат с психлоските оръдия.

Излезе навън. Вождът Чонг-уон бе изчезнал някъде, изпълнявайки многобройните си задължения. Китайски семейства с деца и тук таме с кучета седяха наоколо, главно около окопите за оръдията. Изглеждаха малко уморени, малко притеснени. Някои деца плачеха. Но родителите широко се усмихваха и се кланяха, когато Джони минеше край тях. Надяваше се, че увереността им няма да се окаже неоправдана.

Изходът от купата представляваше извит тунел, който минаваше под атмосферния кабел, тъй че нямаше нужда да го изключват, когато се налагаше някой да излезе или да влезе. Извивките бяха предназначени да спират проникването на взривни вълни…

Джони отиде до първия пост на противовъздушните оръдия. Оръдието бе заслонено. Двамата оръдейци бяха облечени в руски противокуршумни екипи. Шотландски офицер го забеляза и излезе от един окоп.

— Нямаме достатъчно от тези — каза той и посочи към оръдието. — Не можем да покрием езерто. Стигат само за купата.

Джони отиде до оръдието. Имаше компютърни лещи, които фокусираха всичко, което се движи. Трябваше само да се натисне спусъка и оръдието само изчисляваше скоростта и посоката на движещия се предмет, стреляше в пътеката му и след това фокусираше следващия обект.

Погледна нагоре. Едва се забелязваше един вражески самолет на около двеста хиляди стъпки. Джони знаеше, че обхватът на оръдието няма да достигне с около петдесет хиляди стъпки. Очевидно това се отнасяше и за оръдията на вражеския самолет.

Самолетът пускаше бомби.

Оръдието стреля пет пъти едно след друго. Пет бомби се взривиха във въздуха. Тътенът от експлозиите долетя до тях

— Тези, които усещате при падането им, са от езерото — каза шотландският офицер. — Не са в обхвата ни. И разбира се бомбите, които падат в гората, но те не ни тревожат толкова.

Джони погледна към гората. На седем-осем мили бушуваше пожар. Не, бяха три пожара. Всички животни в радиус петдесет мили сигурно бяха избягали. Африканските бизони, които шерпите бяха довели, вероятно са били убити от бомби преди това. Но пожарът скоро щеше да утихне. Беше доста влажно.

Джони отново насочи вниманието си към оръдието. Само едно такова би направило самолетите им на пух и прах преди една година, ако атаката над мината не беше пълна изненада. И ако шефове на сигурността като Търл не бяха пренебрегнали до такава степен отбраната на компанията.

Още една бомба падна върху хълм на десет мили оттук и дори от такова разстояние се видя гейзера от прах и пушек, изригнал се над дърветата. Бойният кораб отгоре пускаше доста тежки бомби. Ако някоя от тях падне върху тях, Джони не бе сигурен дали щитът ще може да я отблъсне.

Беше тръгнал към изхода, когато видя Гленканън да излиза. Закопчаваше пилотския си костюм. Не водеше комуникатор или помощник пилот. Насочи се към самолет, обграден с пясъчни торби. Джони помисли, че изпълнява специална заповед и не го спря.

Гленканън се качи в самолета — тежко въоръжен Марк 32, пригоден за летене на големи височини.

Джони тъкмо влезе в тунела и Стормълонг изскочи тичешком от него.

— Гленканън! — извика Стормълонг.

Но пилотът бе излетял.

4

Дни наред Гленканън бе разсъждавал върху това. Не можеше да спи спокойно, сънуваше кошмари.

В ушите му постоянно ехтеше гласът на неговия приятел: „Продължавай! Продължавай! Аз ще ги сваля! Продължавай напред!“ И после писъкът му, когато го удариха точно след като скочи от самолета. В съзнанието му се бе запечатала онази картина, когато видя на екрана разкъсаното тяло на приятеля си.

Гленканън имаше собствени записи от военния кораб, който бе изстрелял онези самолети. Имаше и снимки от чудовището отгоре.

Няма съмнение, беше самолетоносачът „Плен“ от клас-Страховит. От този кораб бяха разкъсали приятеля му.

Съжаляваше, че тогава не се върна въпреки заповедите. Двамата можеха да довършат толнепския нападателен кораб, беше абсолютно убеден. Но вместо това се подчини на заповедта.

Досега бе потискал желанието да се издигне и да разруши кораба, но почувства, че ако не го направи, целият му живот ще се превърне в кошмар.

По локалното радио чу ясният глас на Стормълонг, който каза на психлоски:

— Гленканън! Трябва да се върнеш! Заповядвам ти!

Гленканън го изключи.

Беше се качил на собствения Марк 32 на Стормълонг. Бяха го оставили като резерва при спешност. Бе пригоден за летене на големи височини, прозорците и вратите му се затваряха херметически. Имаше огромна огнева мощ и странични бомби, които можеха да разрушат половин град. Беше здраво брониран и можеше да издържи на жесток обстрел. И дори ако оръдията му не могат да пробият кораб от такъв клас, имаше други начини.

От земята не можеха да го последват. Всички останали Марк 32 бяха при Лейк Виктория, а тук използваха само отбранителни самолети. Не, не можеха да го последват. Не и на височината, на която щеше да се издигне.

Летеше все по-нависоко и по-нависоко. Намести маската си, за да се чувства удобно. След малко щеше да излезе от атмосферата.

„Плен“ бавно и плавно кръжеше в елипса на триста и петдесет мили над Кариба. Беше на петдесет мили над края на атмосферната обвивка. Реактивните му двигатели работеха, вече не се носеше в орбита.

На определени интервали от него излиташе самолет, стрелваше се към земята над определена цел, стреляше и се връщаше, за да го заредят отново с бомби. Един от тях го забеляза и се стрелна. Почти с презрение Гленканън го взе на мерник и натисна бутона за стрелба. Марк 32 потръпна от отката.

Толнепският самолет избухна в пламъци и се понесе към земята като комета.

„Плен“ го забеляза и се подготви да го посрещне. Капаците на оръдията мигнаха и дълги копия от пламъци промушиха небето над него. Едното се заби странично в Марк 32. Летателната кабина се сгорещи.

Гленканън се дръпна назад, където бе извън обхвата им.

Беше на двайсет и пет мили пред кораба и натисна съответните бутони върху пулта, за да се задържи в това положение. Точно извън обсега на толнепския кораб.

Настрои екраните си и започна да наблюдава.

Звездите ярко светеха в тъмнината отгоре, но той не ги забелязваше. Земята разстилаше гънките си под него, но той не я поглеждаше.

Цялото му внимание бе съсредоточено и погълнато от „Плен“.

Не след дълго корабът възобнови действията си. Вероятно сметнаха, че мисията на самолета е разузнавателна, а не нападателна. Ясно личеше арогантността на такъв кораб — в никакъв случай не им минаваше през ум, че нещо може да им навреди. Самолетите продължиха да излитат и кацат.

Гленканън забеляза, че точно преди да отворят огромните предни врати на хангарната палуба, отвън просветваше слаба светлина, сякаш за да предупреди приближаващите кораби да стоят на разстояние и да не застават пред кораба, тъй като той веднага след това се отваряше и изстрелваше самолет.

При всяко отваряне на хангара Гленканън изучаваше в уголемен вид на своя екран вътрешността му. Цялата палуба бе претъпкана със самолети. Забързани толнепи тичаха насам-натам, облечени в атмосферни екипи. Зареждаха самолетите с гориво и ги товареха с бомби. Бяха извадили много по-големи бомби от преди.

Вътрешното отделение стоеше отворено. Горивни капсули, вероятно течни газове, бяха пръснати из целия хангар. Толнепите бяха прекалено уверени и непохватни. Но какво можеше да се очаква от едни търговци на роби?

Гленканън насочи вниманието си към задния мост с форма на диамант. Там имаше две фигури, които се движеха напред назад. Единият не бе в униформа. Може би цивилен. Другият с униформена шапка май бе изцяло погълнат от цивилния. Не, не бяха нащрек.

Отново погледна към светлината отвън и към вратата на хангара. Засече времето. Изчисли собственото си положение спрямо вратата. На ръба на съзнанието си от време на време чуваше гласа на своя приятел: „Продължавай! Продължавай! Ще ги сваля! Продължавай напред!“

Точно това възнамеряваше да направи Гленканън — да ги свали!

За пръв път от много време насам Гленканън се чувстваше спокоен, отпуснат, уверен. И абсолютно непоколебим. Правеше точно това, което трябва.

Следващият път…

Светлината просветна!

Ръцете му бяха на пулта за управление.

Марк 32 се стрелна напред така бързо, че ускорението едва не го размаза на гърба на седалката.

От „Плен“ пробляснаха оръдия.

Огнени топки от оранжеви пламъци близнаха Марк 32.

Плъзна се право през отвора.

Точно като влезе, Гленканън натисна всички бутони на оръдията.

Експлозията можеше да се сравни само с изригващо слънце!

Джони и Стормълонг я видяха от екрана на едно оръдие извън купата. Видяха как самолетът влезе в хангара с бълващи оръдия.

Но за взрива не бяха нужни никакви екрани. Внезапният блясък огря смрачаващия се ден на петдесет мили. Бе болезнено за очите.

От празнотата над Земята не долетя никакъв звук. Но случилото се не бе неподвижно.

Гигантският самолетоносач започна да пада. Пламтяща дъга се описа на небосклона, отначало бавно, много бавно, но постепенно набра скорост.

След това навлезе в атмосферата и започна да гори още по-силно. Падаше надолу в небето, все по-бързо, все по-наблизо.

— Боже мой! — каза Стормълонг. — Ще падне в езерото!

Все по-бързо, все по-надолу, като огромна комета, обагрила небето.

Падаше под ъгъл.

Стормълонг бе напрегнал мускули, сякаш със силата на волята си можеше да отклони кораба от язовира към околните хълмове.

Приближаваше, ярка пламтяща развалина, движеща се с огромна скорост.

Цопна в езерото на пет мили от язовира.

Въздухът се нажежи от топлина. Чу се страховит гръм от удара.

Потоци вода се вдигнаха на хиляда стъпки във въздуха.

Водната повърхност се освети от взрива на неизбухналата до този момент част от гориво и муниции.

Към брега се втурнаха огромни вълни.

Изоставеното китайско село бе пометено без да остане и следа от съществуването му.

Взривната вълна удари задната част на язовира.

Водната вълна заля постройката, понесе останките й и полетя като могъщ водопад към предната част на язовира.

Земята потрепери.

Всички стояха, затаили дъх и вперили погледи към язовира. Дали целият няма да бъде отнесен?

Вълните утихнаха. Язовирът още беше на мястото си. Но оттам долиташе непознат звук.

Светлините продължаваха да светят. Генераторите работеха.

Залитайки, от електростанцията излязоха дежурните пазачи.

От изтичането на резервите вода, реката се бе препълнила и заливаше брегове, островчета, отнасяйки всичко със себе си.

От купола се втурнаха инженери.

Повечето от машините, оставени в близост до езерото, бяха пометени. Опитваха се да намерят летяща платформа.

Намериха една, наполовина потънала в брега. Освободиха я, изчистиха калта и полетяха.

Инженерите и един машинен оператор се понесоха над язовира.

Джони и Стормълонг застанаха до един самолет, готови да се притекат на помощ на инженерите. Гласовете им, на китайски, долитаха от едно миньорско радио.

Отгоре над купола атмосферният щит на ниво три все още цвърчеше от топлина. Часовоите влязоха в електроцентралата и намалиха атмосферния кабел до ниво едно.

Макар че язовирът бе дълъг сто и двайсет мили, нивото му видимо бе паднало.

Джони и Стормълонг се готвеха да излетят да видят какво са открили инженерите, но те се върнаха. Приземиха се и докладваха на Чонг-уон. От говора им личеше, че са развълнувани и притеснени. Джони отиде да види какво става.

— Казват, че язовирът не се е скъсал — преведе Чонг-уон. — Ставилата са счупени в цялата горна част, отнесени са част от бетонния мост за охраната и перилата. Но това не е нищо. Никъде не са открили пропуквания. Все пак в горния край на подпората на язовира, ей там от другата му страна, брегът явно се е разхлабил и изтича вода. Казват, че водата бързо предизвиква ерозия и може да стане по-страшно. Нивото на водата може дори да спадне толкова, че да не позволява на турбините да работят.

— С колко часа разполагаме? — попита Джони.

Чонг-уон ги попита. Можеха само да предполагат. Може би четири, пет. Ще направят всичко възможно да спрат водата и да запушат пробойната. Нямало достатъчно цимент. Целият далечен край на язовира изглежда се бе откъснал от брега. Бързали са да се върнат, за да започнат веднага работа.

От тунела изскочи Ангъс и запъхтян затича към Джони.

— Можем да започнем телепортирането! Стрелбата спря.

— Да, спря — каза Стормълонг, ужасен от саможертвата на Гленканън. — Но за колко ли?

— Поне ни даде време за телепортиране — тъжно каза Джони.

5

Малкият сив човек не тръгна с корабите, които поеха към Сингапур. Инструктира своя капитан да не се появява на пътя на военни кораби, тъй като те не винаги действаха обмислено и често ставаха нещастни случаи, да не говорим за зле премерени изстрели. И тъй, те се появиха по-късно на сцената и битката беше започнала.

Никак не бе трудно да се определи местонахождението на мината — мястото бе опасано със защитни кабели, оръдията се издигаха и фиксираха мишена след мишена. Беше доста далеч на север от древния разрушен град, а точно над мината в северна посока имаше язовир с водноелектрическа централа. Стрелбата бе интензивна и пречеше на инфралъчите му. В момента не можеше да огледа отблизо с какво разполагаха долу.

Малкият сив човек не се смяташе за военен експерт и трябваше да проверява в справочници неща, които за един военен специалист бяха познати и ясни. Интересуваше го максималната и минималната височина, от която ще може да наблюдава, без опасност за кораба, а за целта трябваше да определи обхватите на оръдията. Отне му доста време и усилия, но най-накрая се справи. „Локален периметър на отбрана, компютъризиран противовъздушен кораб, защитно лъчево оръдие за атмосферна/неатмосферна преденотация на бомби; честота на стрелбата — 15 000 изстрела в минута, максимален обхват — 175 000 стъпки, минимална граница на сигурност — 2 000 мили; два екипажа; дула и щитове, произведени от Оръжейница Тамбърт, Предичъм; компютри — от Междугалактически Оръжия, Психло; цена — 4 269 кредита от платформата на Предичъм.“ Гледай, гледай какви евтини оръдия. Но това беше Междугалактическата Минна: „Печалба — винаги и във всички случаи печалба.“ Нищо чудно, че имаха неприятности! Нормално би било да се очаква да разполагат с орбитални оръдия.

Значи беше безопасно да останат на две хиляди мили, стига да не попаднат на пътя на изстрелваните самолети от неатмосферните бойни кораби, които бяха на височина триста и петдесет мили. Предаде информацията на своя капитан и след това помоли комуникатора да фокусира инфралъчите върху обект, който приличаше на платформа за телепортиране, защитена от атмосферен купол.

Видя я още с пристигането си и го обхвана надежда. Беше пулт за управление! Точно до платформата! Дори около него имаше няколко човека, заети с нещо.

Съсредоточено наблюдаваше екраните за следа от телепортация. Продължи доста дълго, но нищо. Чудеше се дали военните от корабите не са забелязали липсата на следа. Може би не знаеха, че съществува такава издайническа следа. Може би екраните им бяха различни. Но по-вероятно бе да не са забелязали такава следа, защото през цялото време стреляха, а не може едновременно да стреляш…

Малкият сив човек въздъхна. Не беше детектив и не бе забелязал досега такова красноречиво доказателство. Онези мъже долу нямаше как да използват устройството за телепортиране. Самите те имаха самолети във въздуха. А било то самолети или изстрели, и в двата случая телепортацията бе невъзможна. Устройството се взривява от изкривявания.

Военните бяха прехвърлили вниманието си върху язовира и се опитваха да пускат бомби над него, за да прекъснат захранването на мината. Така оставиха на мира мината и малкият сив човек отново се съсредоточи върху пулта.

Провери какви са минералните следи, които оставяше.

Въглерод!

Това обясняваше нещата. Онзи пулт долу бе изгорял.

Толкова разочароващо!

Оттегли се и започна да наблюдава. Обединените сили нямаха много късмет с язовира заради атмосферния щит, който го заобикаляше и се бяха прехвърлили да обстрелват самолетите за противовъздушна отбрана. Водеше се разгорещена битка и той видя как два бойни самолета на джамбичуите избухнаха в пламъци.

Нареди да се оттеглят с кораба още по-високо. Долу на юг обединените сили започнаха да бомбардират древите руини на Сингапур. Разрази се пожар. След това още един. Чудеше се на военните им мозъци как може да бомбардират незащитен град без никакво стратегическо значение, но за сметка на това може би пълен с ценна за тях плячка. Но това им беше маниерът на действие.

Пак страдаше от лошо храносмилане. Ужасни времена. Отникъде никаква надежда.

Знаеше, че в северния континент, който хората някога са наричали „Русия“, има военна база и нареди да тръгнат натам.

Един от атакуващите бойни кораби на обединените сили изстрелваше самолети в посока на тази база. Служеха за превозване на войскови части. Малкият сив човек видя как пред базата се струпват около петстотин ховини. Започнаха да се придвижват напред, защитени от огнени щитове. Изглежда базата не бе защитена. Никой не отвърна с огън на настъпващата войска. Приближаваха се все повече до базата. На няколко места избухна огън. След това се насочиха нагоре по един хълм, където изглежда имаше вход към подземна база. Вече се намираха на стотина ярда от него, бълвайки яростен огън.

Изведнъж земята под атакуващата сила изригна.

Мини! Целият терен бе миниран.

От базата проблеснаха огнестрелни оръдия надолу към хълма. Атакуващите бързо се оттеглиха зад селото. Офицерите крещяха и прегрупираха силите си. Но по земята около базата се търкаляха стотина ранени или мъртви.

Нападателите отново се подредиха и тръгнаха напред.

От вратите на хангарите на базата излетяха самолети и обстрелваха ниско над земята атакуващите сили.

Малкият сив човек не бе забелязал никакви следи на екраните си. Не че се надяваше, при цялата тази стрелба.

Тъй като не бе много далеч от орбиталния курс, който следваше, малкият сив човек нареди на капитана си да мине над американската база на височина четиристотин мили.

Докато стигнат, реши да подремне. Металическо позвъняване сигнализира, че са над базата и той се обърна към екраните си.

Над развалините от мината бе напълно спокойно. Изоставените платформи и помпи продължаваха да си стоят край реката. Каква пустош и мъртвило! Куполът, под който бе скрит пулта, бе все още окачен за крана, но килнат настрани.

Градът на север продължаваше да гори.

Уредът му за минерални следи регистрира радиация в целия район.

Нареди на своя капитан да промени орбитата в посока на Шотландия. Мислеше си дали да не спре и да види какво става със старицата. Може би се е завърнала. Но в този момент долу на хризонта детекторите му засякоха топлина, а след това ясно видяха боен кораб на дрокините. Погледна в картите си. Не бяха много точни, тъй като всъщност представляваха откъснати страници от учебник, но лесно идентифицира града. Беше „Единбург“. И той гореше.

По радиото се чуваше пукот и комуникаторът го настрои. Звукът ги проглуши. Част от него бе говор на дрокински, но малкият сив човек не разбираше езика им, макар че контролираха двайсет планети. Езикът им звучеше някак истерично. Можеше да използва вокодера, тъй като разполагаше с езиковите им вериги, но бе сигурен, че ще чуе само команди към пилоти. Другият език го бе чувал доста често напоследък. Беше плавен, медитативен език. Беше се опитвал да го разгадае с честотна декодираща таблица, но не се получи нищо.

Както и да е, нямаше смисъл да се опитва да го разбере. Фактите бяха достатъчно красноречиви. Водеше се тежка въздушна битка.

Погледна през люка. Над града имаше голям нос. Оттам бълваше противовъздушен огън. Скалата бе обградена от море от пламъци, тъй като целият град гореше.

Един дрокински бомбардировач избухна във въздуха и горящите му зелени останки се вляха в оранжевите пламъци.

И тук бе невъзможно да се очакват следи от телепортация. В това бе абсолютно убеден.

Почувства се много потиснат, дори тъжен. Чудеше се на себе си. Дали заради напрежението през последната година у него се бяха породили емоции? Невъзможно! И все пак старицата от северна Шотландия и най-вече изчезването й бяха породили у него чувства. Сега също бе напрегнат и се притесняваше да не би тя да е там долу в горящото море.

Всичко това съвсем не беше в стила му. Съвсем непрофесионално.

Реши малко да поспи, за да разсъждава по-трезво и да не му е толкова замъглено съзнанието. Без съмнение, ужасна година.

Какъв беше този преплетен танц на земните самолети? Ама разбира се, колко глупаво от негова страна! Не беше военен тактик, но трябваше да се сети много по-рано. Групата, стрелнала се към Сингапур, тъкмо тя беше примамката. Изгорелият пулт е бил само стръв.

Отиде в малкия си сив офис и много внимателно прегледа записа от „танца“ на самолетите, след това пресметна курса на истинската група с доста голяма точност. Да, при този курс трябваше да пристигнат при храма в южното полукълбо на планетата.

Даде заповеди на своя капитан и бързо се насочиха право към светлина 2Х.

Пристигна тъкмо навреме, за да наблюдава смъртта на „Плен“.

Това го стресна.

Не можеше да си представи как може да се случи подобно нещо. Боен самолетоносач от клас-Страховит! Да избухне в орбита!

Предпазливо нареждайки да се оттеглят, малкият сив човек стана свидетел на това как корабът се разпада и пада в язовира. Остана още малко пред екрана, за да види дали язовирът ще поддаде. Помисли си, че може би е повреден, но засега издържа. По речния канал се втурна огромно количество вода и заля бреговете. Но там долу нямаше нищо.

Фокусира екраните си към самия язовир. Да, беше повреден. От долната му лява страна изтичаше значително количество вода. Дупката изглеждаше голяма.

Битката е била тежка. Гората пламтеше. Аха, един ескадрон от самолети на „Плен“ се виждаше на хоризонта. Вероятно се надяваха да ги прибере някой толнепски кораб от района на Сингапур. Сигурно са били навън, когато „Плен“ се е взривил. Е, най-вероятно няма да оцелеят. Обхватът им беше далеч по-малък. Сигурно ще цопнат в морето.

Но най-добре е той да наблюдава този храм. Около него в момента нямаше самолети. Инфралъчите му не засичаха нищо освен религиозна музика. Тя заглушаваше всички гласове.

Напрегнато се вглеждаше в екраните си от разумно разстояние. Нямаше да му се наложи да чака дълго.

Телепортационна следа!

Да, да, да! Върна записа.

Надеждата се възроди.

След това почувства, че това е твърде хубаво, за да бъде истина. Беше му известно, че ако някой пулт попадне в чужди ръце, след първото телепортиране повече не сработва. След първия път не става за нищо.

Струваше му се, че минават цели векове.

Ето пак.

Проработи за втори път. Два пъти!

Обзе го радост. За момент отново се зачуди на себе си. Чувства? Безпокойство? А сега и радост? Колко непрофесионално! По-добре веднага да се захваща със спешната работа.

Как може да се свърже с тях?

Радиоканалът бе изпълнен от спокойната религиозна музика. Какво ли си говореха помежду си долу?

Грабна един вокодер. Превключи на предаване и постави вокодера пред микрофона. Но на какъв език? В банката на вокодера имаше няколко. Единият се казваше „френски“. Не, той беше напълно мъртъв. Другият — „немски“. Не, и този не бе чувал по каналите им. „Английски“. Ще започне с английски.

Каза нещо във вокодера и той произнесе: „Искам безопасна връзка по вашите линии. Корабът ми не е въоръжен. Можете да насочите оръжията си към него или към мен. Нямам враждебни намерения. Може да се окаже полезно и за двете страни, ако ми позволите да поговорим. Искам безопасна връзка по вашите линии. Корабът ми не е въоръжен. Можете да насочите оръжията си към него или към мен. Нямам враждебни намерения. Може да се окаже полезно и за двете страни, ако ми позволите да поговорим.“

Малкият сив човек зачака. Не смееше да диша. Ужасно много неща зависеха от отговора.

ДВАДЕСЕТ И ШЕСТА ГЛАВА

1

Джони и Ангъс се бяха изправили пред пулта.

Главите им бяха наведени над работната маса в заслона над пулта. Бяха разтворили технически наръчник, който Ангъс бе открил в кошчето на Търл. Психлоските технически наръчници бяха по принцип много лоши, но този бе направо върхът. Няма нищо по-лошо от мъгляво ръководство за вече обучен оператор, в което са изпуснати най-съществените неща.

Това проваляше почти готовите планове на Джони и ги поставяше пред тактическа дилема. Наръчникът бе озаглавен: „Примери за предпазливост за обучени оператори на пулт за управление на телепортация“ и, разбира се, изобщо не споменаваше за важните позиции на бутоните. Но надълго и нашироко се спираше на явлението „еднакво пространство“.

Наръчникът предупреждаваше да не се изстрелва телепортационна пратка на по-близо от двайсет и пет хиляди мили.

Джони се бе надявал да постави по някакъв начин тактически ядрени оръдия във всеки от бойните кораби и да се отърве от тях.

От явлението „еднакво пространство“ разбраха, че „пространството идентифицира себе си“ според принципа на близост. По закона на квадратите колкото по-далечна е една точка от друга в пространството, толкова по-„различна“ е от точката на произхода. Пълно различие се появява само на разстояние по-голямо от двайсет и пет хиляди мили.

Този принцип се използва в телепортационните двигатели, които доста се различаваха по функции от процеса на телепортиране. Двигателят действа на принципа, че „еднаквото пространство“ силно издържа на изкривявания. Колкото по-малко е разстоянието, толкова по-голямо изкривяването. Така двигателят се подхранва от отказа на пространството да се изкривява. Но тук няма преместване на обект; мести се само положението на външната конструкция на двигателя.

Нищо не пречи и десет двигатели да работят в една стая и макар че се изкривяват взаимно, пак работят.

Но за да се премести предмет, без да се повреди той или устройството за телепортиране, трябва две пространства да съвпаднат, а това е невъзможно, ако пространствата „се смятат за еднакво пространство“.

Не беше много лесно за разбиране, а и Джони не се чувстваше добре. При всяко извеждане главата му се замайваше. Появи се доктор Алън и настоя Джони да вземе още от упоителното.

— С това не можем да бомбардираме корабите — каза Джони. — Дори да бомбардираме с телепортационното устройство родните им планети, ще изминат месеци, преди да разберат. Двигателите им са реактивни и ще им трябват месеци да се приберат у дома. — Въздъхна. — Няма да можем да използваме телепортационното устройство за защита.

Устройството работеше. Знаеха със сигурност, защото току що го бяха доказали. Бяха взели една от резервните камери от бомбардировач. Имаше регулационно устройство като тези, с които бомбардировачите търсеха обекти и като откриеха нещо, преместваха камерата под подходящ ъгъл. Вътре можеше да се монтира пиктофон.

Телепортационното устройство можеше да „изхвърли“ предмет и да го върне обратно, или да го остави там. За да се изпрати предмет и да се върне обратно, „това пространство“ трябваше да се премести и да се върне обратно. „Това пространство“ се преместваше на координатите на „онова пространство“, „онова пространство“ задържаше обекта, а „това пространство“ се връщаше празно. В действителност нищо не се преместваше през пространството. „Това пространство“ и „онова пространство“ се задаваха така, че да съвпаднат.

Поставиха пиктофон в подвижната камера от бомбардировача и я изпратиха на повърхността на луната, което никак не бе трудно, тъй като луната бе отгоре и се виждаше. Получиха страхотни снимки от ярко блестящи кратери.

След това изпратиха пиктофона на Марс, с чиято пътека и координати разполагаха и видяха огромна равнина, в която навярно имаше река.

Устройството работеше. В това изобщо не се бяха съмнявали. Но целта им не бе да правят хубави снимки. От съседното помещение долитаха гласове и знаеха, че приятелите им са подложени на безмилостен огън. Все трябва да има нещо, за което устройството да им послужи в момента.

Със сигурност не лекуваше главоболие и замаяност.

Можеха да заплашат нашествениците, че ще унищожат планетите им, но повече от сигурно те пак щяха да се върнат.

Изведнъж от контролното помещение долетя пукот на радио и гласът на Стормълонг:

— По-добре да спрете с телепортирането. На четиристотин мили отгоре в северна посока има неизвестен кораб. Имайте готовност.

В това време комуникаторът, млада жена будистка, която бе на смяна, докосна Стормълонг по рамото и каза:

— Сър, по бойния канал пристигна съобщение, което не мога да разгадая — каза тя на психлоски. — Говорът е монотонен, но прилича на езика, на който си говорите вие със сър Робърт. Записала съм го, сър.

Стормълонг не обърна особено внимание. Беше заложил за анализ следа от оръдеен изстрел и в момента издърпваше хартията от принтера.

— Пусни го — каза той.

„Корабът ми не е въоръжен. Можете да насочите оръжия към него или към мен…“

Стормълонг премига. Английски? Да, някакъв странен машинен английски.

Държеше снимката в ръцете си. Погледна я, грабна записващото устройство и се втурна към Джони и Ангъс.

Те вдигнаха разтревожено глави.

— Не, не — каза той. — Мисля, че всичко е наред. Вижте!

Размаха снимката пред лицата им. Кораб с формата на топка и с пръстен около нея.

— Помните ли, когато се натъкнах на кораб, който всъщност не беше там? И старицата от шотландския бряг? Това е същият кораб! — Погледна ги настоятелно. — Да го пусна ли?

— Може да е номер — каза Ангъс.

— Има ли начин да разбереш със сигурност? — попита Джони. — Откъде знаеш, че това не е друг кораб?

Будистката бе последвала Стормълонг с жичен микрофон. Той го грабна от нея.

— Здравейте. Здравейте там горе. Разбирате ли ме?

Металическо, монотонно „да“.

— С какво ви почерпи старицата?

Металически, монотонен глас: „С билков чай“. Стормалонг се ухили.

— Приземете се на откритата площадка на север от тук. Към вас ще бъдат насочени оръжия. Излезте от кораба без оръжия. Ще ви посрещнат часовои. —

Металически глас: „Много добре. Разбрано.“

Стормалонг изпрати заповед до часовоите и хората при оръдията.

Пусна на Джони цялото съобщение.

— Кой е този? — попита Ангъс. Всички си задаваха същия въпрос.

2

Малкият сив човек бе придружен в района на „храма“ от двама любезни, но готови да действат шотландци. Стигаше до раменете на Джони. Беше облечен в семпъл сив костюм. Приличаше на човешко същество, само дето кожата му беше сива.

Ангъс го погледна:

— Този пуловер е шотландски — отбеляза той.

— Зная, зная — каза малкият сив човек с помощта на вокодера. — Съжалявам, че нямаме никакво време за формалности. Трябва веднага да обсъдим нещата, нямаме време за губене!

Един от часовоите каза:

— Отгоре на кораба му има бяла просветваща светлина.

Комуникаторът на сър Робърт, момче на име Куонг, му прошепна в ухото: "По бойната честота се чува радио сигнал, който казва „Временна локална безопасна връзка.“ Разбира се, каза го на психлоски.

Малкият сив човек явно имаше много остър слух, защото се обади:

— О, говорите психлоски!

При тези думи свали вокодера и го прибра в джоба си.

— В такъв случай нямаме нужда от това. Понякога са много неточни. Бъркат ключови думи и раждат доста спорове.

Докато говореше, бързо направи крачка напред и застана пред пулта за управление, преди да успеят да го спрат. Огледа го:

— А, стандартен телепортационен пулт. Имате само един.

Джони усети критичност в гласа му.

— Можем да построим и други.

Искаше да го предупреди да не се опитва да го открадне, защото веднага могат да го заменят.

Но малкият сив човек направо светна от щастие. Слезе по стълбата и се огледа.

— Наистина трябва да побързаме. Има ли тук упълномощен представител на правителството на планетата?

— Сър Робърт — каза Джони и го посочи.

— Имате ли пълномощия да се подписвате от името на правителството? — делово попита малкият сив човек.

Трябваше да изчакат. Сър Робърт отстъпи встрани с комуникатора си и бързо се свърза с вожда на клан Фергус във биещия се Единбург. Общуваха на пали. Вождът не виждаше защо не, след като те бяха първото правителство, а и без туй друго нямаше. Малкият сив човек се провикна:

— Запишете това изявление, ако обичате. Всичко трябва да бъде изправно и законно, ако се наложи да се явим пред съд.

Не искаха да прозвучи по въздуха на английски, затова вождът на клан Фергус го каза на галски и го записаха.

Малкият сив човек бе олицетворение на деловитостта. Взе записа и каза:

— Имате ли пари? Имам пред вид галактически кредити.

Обикновено все някой носеше из джобовете си галактически кредити, иззети от мъртви психлоси. Само че торбичката на Джони бе скъсана, Ангъс носеше само инструментите си, а сър Робърт никога не си бе правил труда да носи кредити. Но комуникаторът се завтече към часовоите и след малко се върна със сто кредитна банкнота, която един от часовоите с удоволствие бе предоставил на сър Робърт.

— О, не, не — каза малкият сив човек. — Времето ни е толкова малко, че може би в бързината не съм се изразил ясно. Минималното количество е петстотин кредита.

Джони знаеше къде най-вероятно ще намери няколкостотин хиляди кредита — в багажа на Кер! Но това беше чак в Лейк Виктория. Имаше още два билиона в сейф, но и те не бяха тук.

Куонг се втурна при пилотите. Имаха! Бяха ги взели от свалени пилоти. Имаше една петстотин кредитова банкнота, шест от сто кредита… Разбира се, че ще ги дадат на сър Робърт.

— А, хиляда и двеста кредита! — възкликна малкият сив човек. Беше попълнил един формуляр. — А каква е титлата Ви? — попита той сър Робърт.

— Военен вожд на Шотландия.

— А, не. Ще напишем само „Оторизиран и упълномощен подпис“. А тук отгоре ще напишем „Служебно правителство на планетата Земя“. Дата… адрес… телефон… не, можем да не ги попълваме, тъй като нямат правна стойност. Моля, подпишете тук долу.

Сър Робърт подписа.

В това време малкият сив човек извади от джоба си малък кочан. Отвори го на първата страница и написа: „Служебно правителство на планетата Земя“. Отгърна на следващата страница и на върха й написа „С1,200“ и своите инициали, след това го подаде на сър Робърт.

— Това е Вашата банкова книжка. Дръжте я на сигурно място и не я губете — и му стисна ръцете.

Малкият сив човек въздъхна на воля, след това отново стана делови. Повдигна ревера на якето си и каза нещо по радио с големината на копче.

Външният часовой им съобщи по предавателя: "Светлините в горната част на кораба му току що станаха сини.

Куонг каза:

— Радиосигналът му в момента казва: „Локална среща. Не прекъсвайте.“

Малкият сив човек щастливо им се усмихна, потривайки бързо ръце.

— След като вече сте клиенти, мога да ви давам съвети. И първият ми съвет е да действате светкавично!

Извади от вътрешния си джоб малка книжка, на която на психлоски бе написано „Адресна книга“.

— Телепортирайте до тези адреси колкото се може по-бързо. Войнствено настроените ще са с предимство. Първият адрес ще бъде Хокнер… да, родната планета на хокнерите… координати… координати… да: градината с фонтаните пред Импреския Дворец. Основните координати са… — бързо изговори поредица от числа и Ангъс едва смогна да ги запише. Бяха същите като в голямата книга на Търл за планетите.

Ангъс подозрително каза:

— Можете ли да работите с пулт за управление?

Малкият сив човек енергично заклати глава:

— О, драги, не. Небеса, разбира се, че не. Още по-малко мога да построя пулт. Само имам адресите!

След това забеляза, че Ангъс се готви да направи изчисленията по корекцията на координатите с обикновен молив.

— Боже мили! Нямате ли координационен компютър? На ръка ще стане след цял век! Нямаме никакво време!

Повдигна ревера си, но преди да каже нещо погледна сър Робърт за разрешение.

— Мога ли да повикам човек от моя екипаж да донесе компютър? Ще ми трябват и червените кутии. Бихте ли изпратили часовой, за да го придружи насам и обратно? Няма да се случи нищо, освен това нали аз съм тук.

Сър Робърт кимна и малкият сив човек измърмори нещо по радиото си. Един от часовоите хукна към кораба. Малкият сив човек чакаше с голямо нетърпение. Но от време на време погалваше заслона на пулта и се усмихваше.

— Какви декорации! Обикновено ги правят много семпли, да.

Появиха се часовоят и член от екипажа със сива униформа, който носеше доста впечатлителен компютър. Връчи го на малкия сив човек и му подаде пакет от нещо, което приличаше на червен картон. След това го придружиха обратно.

Бързо и уверено малкият сив човек извършваше някакви операции от дясната страна на компютъра. Различни клавиатури се появяваха и изчезваха. Пропусна една, но после се върна на нея.

— Ето това е координационен компютър — каза той и го постави пред Ангъс. — На тези клавиши се въвежда точното време на изстрелване. Моментът, в който ще натиснете бутона за телепортация. След това на тези бутони се задава дали ще бъде само „изпращане“, „изпращане и връщане“ или „размяна“. И остава само да се вкарват с ето тези клавиши тук вселената и осемте основни координати на нулевото време по таблицата. Съвсем просто е. Може да го получите като подарък послучай новата сметка. Имам няколко. А сега да видим. Мисля, че можем да започнем изстрелването от две хиляди и двеста, основна звездна вселена. — Погледна часовника си. — Значи след осем минути. За изпращането са нужни около две минути. Предстоят ни трийсет изпращания. Ще се свържем с основните цивилизовани нации, но ще пропуснем психлосите, което прави двайсет и девет, но ще прибавим лорд Вораз — мили боже, надявам се да не го събудим. Всичко един час. След това ще изчакаме три часа и ще направим „изпращане с връщане“. Ще отнеме по шест минути — ще ги улесним, за да не пристигнат уморени и ядосани — значи три часа. Следователно, за около седем часа плюс малко време за организация, трябва да сте ги събрали тук.

Беше се задъхал. Грабна купчина карти, които седяха върху червения картон и ги пъхна в ръцете на сър Робърт.

— Подпиши се долу на всяка от тях, а аз ще попълня останалото. Подавай ми ги веднага щом ги подпишеш.

Сър Робърт погледна формуляра. Беше на психлоски:

СПЕШНО

Любезно Ви молим да изпратите министър с многостранни пълномощия, засягащи всякакви политически и военни въпроси и взаимоотношения с други раси. Трябва да разполага с власт да преговаря и подписва окончателни и обвързващи договори. Безопасността му е гарантирана и всеки опит да бъде задържан като заложник, автоматически означава оттеглянето му от всички съглашения и незабавното му самоубийство.

ПОЯВЯВАНЕ…………………час и място на пристигане.

ДО:………………………………………………

МЯСТО НА КОНФЕРЕНЦИЯТА……………………………

|ПРОДЪЛЖИТЕЛНОСТТА НА КОНФЕРЕНЦИЯ СЕ

|ИЗВЕСТЯВА САМО НА МИНИСТРИТЕ.

ИМЕ НА ПЛАНЕТАТА…………………………………

АТМОСФЕРА НА ПЛАНЕТАТА……………………………

ГРАВИТАЦИЯ НА ПЛАНЕТАТА……………………………

МЕТАБОЛИЗЪМ НА РАСАТА………………………………

ХРАНА: достъпна за вашата раса………………………

недостъпна за вашата раса…………………………

Гарантира се безопасното завръщане на пратеника до посолството заедно с копия от всички необходими документи.

Препоръчано: /инициали и печат/

Упълномощен представител на законното правителство на тази планета: /подпис/

Всички дипломатически такси ще бъдат платени от тази планета: /подпис/…

На малкия сив човек му се стори, че Сър Робърт разглежда формуляра прекалено бавно.

— Подписвай се, подписвай се — каза той. — Два пъти — на последните два реда. Инициалите и печата и всичко останало ще попълня аз.

Малкият сив човек правеше кутийки от червените картончета. Натискаше ги в двата ъгъла по диагонала и те добиваха формата на куб. Отгоре на всяка имаше съдче за горене и малък гонг.

С неподозирана бързина малкият сив човек грабна пърото подписано картонче, попълни го, сложи инициали и печат и го пусна в кутията.

— Хокнер! — каза той на Ангъс и отиде в центъра на платформата, пусна кутията, бързо се върна и се зае със следващата.

Джони погледна часовника си, взе координатите и бележките, които Ангъс бе откъснал от компютърната лента и ги вкара.

— Сега!

Джони натисна бутона за телепортиране.

Първата кутийка потрепна и изчезна.

— Толнеп! — каза малкият сив човек. — Парадния вход на Домът на Плячката.

Ангъс се зае с компютъра, а Джони зададе информацията в пулта. Малкият сив човек изтича до платформата с втората кутия. В момента, в който излезе от платформата, Джони натисна бутона за изстрелване. И тази червена кутия изчезна.

Будистките комуникатори разбраха каква е процедурата и облекчиха малкия сив човек от разходките до платформата. Той и без това здраво се бе задъхал.

Момчето Куонг забеляза, че всички картончета се попълват с една и съща информация, като се изключат адресите, тъй че започна да помага на малкия сив човек. На него му оставаше само да постави инициалите и печата и да ги пусне в кутията. Набраха преднина и приключиха за двайсет минути. Разполагаха с още четиресет, за да изпратят готовите кутийки.

Леко задъхан, малкият сив човек се отдръпна и ги остави да довършат работата.

Сър Робърт се обърна към него:

— Ти ще участваш ли в ръководенето на конференцията?

Малкият сив човек поклати глава:

— О, драги, не. Аз само помагам. Като пристигнат, всичко е във ваши ръце!

Джони и сър Робърт се спогледаха. Най-добре да измислят нещо, и то много бързо. След шест часа и половина тук щяха да пристигнат упълномощени министри на двайсет и девет раси, които очевидно представляваха около пет хиляди отделни планети!

Малкият сив човек каза нещо в ревера си.

Един от външните часовои се обади:

— Светлините на кораба току-що се промениха. Синята просветва по-бързо и има силна мигаща червена светлина.

Един от комуникаторите каза на сър Робърт:

— Радио съобщението, което излъчват, току-що се промени. Казва: „Локална трусова зона. Животът и безопасността на представителите ви ще бъде застрашен от оръдеен огън, самолети и нападатели. Не се приближавайте на повече от петстотин мили до района.“

Сър Робърт каза:

— Не можеш ли да обявиш цялата планета за трусова зона?

— О, не, не. Не мога да направя това. Това ще предизвика протести — не мога да узурпирам правомощията на държавата. Съжалявам. Хората ви на другите места ще трябва да издържат.

Сър Робърт отиде в контролния щаб, за да разпрати съобщения какво става тук. Това ги окуражи. Докладваха, че атакуващите продължават да ги нападат със същата сила. Засега издържаха, но неизвестно докога. По някакви глупави съобръжения врагът бе опожарил древен Лондон, бяха докладвали пилотите.

Ангъс бе изкарал компютърни бланки за по-голямата част от телепортирането, а малкият сив човек му предложи да довърши сам работата на компютъра. След това ще изкарат необходимите бланки за „изпращането с връщане“, което ще зацочне след три часа.

Наоколо се навъртаха вождът Чонг-уон и един китайски инженер и се опитваха да привлекат вниманието на Джони. Той ги видя и повери пулта на Ангъс.

— Простете ни — каза вождът. — Става въпрос за язовира. Нивото на водата пада, вече се виждат генераторите. Моят инженер Фу-чинг казва, че след четири часа няма да има електричество.

А имаха работа за още шест часа и половина!

3

Джони изпрати да повикат Тор и да донесат някои карти, включително и копие от старата психлоска карта на отбраната им.

Докато чакаше, наблюдаваше как малкият сив човек работи с компютъра до пулта за управление. Пръстите му направо летяха. Владееше компютъра така, както опитен и сръчен пилот управляваше пулта на самолет. Забеляза, че дори не поглежда към клавишите. Пръстите му сякаш сами се движеха с шеметна бързина. Джони си помисли, че зад измамно обикновената му външност вероятно се крият много неща. Не само името и самоличността му, които още не знаеха. Очевидно имаше много сериозна причина да им помогне, която още не бе разкрил. Не че Джони се съмняваше в него. Просто имаше усещането, че каквото и обяснение за присъствието си да им даде, най-важното ще остане скрито. Реши, че независимо какво ще им каже по-късно малкият сив човек, той лично ще се потруди да разкрие истинските причини. Това беше просто някакво усещане. Не, беше сигурен.

Но всяко нещо с времето си. Най-сериозната опасност сега идваше от язовира, тъй като ако захранването спреше, край на всичко! А разполагаха само с два часа. Как да се поправи язовир с такива размери за два часа? Ама че работа!

Донесоха картите. Едната представляваше скица, направена неотдавна от китайските инженери. Беше обозначено местоположението на селото. Имаше план на езерото и като се оставят настрана неразбираемите китайски йероглифи, всичко беше ясно и пригледно.

Джони погледна отбранителната карта и чак сега забеляза, че на нея пише: „копие, направено при първоначалните разузнавателни мисии“. Съдейки от психлоските дати, първоначалните разузнавателни мисии са били предприети преди почти хиляда и сто години. Взе лупа и прочете първоначалните данни за язовира.

По времето, когато психлосите са превзели и инсталирали отбранителната инсталация в язовира в Кариба, дължината му е била около две хиляди стъпки. Височината — около четиристотин и двайсет стъпки, а зад него е имало езеро с дължина сто седемдесет и пет мили и дължина двайсет мили в най-широката си част. Доста внушителен язовир. Отгоре дори е имало път за превозни средства.

Джони сравни картите. На оригиналната не бе отбелязано никакво село. Какво означаваше това? Нима повърхността на планетата се е променила?

Намери карта на местността, правена навремето от хората. Реката се е казвала „Замбези“, дълга приблизително две хиляди и сто мили, една от най-големите реки в света. Минавала е през Карибската Клисура и там водата й е била използвана във водноелектрическа централа, забележително начинание. Клисурата се е спускала доста стръмно към това място. Никъде не бе отбелязано село! Сравни двете карти.

Върха на язовира, където е бил пътят, е бил отнесен доста преди сблъсъка с корабите.

Джони осъзна какво е станало. В продължение на хиляда и сто години Замбези е трупала наноси в езерото вследствие на наводнения.

Нищо чудно, че нивото на водата спадна с такава невероятна бързина. От падането на гигантския кораб от язовира са били изтласкани милиони тонове

паноси. А прииждащите води от реката не стигаха, за да наваксат нивото толкова бързо. Езерото вече не беше толкова голямо — само около сто и двайсет мили дължина, а водата от самия язовир се простираше едва на хиляда стъпки. Всичко останало бе кал.

Джони даде инструкции на Чонг-уон и китайските инженери:

— Язовирът има шест генератора при местата, където водата се е вливала от езерото, падала е в язовира и е завъртала генераторите. Искам веднага да затворите и шестте. В момента, в който приключим с телепортирането, след около двайсет и пет минути, прекъсваме цялото захранване. Направете това и затворете шестте входа. Когато ни потрябва електричество за повторното телепортиране, ще изключим защитния кабел около езерото, за да не гълта енергия и ще отворим само два от входовете. Можете ли да се справите?

— О, да! — След което повториха: — Трябва да прекъснем електричеството след около двайсет и пет минути, да затворим входовете към генераторите и след около два часа да изключим защитния кабел и да пуснем само два генератора. Да затворим ли и преливниците?

Джони кимна. Излишната вода от язовира никога преди не бе преливала. Източваше се през преливници под него и отново се вливаше в реката по-надолу. Тази вода не беше много и едва ли щеше да реши проблема, но може би щеше да помогне.

Появи се Тор.

— Намерете Дуайт — каза Джони.

— В болницата е. Има счупена ръка, наранявания.

— Но освен това има и добри познания по експлозивите — каза Джони. — Доведете го.

Телепортирането продължаваше, но можеше да използва времето да организира нещата.

Дуайт се дотътри. Имаше синини около очите и гипс на едната ръка. Освен това накуцваше, но беше ухилен до уши.

Джони нямаше време за губене:

— Дуайт, вземи две намотки взривно въже от по хиляда стъпки, три кутии от по петдесет килограма течен експлозив, три от онези пробивни машини с предпазители, фитили и всичко необходимо.

— Какво смяташ да правиш? — попита Тор. — Планетата ли ще взривяваш?

Джони му отвърна:

— А ти, Тор, събери всички наши хора и колкото се може повече от китайците.

Появи се Стормълонг.

— Приготви се да превозиш експлозивите и хората зад езерото. Трябва да сме готови да започнем в момента, когато приключат с телепортирането.

Драсна набързо бележка за Ангъс и я даде на един комуникатор. Трябваше да му я предаде веднага след като приключат с телепортирането на кутиите. „Захранването ще прекъсне за около два часа. Уведомете ни, като свършите с първия тур, тъй като трябва да летим със самолети и да взривяваме. Не започвайте да телепортирате, докато не получите потвърждение от нас. Свържете се с мен по миньорско радио.“

По подземния коридор започнаха да излизат хора извън лагера. Някои от тях бяха шотландци, излезли преждевременно от болницата след нападението. Доктор Алън гледаше с неодобрение, особено към Джони, но не каза нищо.

Джони излезе навън. Слава богу, беше ден. Поне щеше да вижда какво прави. Погледна към язовира. Да, наистина. Наноси! Всичко наоколо бе опръскано с наноси. Работата щеше да бъде много кална. Горе, където язовира беше разкъсан, се виждаха купчини тиня и наноси. Околните скали също бяха опръскани. Сякаш нещо бе цопнало в гигантска кофа с боя и оплескало всичко. Мокри наноси. Най-голямата опасност идваше от риска някой да се подхлъзне и падне.

Джони носеше миньорско радио, тъй че щеше веднага да разбере кога са свършили с телепортирането. От долните нива излизаха камиони и товареха експлозива в самолет. Пилотите бяха в готовност. Хората се качваха в два пътнически самолета. Десетина китайци се втурнаха към електроцентралата, въоръжени с големи гаечни ключове. Щяха да им трябват, защото им предстоеше да местят лостове и контролни ръчки, неизползвани от хиляда години.

Джони се приближи до брега на язовира и погледна към езерото.

Не можа да повярва на очите си. Мислеше, че катастрофата е предизвикала много по-сериозни щети.

На пет мили от язовира в калта на езерото се бе врязал гигантският самолетоносач, превърнал се в развалина.

Той бе главната причина за сегашното бедствено положение.

Освен това огромното му обгоряло туловище пречеше на водата да се влива в язовира. Над него се образуваше ново езеро.

Джони се обади на Дуайт:

— Вземи трима. Качи ги на една летяща платформа. Поставете взрив от източната страна на кораба и прокарайте нов канал за водата. Ще ви дам време за взрива. Заредете всичко и елате при мен.

Дуайт се втурна да намери хора и експлозив.

Джони застана на място, откъдето можеше да вижда отсрещната страна на язовира. Брегът му не бе равен, а откъм страната на езерото се бе впил навътре като нащърбена луна. Да, без съмнение изтичаше вода. Поради формата на езерото при силно сътресение се изливаше много повече вода от бреговете. Далечният край бе достатъчно здрав заради скалите, но разтърсването сигурно е дошло от дъното на язовира. От отсрещния край водата ревеше и се пенеше, сякаш излизаше от гигантски пожарогасител.

Възможно бе едновремешни пукнатини откъм края близо до базата досега да са били запълнени с наноси. Но експлозията ги е разкъсала. Единственото нещо, което би могло да ги запуши, бе около половин тон скална маса, изкопана и спусната от горното течение. Но сега най-малко бе моментът да се копаят скали с багери и кранове.

Планът, който набързо се бе родил в главата му не бе лош. Погледна към канарите откъм далечната страна на клисурата. Ако взриви една от тях, за да запуши скъсването, дали от сътресението няма да се скъса останалата част от язовира?

Освен това защитният кабел минаваше край канарите. Не смееше да пожертва и него.

От миньорското радио долетя гласът на Ангъс:

— Първата фаза от телепортирането завърши. Готови сме да прекъснем захранването!

— Прекъсвайте! — каза Джони. — Електроцентрала! Изключете захранването! Стормълонг! Тръгвайте!

Лекото прашене от арматурния кабел изчезна. По земята се посипаха отломки от бомби, мъртви птици и листа, изведнъж освободени от преградата на щита.

Самолетите се издигнаха с рев.

Джони забеляза една свободна летяща платформа, качи се на нея и натисна ръчката на пулта. Понесе се над язовира и езерото и се насочи към върха на далечните канари.

Дуайт вече беше там. Джони огледа скалите. Опита се да прецени количеството вода, което изтича от дъното на язовира. Задачата му беше да свали от канарите толкова скална маса, че като бъде отнесена в дупката, да я запуши. Преценката можеше да се окаже доста измамна.

Три дупки. Трябва да пробие три дупки, всяка с дълбочина около сто стъпки и под точно определен ъгъл. В точките, където скалата трябва да се отцепи.

Насочи се към задната част на скалата и посочи три места, приблизително на двеста ярда от язовира. На около петнайсет градуса по вертикала.

Започнаха да дълбаят с пробивните машини. Обикновено се използваха за разкриване на рудни жили. Но можеха бързо да пробиват и дупки. Дали щеше да е достатъчно бързо? Имаха само два часа.

Кабелът! В тази част бе положен по-близо до езерото и те пробиваха зад него. В никакъв случай не трябваше да го жертват. Ако го оставят на мястото му, падащите скали можеха да го разкъсат и съборят в езерото.

— Стормълонг! — извика Джони. Той току-що бе изпълзял от един миньорски пътнически самолет. — Кой е най-мощният мотор, с който разполагаме тук в момента?

Стормълонг погледна към самолетите. Бяха дошли с четири. Единият беше нападателен самолет. Стормълонг го посочи.

— Откарай няколко инженери долу в този край на язовира. Според старата отбранителна карта там има кабелна кутия. Отворете я, след това свържете този край с въже, измъкнете кабела от земята и го прехвърлете по въздуха в онзи край.

Това беше точно тъкмо за Стормълонг. Каква щура идея! Да превържеш неукрепения край на кабела към самолета, да отлетиш към югозападната част на езерото и да го измъкнеш от земята. Знаеше, че дори една десета миля кабел би могла да предизвика с тежестта си катастрофа. Но веднага се зае с организацията. Изпрати група инженери да откачат кабела при язовира.

Джони погледна към пробивните машини. Частите им бяха закалени и можеха да издържат на много висока температура. Все пак пушеха. Колко ли бързо могат да пробият дупките? Погледна часовника си и видя колко секции вече са готови. Времето едва щеше да стигне.

В езерото на около пет мили старият миньор и двамата помощници, които Дуайт бе изпратил, се плъзгаха и затъваха в тинята около отломките на кораба. Операторът местеше летящата платформа на всеки няколко минути, тъй като тя веднага започваше да потъва.

Каква гигантска развалина! Нищо чудно, че не можеше да влезе в атмосферата. Вероятно ги сглобяваха на онази луна, Азарт, над Толнеп. Сигурно докарваха частите една по една. Тези неща можеха да летят единствено благодарение на много точни изчисления за планетната гравитация и гравитационните сили.

За момент с тъга се замисли дали тялото на Гленканън не е някъде вътре. Но дори един Марк 32 не би могъл да издържи на вътрешния взрив. Корабът беше истинско гробище. Вътре сигурно имаше поне сто и петдесет обгорели тела на толнепи. Колко ли дълго беше изкривеното, почерняло туловище? Две хиляди стъпки? Три хиляди? Трудно бе да се прецени оттук, голяма част бе потънала. Човек би очаквал да потъне още по-дълбоко. Но при по-внимателно вглеждане забеляза какво всъщност се бе случило. Бе изровил нещо като кратер и тъкмо ръбът на кратера задържаше водата.

Извади от джоба си малък увеличител да види точно какво правят мъжете. Точно така, прокарваха двоен кат взривно въже по продължението на далечния край на кратера, а на близкия имаше още един, който правеше същото. Нямаха нужда от съвети.

Пробивните машини ревяха в скалите и от охладителните им устройства се вдигаше пара. Двайсетина мъже прокарваха канал от езерото до миньорската помпа. Беше им нужна повече вода за охлаждане.

Ох, тази тиня! Почти бе невъзможно да се движиш, без да се хлъзгаш и падаш и всички бяха сплескани с кал до уши.

Погледна часовника си. Движеха се точно на границата. Да изкопаеш дупка от сто стъпки за три часа е равносилно на подвиг, а те трябваше да свършат работата само за час и половина! Не оставяха ни за миг пробивните машини. Четирима мъже натискаха с цялата си тежест върху дръжката на всяка една.

Надяваше се, че просветващият сигнал на кораба на малкия сив човек ще бъде достатъчен. Цялата им отбранителна мощ бе хвърлена тук при язовира, а без защитата на йонизационния кабел бяха съвсем безпомощни при евентуално нападение.

Миньорското му радио се обади. Групата при останките на кораба викаше Дуайт. Бяха готови за взривяване. Дуайт погледна Джони.

Джони се опита да види с бинокъла входовете на генератора в язовира. Дали са затворени? Затлачена кална вода. Оттук не можеше да разбере. Обади се на китайските инженери в язовира. Вождът Чонг-уон също бе там.

— Трябват ни още пет минути, за да затворим последния вход. Изходите на преливниците са затворени. Съжалявам, лорд Джони. Мисля, че лостовете и колелата не са били помръдвани години наред.

— Кажи го хиляда години — каза Джони. — С колко хора разполагате там?

— Седемдесет и двама — каза вождът.

Велики боже, половината им хора бяха в язовира!

— Справяте се чудесно. Довършете работата и излезте оттам, всички до един. Нищо не се знае, взривовете могат да разкъсат целия язовир.

— Ще побързаме — каза вождът.

Чу се рев и Стормълонг полетя във въздуха със защитния кабел.

— Готов съм — проехтя гласът му по предавателя. — Уведомете ме, когато всички са в безопасност.

Мощният нападателен самолет висеше във въздуха в края на язовира. Откъм кабелната кутия свободно се развяваше единият край на защитния кабел. Отдолу се виждаха забързани хора.

Джони кресна към хората при пробивните машини:

— Отдръпнете се!

Те с нежелание изключиха машините и започнаха да се плъзгат надолу от ръба на скалата.

Джони огледа всичко. Хората бяха далеч от вероятната пътека на кабела.

— Късай! — извика той по миньорското радио.

Стормълонг напъна самолета. Като огромна змия, извиваща се и съпротивляваща се, кабелът започна да излиза от земята. Тежестта върху самолета беше огромна. Стормълонг започна да танцува нагоре надолу, опъвайки кабела. Метър по метър, сантиметър по сантиметър той излизаше над земята. Самолетът се издигаше все по-високо над клисурата.

Почти половината вече бе изкаран!

Чу се рязко пукане.

Кабелът се скъса!

Корабът на Стормълонг рязко се изстреля в небето, развял след себе си двеста ярда кабел.

Джони провери височината. Стормълонг можеше да се справи с нея. Пое откъсналата се част от езерото и я положи по брега. Рязко освободи захватката и го пусна.

Стормълонг се появи отгоре. От самолета отпускаха захватката.

— Свържете го! — изкрещя Стормълонг по високоговорителя си.

Хората от върха на канарата се втурнаха надолу, хванаха края на кабела и здраво го закрепиха.

След това можеха да го закърпят. Но всичко това отнемаше време, през което пробивните машини бездействаха.

След като привършиха, Стормълонг отново започна да изтръгва останалата дължина от леглото, където бе лежала векове наред.

Освободи го целия от района на взривовете и го пусна.

Хората се втурнаха обратно към пробивните машини.

— Тук сме напълно готови — разнесе се по радиото гласът на Чонг-уон.

— Отлично — каза Джони. — А сега всички да изчезват от района, включително и ти. Обадете се, като сте готови.

Видя как започнаха да се точат от електроцентралата нагоре по пътя — малки фигурки в сини комбинезони. Най-после бяха далеч от язовира.

— В безопасност сме, лорд Джони — обади се вождът Чонг-уон.

Нямаше нужда да прекъсват пробивните работи. Джони даде сигнал на Дуайт. Той даде заповед на екипа при разбилия се кораб.

— Огън в дупката!

Джони видя как поставиха запалителните устройства и фитилите. След това с подхлъзване и падане се добраха през калта до летящата платформа и се качиха. Последният направо го издърпаха за яката и полетяха, докато краката му още висяха отвън. Платформата стигна до безопасно място и се приземи.

Бум! Бум! Взривяването започна.

Дълга линия от кал избухна в небето. За момент сваленият кораб бе скрит от пушек и пръски тиня.

Земята потрепери от взривната вълна. От езерото се изтласка известно количество разпенена вода. Двайсет и четири секунди след взрива звуковата вълна здраво ги удари като с бухалка.

Димната завеса започна да се вдига. Огромното туловище на кораба не бе помръднало, но в двата края на кратера се бе образувал канал. Тънка струя вода потече от горния край. Само толкова ли?

Джони погледна през бинокъла, затаил дъх, защото се боеше, че колкото бяха притиснати с времето, ще трябва пак да взривяват.

— Хайде, хайде. Още, давай още!

Знаеше, че водата предизвиква силна ерозия и подкопава пътя си.

Далечният бряг на езерото бе поне с две стъпки по-висок от брега при язовира. Би трябвало водата да тече с по-голяма сила.

Течението на водата бе завлякло някакъв предмет и го бе изкарало на повърхността. Беше голямо оръдие. Водовъртежът го преобърна няколко пъти и го отнесе.

Водата проби откъм далечната страна на кратера. Забушува и закипя, изхвърляйки нагоре кал и тиня. Каналът стана по-широк и нахлу още повече вода.

Сега беше ред на най-близката канавка, прокарана от взривното въже. Водата глождеше затлачената преграда по пътя си. Проби я и хукна надолу.

Трета преграда в горния кратер. Ревящият поток бързо я разкъса и продължи пътя си. Коритото се пълнеше. Но в същото време се изпразваше в долната част на езерото.

Реката отново течеше. Джони каза на Дуайт да поздрави хората си за отлично свършената работа.

Пробивните машини настървено работеха и вдигаха пушек. Джони погледна часовника си. Какво стана с това време?

— Колко пробивни секции сте направили в дупките? — попита Джони Тор.

— Пет. Това прави седемдесет и пет стъпки.

— Ще трябва да стигнат. Изнесете пробивните машини. Стормълонг! — извика той в радиото. — Започвай да пренасяш хората и машините!

Вождът Чонг-уон се виждаше като малко петънце в далечния край на язовира. Джони го повика по радиото:

— Вожде, след няколко минути ще видите страхотни отблясъци. Изчакайте малко да видите дали няма да се отприщи целия язовир и ако всичко е наред, изпратете няколко човека да отворят входовете към двата генератора и да включат захранването, но само на защитния кабел и на пагодата.

— Да, лорд Джони.

— И гледайте добре да се прикриете преди взрива — добави Джони.

Бяха извадили отвътре пробивните машини и ги товареха в самолета.

— Дуайт! — извика Джони. — Вземи трите барабана с течен експлозив и ги изсипи в онези дупки. Остави празните барабани отгоре им. Бързо!

Дуайт махна със здравата си ръка и хората му хукнаха. Започнаха да изливат във всяка дупка големите барабани с течен експлозив. В дупките бе толкова горещо, че експлозивът вреше. Трудно беше да го накарат да тече навътре. Въздухът се бе превърнал в кипяща пара.

Джони ги обиколи на бегом, за да развие взривното въже. Навсякъде, където щеше да има барабан, направи голям възел. Барабаните щяха да послужат като бомби, тъй като бяха пълни с взривни пари.

— Фитила! — провикна се Дуайт.

— Нямаме време — извика Джони. Ще ги взривя със самолетни оръдия!

— Какво? — зяпна Тор.

Варелите бяха изпразнени и ги оставиха в дупките на възлите от взривно въже. Един изстрел в някой от барабаните и всичко щеше да пламне.

— Оставете ми този самолет! — Джони посочи към единствения боен самолет, който бяха докарали тук. — Всички незабавно да се качат в останалите!

Стормълонг започна да протестира, но веднага насочи хората към пътническите самолети. Докато товареха машините и съоръженията, той викна на Джони:

— Стреляй от максимална височина. Това нещо ще изригне като вулкан!

Джони гледаше часовника си. Бяха останали само девет минути.

Самолетите се готвеха да отлетят, последно се качи Дуайт. Джони огледа още веднъж всичко. Изглеждаше наред.

Втурна се към бойния самолет и се приготви да го запали.

В района не бе останал никой.

Излетя и веднага набра височина две хиляди стъпки. Язовирът все още изглеждаше твърде голям.

Самолетите се приземяваха от другата страна на язовира. Стормълонг действително ги бе прехвърлил отвъд с невероятна бързина.

Вождът Чонг-уон и хората му се бяха укрили.

— Стрелям в дупката! — каза Джони в миньорското си радио.

Регулира оръдията на „пламък“, „тесен обхват“ и „максимум“. Провери предпазния си колан.

А сега да покажем умения в точната стрелба. Долу всичко изглеждаше тихо и спокойно. През счупения корпус на черната развалина минаваше вода. Реката се вливаше право в коритото на язовира.

Но и много вода се източваше от дъното на язовира. Отворената дупка щеше да става все по-голяма.

Джони щракна няколко ключа и затвори всички прозорци. Провери дали вратите са здраво уплътнени. Дали да не се издигне на три хиляди? Не, това бе най-добрият обхват. Един боен самолет можеше да понесе много неща. Но той никога не беше чувал някой да е взривявал сто и петдесет галона течен експлозив. Плюс сто стъпки взривно въже номер пет.

Внимателно се прицели в средния барабан. Натисна бутона за стрелба.

Цялото небе се освети. Зелена огнена завеса се издигна на три хиляди стъпки.

Взрив!

Ударната вълна го застигна и самолетът се завъртя нагоре като подхвърлена играчка.

Ударът в предпазния колан му изкара въздуха.

След три секунди осъзна, че е с главата надолу. Удари пулта. Балансиращите мотори на самолета се задействаха и го уравновесиха. Летеше назад.

Моторите се бореха с рев срещу неправилната посока, в която самолетът бе тласкан.

Компенсираха и самолетът се стабилизира. Предното стъкло трябваше да се смени. Беше се пропукало по диагонал.

Едва сега Джони успя да види скалата. Димът се бе разсеял. Цялата й предна част бавно, бавно се свличаше надолу към езерото.

Срутваха се половин милион кубически ярда скала.

Голяма част от нея изглеждаше така, сякаш пада в блок. Но това бе зрителна измама. Отцепилата се скала бе равномерно разбита на парчета. Отначало се свличаше равномерно, но точно преди да падне във водата, изгуби формата си и се раздели на части. В първия момент изглеждаше така, сякаш цялата маса се бе свлякла до брега. Но част от нея бе отхвръкнала напред и стигна чак до средата на езерото.

Джони наблюдаваше язовира. Дали и той няма да се свлече бавно надолу и цялото езеро с рев да се понесе към клисурата? Бяха поставили експлозива така, че взривната вълна да се насочи нагоре към въздуха, а не надолу към земята. Вълната наистина бе отишла във въздуха, доказателство бе случилото се с бойния самолет.

Първата вълна удари язовира и водата с плисък се издигна на сто стъпки над повърхността. Дали така нямаше да изгуби много вода? Не, това бяха само пръски.

Държеше ли се още язовира?

Нямаше как да разбере дали подводното течение отнася скалната маса към отворената дупка. Стрелна се със самолета встрани от язовира. Изпод него продължаваше с рев да изтича вода. Зачака.

Може би само си въобразяваше, но като че ли водата намаля.

Вниманието му бе отвлечено от сини фигури, тичащи към електроцентралата. За разлика от него, те бяха решили да не чакат.

Погледна часовника си. Разполагаше само с две минути, за да кацне някъде със самолета.

С удар по пулта Джони стрелна самолета надолу към един свободен заслон. Изключи мотора. Трябваше специално да провери дали е спрял, защото ушите му бучаха.

Имаше още трийсет и три секунди. Успя на косъм!

Мина през подземния тунел и влезе в купола. Погледна към пагодата. След всички тези взривове не бе помръднала ни една тухличка.

Ангъс бе при пулта. Малкият сив човек бе седнал пред компютъра.

Ангъс махна и извика:

— Захранването е включено. Започаме с изстрелването!

4

Още някой бе зает през последните два часа. Музиката бе сменена. Новата звучеше благородно и приповдигнато. Беше смътно позната на Джони и той си спомни — един кадет бе изровил отнякъде един куп „плочи“, както той ги нарече. Бяха големи и като се прокараше трън от розов храст, поставен в картонена кутийка, по безкрайната им кръгова спирала и приближиш ухо, се чуваха едновременно двайсет-трийсет инструмента. На отдавнашния етикет на плочата, доста избелял, пишеше „Симфоничен оркестър на Кливланд. Лоегрин“. Сегашната музика много приличаше на онази, но бе някак по-дълбока, по-пълна и много внушителна. Джони подозираше, че малкият сив човек има пръст в тази работа. Нещо от неговия кораб? Сигурно искаше делегатите да бъдат посрещнати на тази музика.

И още нещо бе дошло от кораба на малкия сив човек. Цялата телепортационна площадка бе обградена с прозрачен екран.

— Контрол за зараза — кратко поясни доктор Алън, когато Джони мина край него.

От една канализационна шахта изпълзяха няколко запотени китайски инженери със светнали лица. Бяха поставили вентилатори на входа и изхода и димът вече почти се бе разсеял. Добре са се сетили, помисли си Джони. В моментите на съвпадане на пространствата и особено при обратните удари на платформата ще се смесят много различни атмосфери.

Положението с тълпите китайски бегълци от селото също се бе променило. Макар да бяха загубили селото си, бяха спасили вещите и принадлежностите си, които преди бяха разпръснати наоколо. Сега вързопите бяха изчезнали. Децата и кучетата бяха утихнали долу в землянките, а родителите, които нямаха непосредствена работа, стояха и гледаха. Изглежда бяха облекли най-хубавите си дрехи.

От един бункер излезе почетната стража, натъкмени и лъснати. Бяха шестима от различни националности и носеха най-хубавите си униформи. Нямаха никакви оръжия. Един възрастен китайски господин — не, беше будистки комуникатор, облечен като китаец, с пъстра копринена роба и малка шапчица — застана начело на почетната стража. Разбира се, гостите трябваше да бъдат посрещнати от някой, който говори психлоски, но трябваше да прилича и на важна личност.

Имаше само две-три минути до появата на първият от гостите и Джони се запъти към контролната стая. Не разбра какво точно става. Момчето Куонг изхвърча навън, сър Робърт изскочи след него на вратата и извика:

— И кажи на Стормълонг да донесе и другия справочник на расите!

Момчето кимна, без да спира да тича.

Зад сър Робърт се виждаше контролния щаб, кипящ от дейност.

Джони отвори уста да попита как върви. Но сър Робърт го изпревари с отговора:

— Използват някакъв нов вид бомба. Оръдията ни не винаги успяват да я взривят. Освен това идиотите бомбардират стари градове! Разузнавателните ни самолети все още летят. Защо ще им трябва да опожаряват един запустял град, който някога се е наричал „Сан Франциско“? На последната снимка, която получихме, имаше само две мечки на улицата. Имаме си работа с тъпи, малоумни същества!

Джони понечи да мине край него и да влезе в щаба, но сър Робърт поклати глава:

— Правим всичко, което е по силите ни. Мислил ли си какво ще кажем на пратениците?

— Нямам никаква представа. Не трябва ли да докараме тук вожда на клан Фергус?

— Не, не — каза сър Робърт. — Нямаме никакъв шанс. Единбург е в пламъци!

Джони усети как му се свива сърцето.

— Има ли някакви новини от Криси?

— Би трябвало да са долу в скривалището. Данълдин е отгоре с въздушната противоотбрана.

Стормълонг се втурна вътре с книгата. Сър Робърт хвърли поглед на Джони:

— Върви да се постегнеш. И измисли какво да говорим на пратениците!

Изблъска Джони към стаята му и се прибра в контролния щаб. Затвори здраво вратата, за да не се чуват шумовете отвън.

Джони тръгна към стаята си. Тъкмо да влезе в коридора и ясно чу жуженето на жиците, което бе започнало преди известно време, но музиката го заглушаваше. Сега тя бе спряла. Мина известно време и след това се чу слаб обратен удар.

Пратеникът на хокнерите седеше на платформата. Беше без нос, държеше в ръка монокъл с дълга дръжка и дрехите му проблясваха. До него седеше позлатена кошница.

От защитния екран звънна камбанка. Горният му край се обагри в пурпурно. Хокнерът взе кошницата си, огледа се през монокъла и слезе от платформата. Почетната стража го поздрави с вдигане на дългите тесни знаменца, които носеха.

Спря се на известно разстояние от оградата на контролния пулт за зарази. Поеха от него кошницата. Будисткият комуникатор му се поклони.

С малко превзет глас хокнерският пратеник каза на психлоски:

— Аз съм Блан Джесто, извънреден министър, пълномощник на хокнерския император, дано управлява още дълги години! Имам власт да преговарям и подписвам дългосрочни и обвързващи съглашения или договори, засягащи всякакви политически и военни въпроси. Личността ми е неприкосновена и всяко нараняване води до отмяна и незачитане на споразуменията. При най-малка заплаха или мъчения ви предупреждавам, че ще се самоубия мигновено по неизвестен за вас начин. Не нося никакви оръжия и зарази. Да живее Хокнерската Империя! А вие как сте днес?

Комуникаторът, облечен като китаец, се поклони и набързо произнесе на психлоски кратка приветствена реч. Уведоми го, че конференцията ще започне след три часа и го поведе към малък апартамент, където би могъл да се освежи и да почине.

Джони си помисли, че вероятно при всяко пристигане ще се повтаря едно и също, с изключение на расовата принадлежност, личността и дрехите на пристигащите.

Опитваше се да измисли какво да кажат на пратениците. Сър Робърт бе до известна степен шокиран от факта, че всичко зависи изцяло от него. А при положение, че на този стар и опитен ветеран не му идва на ум никаква идея… но разбира се, той бе много притеснен за Единбург, както и Джони.

5

Джони се наведе под лъча на вратата, за да влезе в коридора, водещ към неговата стая и го връхлетя вълна замайване. До този момент бе потискал това усещане със силата на волята си, тъй като трябваше да се справят с язовира. Но сега, като се прибави и притеснението за Единбург и Криси, усети, че не е в състояние да се справи с каквото и да било. През последните няколко дни доста неща му се бяха струпали на главата.

Не бе подготвен за това, което откри в коридора точно пред вратата си. Там стояха четирима души и правеха нещо непонятно за него. Имаше ниски пейки, но бяха седнали на пода с наведени глави и махаха с ръце.

Господин Цунг усети присъствието му и се изправи. Поклони се и каза:

— Лорд Джони, да Ви представя съпругата си.

Една китайка с любезно лице и посивяла коса се изправи, усмихна се и се поклони. Джони също се поклони. Почувства се още по-зле. Жената пак седна и се зае с работата си.

— А това е дъщеря ми — каза Цунг.

Тя стана и се поклони. Беше млада и красива китайка, с много нежни черти. Носеше цвете в косите си. Джони се поклони. Отново му прилоша. Момичето седна и усърдно се върна към работата си.

— Ето и зет ми — каза Цунг.

Добре изглеждащ китаец енергично се изправи от своята пейка. Поклони се. Беше облечен в син комбинезон, работните облекла на механиците. Джони съвсем леко се поклони, за да не се завърти пак стаята. Младият мъж се наведе и от оръдията, с които работеше, изскочиха искри.

Джони ги погледна. Работеха всеотдайно и дори с известна ожесточеност. Внезапно го прободе тъга. Ако конференцията се провали и изгубят, какви ли страдания очакват тези честни и трудолюбиви хора! Тези тук и останалите трийсет и пет хиляди оцелели от населението на планетата. Не би могъл да посрещне перспективата да ги разочарова.

Влезе в стаята си. Някой друг също не бе стоял със скръстени ръце през тези два часа. Най-вероятно Ангъс и някой електротехник. На стената срещу леглото му бе поставено табло с три екрана. Единият бе свързан посредством камера с контролния щаб и се виждаха множеството хора, заети с микрофони, със снимки от разузнавателните самолети, с оперативните карти, всички с напрегнати лица. Другият екран бе свързан с камера от залата за конференции, която все още беше празна. А третият екран излъчваше записите от камера, монтирана на телепортационната площадка.

В момента пристигаше пратеникът на Толнеп. Целият беше облечен в зелено, дори шапката му бе зелена. Само ботушите му бяха сини и мръсни. Очите му бяха скрити зад големи очила. Носеше нещо като скиптър с възел на върха и зелена кошница на колелца с храна. Макар че ходеше изправен и имаше лице, ръце и крака, напомняше на влечуго. Дали това не беше генетично наследство от динозаври, смалили размерите си?

Произнесе реч почти същата като на хокнера, прие отговора със злобна усмивка, придърпа зеленото наметало към твърдото си тяло и го отведоха към личния му апартамент. Около него намирисваше на неприятности.

Джони тъкмо щеше да се хвърли на леглото, когато господин Цунг влезе след него и енергично запротестира:

— Не, не! Банята!

В стаята го бяха последвали двама китайци. Тикаха миньорска количка, натоварена с вана, от която се вдигаше пара. Оставиха я на празния под и изчезнаха.

— Аз съм малко изтощен — опита се да протестира Джони. — Само ще си измия лицето…

Господин Цунг се плъзна пред него и му пъхна едно огледало пред очите.

— Погледни!

Джони погледна. Кал. Петна от експлозив. По превръзката от черна коприна около ръката му имаше светли петна. Брадата и косата му бяха опръскали с тиня. Погледна надолу и видя, че вероятно някъде е газил в кал до пояс. Като видя ръцете си, не можа да познае какъв цвят е кожата му. Изглеждаше като куче, ровило се цял ден в боклука на селото.

— Печелиш — каза Джони и започна да се съблича.

Цунг носеше голяма миньорска кофа и хвърляше вътре една по една всяка съблечена дреха не без известно отвращение. Прибра в нея даже и каската, ботушите и оръжията.

Джони се пъхна във ваната. Не стигаше да си протегне краката, но водата покриваше гърдите му. Досега никога не се бе къпал в гореща вана — само в реки и студени планински потоци. Почувства как изтощението бавно се изцежда от жилите му. Наистина, не без известна изненада откри Джони, имаше какво да се каже в полза на горещите бани!

Като внимаваше да не засегне превързаната ръка, господин Цунг усърдно го търкаше с четка и сапун, увит в кожа. Изведнъж спря и Джони чу шепот зад гърба си. След това нещо го докосна по двете рамена. Още шепот и след това Цунг повдигна едната му ръка и прокара кърпа по дължината й.

Внезапно Джони с ужас осъзна, че зад него стои дъщерята на Цунг, а той е съвсем гол във ваната! Извърна глава, но дъщерята бе изчезнала. Господин Цунг продължаваше да търка. Изми брадата и косата му.

Банята му бе прекъсвана още два пъти. Един път, за да прокарат кърпа по гърдите му и още един — по крака му.

Най-накрая Цунг изтри брадата и косата му и обви около тялото му друга, по-голяма. Джони излезе от ваната. Цунг подсуши тялото му, като от време на време му се налагаше да подскача, за да стигне раменете на Джони. Подаде му мека синя роба и чак тогава му разреши да легне в леглото.

Джони с благодарност най-после се протегна, като избягваше да поглежда в екраните, но отново бе обезпокоен.

Бяха доктор Маккендрик и доктор Алън. Робата бе широка и спокойно извадиха ръката му. Доктор Алън отряза превръзката, почисти мястото с алкохол, който дразнеше носа — вероятно уиски от лоша дестилация, — изля някакъв бял прах в раната и го накара да изяде малко от него. Пак сулфат! Господин Цунг пристигна с купа супа, докато доктор Алън отново превръзваше раната.

След това двамата лекари се отдръпнаха. Джони, вече натрупал опит в медицинските дела, заподозря нещо. На лицата им бе изписа онази престорена веселост, след която докторите обикновено те изненадват и ти правят нещо неприятно.

— Винаги съм смятал — каза доктор Алън, — че Данълдин и Стормълонг са диви и неразумни. Но бях там, когато взривявахте онази скала. Ти си дивият, Джони Тайлър. Винаги ли палиш фитили с боен самолет?

Джони се готвеше кратко и ясно да му отвърне, че е нямало време, но доктор Маккендрик пристъпи напред.

— Предполагам — каза той, — че това му се е сторило по-естествено. — Забележката бе предназначена да отвлече вниманието му.

И наистина, той извади дълга игла, която криеше зад гърба си, сграбчи китката на Джони и набързо заби два инча стомана в кожата му, след което изпразни вътре пълна спринцовка.

— Оу! — извика Джони. — Не беше честно! Знаеш, че не обичам спринцовките ти. — Ръката му пламна в огън.

— Това е срещу главозамайване — каза Маккендрик и почисти иглата си. — Намерихме някакво вещество „В комплекс“. Отровата и успокоителното са те изтощили. След малко ще се почувстваш по-добре.

— Имам си достатъчно работа — малко ядосано каза Джони, — за да ме правите отгоре на всичко на решето от спринцовки.

Доктор Алън сложи ръка на рамото му.

— Точно за това — каза той. — Защото имаш прекалено много работа и грижи. Трябва да се научиш да оставяш другите да ти помагат. Нека всеки да има дял. Ти се справяш чудесно. Но остави и другите да помагат!

Потупа Джони по рамото и излязоха.

От супата му стана по-добре на стомаха. След малко повдигна глава и после я наведе. Не беше толкова зле.

На платформата бяха пристигнали още двама пратеници. Контрлният щаб кипеше от дейност. Притесняваше се за предстоящата конференция. Джони реши, че е почивал достатъчно.

— Цунг! — извика той. — Моля те, приготви ми най-хубавия чифт кожени дрехи.

Да, ще остави и другите да се включат. Нека Цунг изрови дрехите му.

Но резултатът бе съвсем неочакван. Господин Цунг долетя отвън и категорично каза „Не!“. След това се помъчи да изнамери повече думи от оскъдния си запас английски.

— Те господа! — не можеше да каже каквото искаше.

Удивен, Джони видя как Цунг изхвърча от вратата и само след миг се върна с един китайски Координатор, който говореше мандарин. Цунг задъхано говореше нещо, след това се успокои. Координаторът понечи да преведе, но на Цунг му хрумна още нещо, отново засипа Координатора с приказки и чак тогава отстъпи назад с изражение на лицето, което сякаш казваше „Това е то“, пъхна ръце в ръкавите си и се поклони.

Координаторът, шотландец с черна брада, си пое дълбоко дъх:

— Може и да не ти хареса, Мактайлър, но си си намерил прислужник дипломат. Познавам ги тези китайци и като си наумят нещо, стават по-опърничави от моята старица!

Джони легна и погледна към тавана:

— И какво толкова има в това да поискам да ми донесат най-хубавите ми кожени дрехи?

— Ами какво ли няма, какво ли няма — каза Координаторът. Въздъхна и се приготви да обясни: — Господин Цунг е потомък на семейство, служило като придворни на династията Чинг, управлявала Китай от 1644 до 1991, някъде преди около единайсет века. Това е била последната династия преди Китай да стане Народна Република. Императорът и двора не били китайци; били от някаква раса, наречена „манчус“. И имали нужда от много съветници. Цунг казва, че семейството му служило добре, но времената се променили и тъкмо защото служили на манчус, ги заточили в Тибет. Цунг казва, че западните сили свалили династията и нищо не можело да се направи. Тъй че, господин Цунг всъщност е „мандарин със синя кръв“ по произход, лорд от двореца.

Казва, че записките и ръкописите на семейството се пазят в библиотеката на китайския университет.

— В Русия — намеси се Джони. — В момента са в руската база, макар че бог знае какво става там сега.

— Ами добре — каза шотландецът. — Искал да ти прочете нещо, но в момента няма как. Родът му винаги се надявал, че някога пак ще служи на династия, която е на власт. Ама каква памет имат тия китайци! Представи си да чакаш хиляда и сто години да се върнеш на предишната си работа!

Господин Цунг усети, че се отклоняват от темата и смушка Координатора. С жестовете си сякаш казваше: „Кажи му, кажи му!“.

Координаторът въздъхна. Не беше сигурен как ще реагира Джони.

— Казва, че ти си „лорд Джони“ и не можеш да ходиш насам натам облечен като варварин — наведнъж го изстреля шотландецът.

Ако Джони не бе толкова притеснен, щеше да се разсмее.

Координаторът с облекчение видя, че това не бе прието като критика. Продължи:

— Казва, че разбрал за тази дипломатическа конференция, за която ще дойдат много лордове и сигурно ще бъдат сноби и ще важничат. Това си е точно така. Видях ги как пристигат на платформата. Дихателни маски със скъпоценни камъни, лъскави дрехи, украшения. Един даже имаше монокъл със скъпоценни камъни. Бая нахакани контета!

След това преглътна и изстреля останалото на един дъх:

— И ако се явиш пред тях в кожи, щели да те помислят за варварин и нямало да те слушат. Казва, че ако изглеждаш и се държиш като — пак преглътна — разчорлен дивак, щели да те презират. — Спря, доволен, че е свършил с неприятната част. — Това се опитваше да ти каже. Не му се сърди. Бих могъл да добавя, че има трийсет и пет хиляди истински привързани към теб хора — не, вече са по-малко, но пак са страшно много — чийто живот сега зависи от тази конференция. Иначе изобщо нямаше да го преведа това, Мактайлър, защото за мен ти изобщо не си варварин.

Джони си помисли, че просто ще трябва да успокои господин Цунг, че няма намерение да раздава удари и че ще се държи любезно. Но това не стигаше.

Господин Цунг накара Координатора да преведе дума по дума каквото искаше да каже, без да променя нищо. Приближи се до леглото и започна да говори. Координаторът превеждаше при всяка пауза.

— Едно нещо е… да бъдеш велик воин… но макар че досега си печелил всички битки… и си прогонвал врага… от бойното поле… цялата война… може да бъде загубена… на масата за преговори!

Джони разбра казаното. Далеч не бяха спечелили войната, но дори да я спечелят, всичко може да се провали в залата за конференции. И преди си даваше сметка за това, но бе впечатлен. Господин Цунг явно бе търсил тази работа не само за да чисти стаята му, а и като съветник. Чудесно, небето му беше свидетел, че имаше нужда от съвет. Нищо не бе измислил.

— Твоето отношение — продължи да превежда шотландецът — трябва така да бъде премерено… че да впечатлява… Един лорд е свикнал да се държи като висшестоящ… Ако някой се държи с него като с нисшестоящ, това го впечатлява… Бъди надменен… Не бъди любезен… Дръж се студено и презрително… Дръж ги на разстояние и ги гледай отвисоко.

Това старче доста ме измъчва с моя мандарински. Говори истински дворцов китайски!

Господин Цунг му махна да не прибавя свой коментар.

— Недей да се съгласяваш — послушно се подчини шотландецът — или да си даваш вид, че си съгласен с каквото и да било… За да не се изтълкуват думите ти погрешно като съгласие… не казвай никога „да“… Ще предявят невъзможни искания, които прекрасно знаят, че няма да получат… само за да печелят точки на своя страна при пазарлъка… тъй че и ти от своя страна трябва да им предявиш невъзможни искания… дори да си сигурен, че няма да се съгласят… а пък кой знае, може и да спечелиш!… Дипломацията е изцяло въпрос на компромис… Между двата противоположни полюса на невъзможните искания има средно положение… Винаги се стреми да постигнеш възможно най-благоприятна за теб ситуация.

Шотландецът спря.

— Пита дали си разбрал всичко до тук.

— Да, сър! — каза Джони. — Дойде ми добре дошло.

Макар че не му помагаше при най-важното, усещаше, че съветите са полезни.

— А сега — каза Координаторът — иска да ти даде уроци по поведение. Наблюдавай го.

Имаха си работа със същества от много други раси и представите им за поведение може би бяха твърде различни от тези в древен имперски Китай. Тъй че Джони реши просто от толерантност да погледа китаеца. Но веднага усети, че е сбъркал. Тези маниери се отнасяха за всички раси!

Как да стои изправен — с малко разтворени крака, леко наведен назад. Здраво стъпил на земята. Това е стойката на доминиращия човек — разбра ли? Сега опитай!

Как трябва да се държи скиптър или жезъл. Едната ръка обхваща дръжката, а другият край се опира в дланта на другата ръка. Ако държиш и двата края — това е признак на сила. Когато искаш да покажеш, че нещо те засяга, леко потупваш с дланта скиптъра — това е намек за възможно наказание. Размахай го леко с едната ръка, когато искаш да покажеш, че становището на някой не е от никакво значение и тежи колкото повей на вятъра. Разбра ли? Ето ти един жезъл. Направи го. Не точно така. Спокойно, покажи, че си господар. А сега повтори отначало.

Ходи така, сякаш не те интересува какво има отпред. Внушавай сила. Уверено, без да спираш. Ето така. Разбра ли? Направи го!

Господин Цунг работи върху Джони половин час. Джони осъзна, че по-скоро стъпва като пантера, докато за конференцията ще трябва да има кралска походка.

Господин Цунг го накара да повтори целия урок, след това отново се върнаха на стойката и походката, докато остана доволен. Джони, който винаги се плашеше от мисълта да бъде дипломат, доби малко повече увереност. Та това си беше цяло изкуство. Беше като игра на лов, но с различни правила.

Мислеше, че това е всичко. От екрана се виждаше как пристигат още и още пратеници. Но господин Цунг каза, че преди срещата всички ще трябва да представят пълномощията си и разполагат с още много време. Попита Джони дали е мислил върху стратегията си. Стратегията беше изключително важна. Трябва да знаеш как да пристъпиш към дипломатическата битка и какво възнамеряваш да използваш при маневриране. Най-добре Джони да помисли върху това. То е същото като битка, в която кавалерията и пехотата са идеи и думи. Ако направиш погрешна маневра, търпиш поражение!

През това време те щяха да се заемат с другия въпрос. И тъй, господин Цунг излезе, оставяйки Джони учуден и замислен.

Като видя, че в момента Джони не е зает, в стаята се вмъкна вождът Чонг-уон. Лицето му бе грейнало в усмивка и енергично клатеше глава в поклони.

— Язовирът! — и той силно сключи двете си ръце и ги размаха. — Дупката. Изтичащата вода намалява. Нивото на езерото се покачва. — Пак заклати глава, направи дълбок поклон и изчезна.

Джони си помисли, че поне тази работа бяха свършили както трябва. Нямаше опасност захранването да прекъсне и някой дипломат да се окаже в чуждо, непознато пространство. Оставаше му притеснението за една горяща планета, за съдбата на населението й и за предстоящата конференция.

Инжекцията бе подействала. Вече не чувстваше замайване.

6

„Другият въпрос“ се оказа подстригване. Дъщерята на Цунг влезе в стаята, сложи го да седне на един стол с лице към екраните и се зае да му подстригва косата с малка ножица и гребен. Идеята бе съвсем нова за Джони. Досега, когато косата му станеше много дълга, той просто я хващаше и я отрязваше с нож.

Явно момичето имаше много опит в подстригването, защото работеше с ножицата толкова бързо, че звукът можеше да се оподоби на тракането на рудна ножица — трак, трак, трак.

Значи дипломацията е като битка, мислеше Джони. Като гледаше пристигащите лордове, нямаше да е пресилено да каже, че от тях направо капеше власт и могъщество. Посетителите, които в момента нападаха Земята, бяха дребни риби — контролираха най-много няколко десетки планети. От това, което бе чел по-рано, някои от пристигащите бяха от други вселени и контролираха стотици планети само в една правителствена сфера. И бяха много арогантни, много самоуверени. Независимо от физическата си форма едно беше сигурно — бяха министри с многостранни пълномощия от своите могъщи държавни глави. Каква власт и богатства представляваха! Зад тях стояха населения, достигащи трилион само в една държава. Бяха ветерани и победители в стотици такива конференции. Да, конференцията беше битка, при това далеч по-важна от военните битки.

И какви бяха шансовете им със сър Робърт пред такива опитни дипломати? Бяха бойци, а не хитри и блестящи придворни, които криеха под шапките си хиляди парламентарни трикове. Без оръжия и батальони, разполагащ само с ума си и с няколкото съвета на господин Цунг, Джони се чувстваше многократно превъзхождай. Освен това до този момент не бе измислил никаква стратегия.

Момичето имаше малко огледало и му го подаде да се види. Беше му отрязала косата на врата до яката, беше я сресала и подвила навътре. Приличаше на каска на часовой. Освен това косата му блестеше. Брадата и мустакът му бяха скъсени и добре подравнени. Едва се позна. Може би тя бе виждала стари рисунки на мъже с такива бради и мустаци. Наистина бе така — на леглото му бе отворена някаква стара човешка книга, където имаше снимка на някой си „Сър Франсис Дрейк“, който разгромил някакви „испанци“ много, много отдавна.

Нещо привлече вниманието му и той взе огледалото. Врата му! Белезите бяха толкова малки, че не се забелязваха. Нямаше ги!

Трябваше дълго да се вглежда, за да забележи остатъците от белега от граната на бузата си, направен му от бригантите. Той сигурно също щеше да изчезне.

Някак се почувства по-свободен без белезите от нашийника по врата си. Осъзна иронията и му идваше да се усмихне, но вниманието му бе привлечено от екрана от контролното помещение. Звукът бе изключен, затова подаде обратно огледалото на момичето и натисна бутона.

— … не мога да разбера какво целят! — каза Стормълонг и ядосано издърпа още една снимка, разпечатана от данните на разузнавателните полети. — Вече им изгубих сметката!

— Петнайсет! — обади се някой.

— Вижте това! Пускат цял рояк бомби над този изоставен… — погледна в картата — … Детройт! За какъв дявол им трябва да палят Детройт? Повече от хиляда години там няма жива душа! Да не би да се опитват да привлекат отбраната ни на този континент? Те са ненормални! — Хвърли снимката. — И един самолет няма да пратя да пази някакви развалини! Какви са последните новини от Единбург?

— Все още имаме връзка с противовъздушната отбрана — обади се някой от контролното табло. — Димът им пречи да стрелят. Данълдин току-що е свалил шестнайсетия си ховински самолет за ниско летене.

Джони изключи бутона за звука. Усещаше как го обзема нетърпение. Дипломатите се точеха един по един — беше прекалено бавно.

Координаторът се бе върнал с господин Цунг, който носеше много неща в ръцете си. Личеше, че Джони е напрегнат. Господин Цунг каза нещо с напевния си глас. Координаторът преведе:

— Господин Цунг ти напомня, че на масата за преговори могат да се получат компенсации дори за изгубена битка, тъй че бъди търпелив и използвай уменията си.

В момента Цунг бе зает с други неща. Свали парчето, с което Джони бе наметнат по време на подстригването и му показа една туника.

На пръв поглед беше съвсем обикновена. Бе ушита от лъскава черна коприна и имаше висока яка. Падаше плътно по тялото. Но вниманието на Джони бе привлечено от сребърните копчета. Знаеше как са ги направили. Веднъж бе споделил с Кер, че се учудва колко красив метал използват за психлоските бутони за тревога. На пръв поглед изглеждаше сребро, но при най-малка светлина се обагряше във всички цветове на дъгата. Кер му отговоря, че го използват не заради хубостта му, а защото е много твърд. Беше спрей на едномулекулярен плътен метал на някаква сплав на ирадия и не се износваше без значение колко пъти го удрят с ноктите. Освен това бутонът за тревога трябва да се вижда в мината на тъмно. Сега Джони разбра какво е правил зетът — покривал е копчетата с тази сплав. Беше използвал толкова много, че спокойно можеха да те ослепят.

Господин Цунг го накара да облече туниката и черни копринени панталони и закопча всички копчета, които бяха разположени през два инча.

След това му даде да обуе чифт ботуши. Бяха чинкоски, но и тях бяха покрили със същата сплав.

Пристегна кръста му с широк колан като копчетата. Само токата не бе покрита с бляскавата сплав. Това беше неговата стара златна тока, на която пишеше „Американски Военовъздушни Сили“, само че така я бяха изтъркали, че лъскаше като нова. Спомни си как докато беше в клетката мислеше, че е последният оцелял член на отдавна загинала военна сила. Странни мисли. Но сега го развеселиха.

Мислеше, че в момента го обличат и се изненада, когато господин Цунг не хареса някакъв шев на рамото и една гънка на гърба и го накара да свали туниката, след което излезе с нея.

След малко се върна с нещо друго. Беше собствената му извита тояга с валчест край и фигури от дърворезба. Но я бяха покрили с ирадий. Проблясваше като дълъг пламък. Знаеше, че не може да я използва, но все пак се радваше, че няма да иде на конференцията съвсем без оръжие.

След това влезе зетът. Носеше шлем. Беше руски, но го бяха полирали. Освен това бе напълно преобразен, защото каишката при брадичката блестеше от ирадий, а също и цялата каска. Но какво е това? Зетът я обърна не без известна гордост и Джони видя какво имаше отпред.

Как ли го бяха направили? Аха, видя книжните формички, които зетът държеше в ръцете си. Бяха ги залепили за каската отпред и отстрани и я бяха напръскали през тях с различни метални спрейове.

Беше дракон.

И то какъв!

Златни криле отстрани на каската, остри извити нокти, които сякаш се забиваха в долния край на каската, люспи по гръбнака, очертани със синьо, свирепо лице, чиито пламтящи очи приличаха на истински рубини, бели нокти и огненочервена уста. Свирепа. И кръгла бяла топка в червената зейнала уста.

Изглеждаше триизмерен. Приличаше на драконите при пулта за управление и пред жилищата с тази разлика, че имаше бяла топка в устата.

Отначало Джони реши, че облеклото му става прекалено тежко. Но в този момент на платформата пристигна пратеник със златна корона на главата. В сравнение с нея неговия шлем бледнееше, но все пак…

Джони внимателно се вгледа в дракона. Не беше същият като другите.

— Много е красив — каза Джони и поиска Координаторът да преведе на зетя.

Довършваха облеклото му. Имаше още много време. Джони пак погледна шлема. Обърна се към господин Цунг чрез Координатора:

— Разкажи ми за този дракон.

Цунг му каза, че китайският трон се е наричал „Тронът на дракона“. Дворцовите роби и облекла били така изрисувани. Било е имперска…

Джони го прекъсна, защото знаеше всичко това.

— Кажи му да ми обясни за този дракон. Различен е от другите.

Цунг въздъхна. Имаше хиляди по-важни неща, които трябваше да каже на лорд Джони и едва ли сега бе моментът за легенди и приказки. Но добре, този дракон наистина е различен. Искаш да чуеш цялата история? Леле боже! Ами добре, ето я историята. Имало едно време…

Джони се отпусна на леглото с шлема на корема си и се заслуша. За нещастие наистина имаше време. Затова се вслуша в дългата и интересна приказка на господин Цунг.

Точно когато приказката бе стигнала до половината, Джони изведнъж рязко се изправи и каза на Координатора:

— Така си и мислех! Моля те, изпрати да повикат сър Робърт.

Господин Цунг се сепна и Джони каза:

— Благодаря ти. Много хубава приказка. Изобщо не можеш да си представиш колко съм ти благодарен!

Тъй като лорд Джони изглеждаше доволен, освен това времето напредваше, Цунг отиде да провери как върви поправката на копринения костюм.

Джони се огледа да види дали в стаята няма някакви миникамери. Не можа да открие. Не вярваше да има, но все пак ще бъде кратък и потаен, за да е по-сигурно.

След две минути дойде сър Робърт. Той също се бе стегнал. Носеше наметало с цветовете на кралската династия на Стюардите, шотландска полянка в подходящ цвят и бели шотландски гети. Бяха направени от вълна с дълги лъскави косми. Имаше вид на образцов шотландски войник и лорд, само дето не носеше оръжия. Никога преди Джони не го бе виждал облечен в пълен блясък. Беше впечатляващ. Но очите му бяха хлътнали и имаше притеснен вид.

— Никак няма да ни е лесно — каза Джони.

— Да, момче. Видя ли толпепа? Аз не съм никакъв дипломат, момче, а няма никакъв изглед да доведем Фергус от Единбург. Само да не настроим срещу нас расите, които още не са се включили в атаката. Една погрешна стъпка и ще си ги спечелим и тях за врагове!

Говореше със силен шотландски акцент. Беше много разстроен.

На Джони никога не му бе минавало през ум, че ще трябва да успокоява сър Робърт.

— Имаме шансове. Доста добри. Ето какво предлагам да направим: отиваш вътре сам и правиш всичко по силите ти. — Сър Робърт не го беше много грижа за това, но слушаше. — И като свършиш или прецениш, че си стигнал до края, викаш мен. Ще ме представиш като какъвто искаш, но с по-обща титла.

— Координаторът, който използват като домакин, има грижата за представянията — каза сър Робърт.

— Добре, кажи му какво съм казал. Става ли?

— Много добре, момче. Ще се оправя някак. И ако не постигна примирие, ще те повикам.

Старият главнокомандващ се обърна да си върви.

— Късмет! — викна Джони.

— Ех, момче, тъкмо късмет ще ми трябва! На бойното поле никак не ни върви!

Джони погледна часовника си. Времето наближаваше.

Появи се вождът Чонг-уон, ухилен.

— Дупката в язовира е запушена, изтича само тънка струйка! Хората ми поправят и поставят обратно защитния кабел. Преди да се стъмни, езерото отново ще бъде защитено от купола. — Протегна ръце, за да имитира експлозията, която Джони предизвика. — Бум! — каза и изчезна.

Джони си помисли, наистина бум. С всички ще стане бум, ако конференцията се провали.

7

Сър Робърт не бе стоял и три минути в залата за конференции, когато разбра, че това е най-трудният дуел в живота му.

Не беше във форма. След завръщането им тук почти не бе спал и сега осъзна, че това е било огромна грешка. Макар че прякорът му бе Лисицата, въобще не се чувстваше хитър и съобръзителен. Името си бе спечелил във физическа схватка, не в зала за преговори. Ако ставаше дума за разположение на войски и тактика, може би щеше да се справи. Щеше да постави засада на този толнеп, да го надупчи със стрели и да го разкъса на парчета с брадвичка.

Но той сега си седеше спокойно в елегантните дрехи, смъртно опасен, започнал да притиска сър Робърт до стената.

Сър Робърт бе със съкрушен дух. Половината от противовъздушната отбрана на Единбург бе пометена от мощна толнепска атака. Русия изобщо не отговаряше. Не знаеше какво става със собствената му жена. Положението бе отчайващо. На всяка цена трябваше да постигнат примирие!

При все това толнепът спокойно си крачеше насам натам, играеше си със скиптъра, ласкаеше пратениците, сякаш разполагаше с цялото време на света.

Казваше се лорд Шлейм. Ту се смееше насечено, ту злобно съскаше. Владееше изкуството да спори така, както фехтовачът владее сабята си.

— И така, мои достойни колеги — каза толнепът, — наистина нямам ни най-малка представа защо бе свикана тази среща. Вашето време, вашият физически комфорт, дори достойнството на вашите всемогъщи персони, представляващи най-силните господари на вселената, не трябваше да бъдат наранявани и обиждани от някаква си пасмина варвари, ангажирани в дребен местен конфликт. Това е изцяло локална дрязга, незначително скарване. Няма нищо общо с каквито и да било договори и споразумения и тази нищожна банда разбойници и бунтовници, които са се нарекли правителство, добре са знаели, че вашето присъствие тук не е необходимо. Предлагам просто да разпуснем това събрание и да оставим всичко в ръцете на военните командири.

Могъществата отегчено се размърдаха. А те наистина бяха могъщества. Дихателните маски на някои бяха обсипани със скъпоценни камъни. Диплите на скъпите им одежди проблясваха на светлината. Част от тях дори носеха корони като символ на соверенната власт, която представляваха. Двайсет и девет арбитри на съдбата на шестнайсет вселени, напълно съзнаващи силата си. Знаеха, че стига да пожелаят, могат да изпратят тази незначителна планета в небитието само с едно помръдване на пръстите или ноктите си. Не обръщаха много внимание на лорд Шлейм, а си шушукаха един друг за клюки и скандали, станали в периода от последната им среща. Бяха доказателство, физически, за това какво става, когато различни генетични линии, произлезли от различни корени, се развият до етапа на разумни същества.

Встрани от тях седеше малкият сив човек. Беше пристигнал още един като него, но с по-хубав сив костюм. Те безмълвно наблюдаваха сър Робърт. Беше съвсем ясно, че нямат намерение да се намесват или да помагат оттук нататък.

Сър Робърт презираше дворяните. Винаги ги бе смятал за слаби, корумпирани и опасни. Но си даваше сметка, че отношението му не трябва да проличи.

— Ще продължим ли срещата? — каза той.

Пратениците се радвижиха, чуваха се най-различни отговори. Да, да свършваме с формалностите. Все има някаква причина за това да сме тук. Да свършваме и да си ходим — чака ме тържество за рождения ден на домашния ми гущер (забележката бе последвана от смях).

Всички вече бяха представили пълномощията си, признати от групата. Всички, с изключение на сър Робърт.

Лорд Шлейм бе седнал отпред така, че да може да се обръща към тях като техен лидер.

— В действителност не сме видели пълномощията на този… този… войник?, който свика срещата — каза той. — Предлагам да го отстраним като председателстващ и аз да заема мястото му.

Сър Робърт им пусна записа от диска. Беше на галски — език, който те не знаеха. Може би нямаше да признаят пълномощията му, ако сър Робърт не бе погледнал умолително към малкия сив човек и един от по-безпристрастните пратеници не го бе попитал дали той ги е признал. Малкият сив човек кимна. Отегчени, останалите също признаха пълномощията на сър Робърт.

Той въздъхна с облекчение, защото точно преди да влезе в залата бе получил съобщение, че вождът на клан Фергус е бил ранен при отблъскване на атака и не се знаеше дали може да получи потвърждение от Единбург.

— Боя се — каза лорд Шлейм, — че трябва да повдигна още един критичен въпрос. Как можем да бъдем сигурни, че тази малка планета може да си позволи дори незначителната сума, необходима за свикването на тази среща? Вашите превъзходителства сигурно не желаят да останат невъзнаградени и принудени да поемат разноските на свой гръб. Дали са гаранция за дипломатическите такси, но как да бъдем сигурни дали наистина ще ги платят? Лист хартия като свидетелство, че някой ни е длъжник, не пълни джоба.

Пратениците се засмяха на шегата, макар че беше съвсем елементарна.

— Можем да платим — каза сър Робърт.

— С огризки от мръсните чинии? — каза лорд Шлейм.

Последва още по-силен смях.

— С галактически кредити! — остро каза сър Робърт.

— Взети, без съмнение — каза лорд Шлейм, — от джобовете на нашите екипажи. Добре, както и да е. Вашите могъщи превъзходителства имат пълното право да обявят, че срещата може да продължи. Но аз лично смятам, че за представителите на такива всесилни соверени е дълг да участват в тази среща единствено с цел да определят условията на предаване и капитулация на определени люде, които…

— Замълчи! — изръмжа сър Робърт. Достатъчно го бе слушал. — Не сме тук, за да обсъждаме нашето предаване! Освен това има и други ангажирани планети и още не сме чули тяхното мнение!

— А, — каза лорд Шлейм, като спокойно въртеше скиптъра си, — но моята планета има най-много кораби тук — двойно повече от всички останали кораби, взети заедно. А и старшият офицер на тази „обединена полицейска сила“ случайно е толнеп. Четвърт адмирал Сноулетер…

— Е мъртъв! — изрева сър Робърт. — Неговият кораб „Плен“ е забит ей тук в езерото. Твоят адмирал и целият му екипаж вече са мърша.

— О, така ли? — каза лорд Шлейм. — Беше ми изскочило от ума. Случват се такива инциденти. Космическото пътуване е рисковано занимание. Сигурно им е свършило горивото. Но това ни най-малко не променя положението. Значи, в такъв случай капитан Рогодетер Сноул е старшият офицер. Току-що го повишиха. Старшият командир и най-голямото количество кораби си остават толнепски, което ми дава право да оглавя преговорите за предаването на вашия народ и планета, нападнали ни без никаква причина.

— Ние не сме изгубили войната! — яростно каза сър Робърт.

Лорд Шлейм повдигна рамене. Погледна пратениците, сякаш ги молеше да имат търпение с този варварин и провлечено каза:

— Разрешава ли ми събранието да уточня някои положения?

Да, разбира се, промърмориха те, искането е основателно.

Лорд Шлейм наведе глава над кръглата топка на върха на скиптъра си и сър Робърт бе шокиран от откритието, че това е замаскирано радио и толнепът през цялото време е имал връзка със своите военни кораби.

— А, — каза той и вдигна глава. Оголи отровните си зъби в усмивка и фиксира покритите си със стъкло очи върху сър Робърт. — Осемнайсет ваши главни градове са в пламъци!

Значи за това са подпалвали изоставени градове. За да създадат впечатление, че побеждават. Само за да всеят ужас и да спечелят точки при обсъждането на изхода от войната.

Сър Робърт понечи да каже, че това са изоставени градове, в които не е стъпвал човешки крак повече от хилядолетие, но лорд Шлейм продължи да настъпва.

— Всемогъщото събрание има нужда от доказателства. Моля, поставете на анализ тази следа!

Измъкна от основата на радиото малка нишка — копие на следа като тези, които получаваха от разузнавателните самолети.

— Няма да го направя! — категорично заяви сър Робърт.

Събранието изглеждаше леко шокирано. Започна да се промъква мисълта, че тази планета може би наистина губи.

— Възпрепятстването на доказателство — изсмя се лорд Шлейм — е престъпление, наказвано от този орган на властта с глоба. Предлагам да промените становището си. Разбира се, ако нямате съвременна техника…

Сър Робърт изпрати следата за анализ. Изчакаха и след малко донесоха куп снимки.

Бяха зрелищни цветни снимки от въздуха иа двайсет и пет потопени в пламъци градове. Огънят се издигаше на хиляди стъпки във въздуха и ако се прекараше пръст по десния ръб, за да се задейства звука, се чуваше пращене на пламъци, сгромолясване на сгради, прерязали сякаш с един замах от бушуващия пъкъл. Всяка снимка бе направена от такава височина, че най-добре да се види стихията на пламъците и унищожителния им ефект.

Лорд Шлейм ги раздаде на присъстващите. Снимките оживяха изпод любопитни лапи и ръце, обсипани в бижута.

— Предлагаме — каза лорд Шлейм — много либерални условия. Сигурен съм, че в нашия Дом на Плячката ще ме порицаят, че съм бил толкова либерален. Но съм воден от своята жалост и разбира се, думата ми тук има силата на закон за правителството. Условията ми са цялото население на планетата да бъде продадено в робство като обезщетение за щетите, нанесени ни от Земя в резултат на с нищо непровокираната от наша страна война. Дори мога да гарантирам, че ще бъдат третирани добре и повече от петдесет процента ще оцелеят при транспортирането. Другите участници във войната — ховините, джамбичуите, болбодите, дрокините и кириите — ще си разделят остатъка от планетата, за да посрещнат разходите си по тази война, в която е трябвало да защитават мирните си кораби след с нищо непровокираното нападение над тях. Кралят ви ще бъде заточен на Толнеп и дори ще му бъде предоставена просторна кула. Добри, справедливи условия. Твърде либерални, но ме тласка чувството ми на състрадание.

Останалите пратеници повдигнаха рамене. Струваше им се, че са били повикани тук само за да станат свидетели на някакво си подписване на капитулация след нищожна война.

Сър Робърт трескаво мислеше как да се измъкне от този капан. В началото на срещата му се стори, че на няколко пъти чу да се споменава за устройството за телепортиране. Но не можеше да каже със сигурност. На нищо сигурно не можеше да разчита в този момент. Беше уморен. Неговият крал бе ранен. Жена му може би бе мъртва. Всичко, което му идваше на ум, бе да скочи срещу това ужасно същество и да премери сили с отровните му зъби. Но знаеше, че такава постъпка пред очите на всички пратеници ще стопи и последните им слаби шансове за успех.

Като видя колебанието му, лорд Шлейм каза с остро, злобно съскане:

— Вие, земните, трябва да разберете, че тези могъщи лордове могат да подпишат споразумение за вашата капитулация! Вярвам, че другите участници в обединената сила са съгласни с моите условия.

Представителите на ховините, джамбичуите, болбодите, дрокините и кириите до един кимнаха и казаха, един след друг, че са съгласни с тези либерални условия. Останалата част от събранието само наблюдаваше. Някакъв местен диспут. Но бяха готови да подкрепят толнепите, ако това щеше да сложи край на това излишно губене на времето им.

— Аз дойдох тук — каза сър Робърт, — за да обсъждам вашата капитулация. Но преди да продължим с това, трябва да повикам моят изцяло упълномощен колега.

Даде сигнал в посоката, където знаеше, че се намира миникамерата и седна. Беше уморен.

Цялото това протакане го ядеше отвътре. Не разбираха ли тези позлатени и напудрени лордове, че докато се мотат в празни приказки, на бойното поле умират достойни хора! Но не, за тях това не бе спешно. Дори не ги интересуваше какво става.

Разбираше, че се е провалил. Надяваше се да не е провалил и шансовете на Джони.

Разбити надежди. Всичко сега бе в ръцете на Джони. Но какво би могло да направи горкото момче?

ДВАДЕСЕТ И СЕДМА ГЛАВА

1

В залата се разнесе музика. Бавна, тържествена. Спокойна. Внушителна. Пратениците се огледаха с известен интерес. Чудеха се какво става. Дотук конференцията бе убийствено скучна, планетата също явно бе убийствено скучна и очевидно тук нямаше никакъв нощен живот, нито жени да им танцуват, пеят и прислужват. Конференцията бе започнала веднага, сякаш имаше да се решава нещо спешно или важно. Дори не се бяха запознали, както бе обичайната процедура, да не говорим, че никой не им бе предложил подкупи! Вместо това някакви скучни и дребнави свади, които засягаха воюващи само от тази вселена и дори само от този сектор. Хубава музика. Подходяща за кралска процесия, но не и за такава конференция.

Един едър мъж се показа на вратата. Беше около шест и половина стъпки висок, гол до кръста, с ярко червен пояс, с жълта кожа и бръсната глава. (Беше един от монголците от китайското племе.) Това само по себе не бе толкова интересно. Но мускулите му бяха огромни и изпъкнали, сякаш на главата си носеше нещо, което изглеждаше много тежко. Но доколкото виждаха, нищо не носеше! Ръцете и дланите му бяха свити, сякаш стискаха нещо, задните му мускули и бицепсите бяха надути и опнати. Макар че вървеше в такт с музиката, забелязваше се как краката му леко треперят. Но не се виждаше да носи нищо.

Мъжът отиде до площадката отпред и много внимателно остави нищото долу. Дори се чу удара от допира с пода. (Това бе стъклоподобна електронна маса, която психлосите използваха за направата на дребни електронни изделия и се изискваше светлина от всички ъгли. Бяха я напръскали с лещен спрей, който пропускаше светлина сто процента и не отразяваше нищо.) Мъжът подреди нищото с голямо усърдие.

Из залата мина вълна от шепот, пратениците протягаха шии и надничаха, заинтригувани. Беше им забавно. Комуникаторът, който играеше ролята на домакин (имаше миньорски предавател в ухото), каза:

— Имате тържественото обещание на тази планета, че в залата за конференции няма да бъде внесено нищо, което би могло да ви нарани или навреди по някакъв начин.

Няколко пратеника се засмяха. Стана им весело. Хубава шега, да внесеш нищо и после да кажеш, че било безвредно. Много беше забавно.

Но ставаше нещо друго. Огромният монголец се бе оттеглил. Пак на същата музика се появиха две красиво облечени китайски момчета с безизразни лица и тръгнаха по пътечката. Всяко носеше разкошна червена сатенена възглавница с позлатени пискюли.

На всяка възглавница имаше едва голяма книга. Момчетата бавно приближиха домакина, едно по едно и поставиха книгите върху две поставки на невидимата маса със заглавията към присъстващите.

Значи наистина имаше нещо. Невидима маса. Пробуди се нов интерес. Тези с по-силно зрение прочетоха заглавията. Едното бе „Речник на психлоския език“, а другото — „Междугалактически закони според споразуменията на управляващите нации“.

Лорд Шлейм, със слабото си зрение, дори не се опита да прочете заглавията. Беше нервен и се сви. Театралничене! Излизаха му с театралничене! Много добре. Ще притисне до стената който и да беше това и ще го хапе до смърт със зъбите си! С-с-с-с-с на театъра им! Нищо няма да променят.

Двете момчета се оттеглиха с царска походка с вече празните възглавници.

Музиката внезапно спря.

Чуха се барабани.

Домакинът се изправи и обяви с висок и мелодичен глас, който се извиси над барабаните:

— Господари на всички планети! Лордове на великите и могъщи царства на шестнайсетте галактики! Имам честта да представя пред вашите всемогъщества ЛОРД ДЖОНИ! Този, който олицетворява духът на Земята!

Понесе се фанфарен звън, който се извиси над барабаните. Чистите, ясни звуци пронизаха залата.

Джони се появи на пътеката. Пристъпваше бавно, тежко, властно, сякаш тежеше половин тон. Беше облечен в черна коприна и сребро и носеше сребърен жезъл. Не, не беше сребро. Приличаше на сребро, но когато върху му попаднеше и най-малката светлина, просветваше с всички цветове на дъгата.

Пристъпи към площадката, качи се на подиума, застана зад масата и се обърна.

В този момент светна един минен прожектор, поставен точно над вратата. Джони стоеше там в черно и сребристо, но едновременно в това и във всички цветове на дъгата.

Мълчеше. С леко разкрачени крака, видим в цял ръст, без да го закрива масата, той бе хванал сребърния жезъл между двете си ръце и просто ги гледаше със строго, дори презрително изражение. Изражение на превъзходство.

Това достатъчно впечатли пратениците. Макар че бяха свикнали с помпозност и не й обръщаха особено внимание, тази демонстрация щеше да спечели уважението им. Но имаше още нещо.

Този звяр на шлема! Сякаш беше жив. Трикът със светлината, играта на среброто, което блестеше, червените тлеещи въглени на очите, каквото и да беше, изглеждаше живо. Нима носеше жив крилат звяр на шлема си?

Лорд Шлейм не искаше да позволи да се разиграва нищо подобно. За нещастие бе допусната малка неточност, от която той с радост се възползва. Когато една психлоска дума има няколко значения, те се маркират с различни ударения или височина на тона. Думата „дух“ на психлоски значеше още „ум“, „ангел“ и „дявол“ и макар че домакинът бе използвал правилното ударение за „дух“, лорд Шлейм реши да използва друго.

Толнепът рязко скочи на крака.

— Лордове и всемогъщи пратеници — каза той със злобно съскане, — оспорвам правото на този „дявол“ да говори пред нас! Не са ни показани никакви пълномощия. Не…

— Сър — каза Джони, — не Ви чух добре. Какво казахте?

Лорд Шлейм се нахвърли върху него. Свирепо започна:

— Казах…

— А, да, да — каза Джони и махна с ръка. — Моля за извинение, лорде. Било е заради лошия Ви толнепски акцент. Доста провинциален. Разбирате ли го, уважаеми господа?

Засмяха се. Вярно беше, че Шлейм не говореше чисто, вероятно заради зъбите си и съскането. В действителност, толнепите бяха големи селяни; имаха само една планета, доста отдалечена от центъра на галактиката.

— Мръсен дявол! — изсъска Шлейм.

— Тц, тц, тц. Никакви обиди и насилие не трябва да има на тези срещи. Убеден съм, че нито аз, нито истински достойните пратеници на тази конференция не желаят да бъдете отстранен.

Преди Шлейм да успее да му отвърне, случи се нещо неочаквано. Жезълът, който Джони държеше в ръце, изведнъж се насочи към краката на толнепа. На върха му имаше инсталиран тънък лъч, който светна. (Използваха такива лъчи долу в мините, за да се проверява концентрацията на праха. Беше толкова тъпка, че приличаше на химикал, на показалка.)

Джони изглеждаше учуден. След това красноречиво се извърна настрани, сякаш за да скрие усмивката си. Светлината изчезна.

Шлейм погледна в краката си. Трябваше да се протегне, защото имаше малко шкембе. Какво бе видял този дявол?

И видя. Ботушите му! Вместо неговите чисти, люспести, излъскани зелени ботуши, на краката му имаше стари и груби сини ботуши. Мръсни сини ботуши. Валетът му! В бързината да го приготви за тръгване този непохватен, скапан валет му бе обул други ботуши. Ах, само да се върне… само да се върне ще го надупчи този лентяй! Не, по-лошо. Ще накара да го влачат по улиците и да бъде пребит до смърт от малки деца.

Джони се обърна към представителите:

— Трябва да ви се извиня, скъпи лордове. Покорно моля да ми простите нелюбезността да пристигна по-късно. Но съм сигурен, че ще ме разберете като ви кажа, че търсех една точка от един закон.

Погледна ги любезно и благо, остави жезъла на невидимата маса и потупа книгата със законите. (На помощ му се притекоха маниерите и фразите, запомнени навремето от старите чинкоски дискове. В първия момент, след като влезе, се чувстваше неестествено и неловко, сякаш не бе той самият, но внезапно се почувства в свои води.)

— Никой — продължи той — не може да очаква, че благородници с високи титли и пълномощия като вас ще бъдат подложени на неудобствата на такова пътуване и изобщо, че ще бъдат свикани на такава незначителна и недостойна планета, само за да бъдат уредени маловажните разногласия на някакво второстепенно съзвездие.

Делегатите се изправиха на столовете си. Това бе съвсем друго нещо. Тъкмо това бяха очаквали през цялото време. Я чуйте, чуйте!

Сър Робърт стоеше като ударен от гръм. Какво е намислил този момък? Как, войната не била важна? Силните им крепости се срутваха, приятелите им умираха, и това не било важно! Погледна малките сиви хора. И двамата се усмихваха, малко разсеяно, но се усмихваха. Преди не се усмихваха, а сър Робърт знаеше със сигурност, че Джони не е разговарял с тях. Значи и те знаеха не повече от него. Трябваше да положи усилия, за да се сдържи да не скочи и да извика, че това е важна, много важна война. Имаше и още нещо: всички пратеници, накичени с бижута и с лъскави дрехи, кимаха енергично и се готвеха за истинска конференция.

— Не — продължи Джони. — Би било обида за могъщите държави, които представлявате, да ви повикаме тук по такъв тривиален въпрос като отблъскването на някакви си пирати!

Лорд Шлейм понечи да стане от стола си. Щеше да викне в лицето на този дявол да внимава какво говори, когато отново видя очите, вперени в ботушите му. Но не точно погледът го възпря. С дипломатическата си прозорливост видя, че дяволът може да падне в капана, който сам залагаше. Беше много просто да докаже, че атакуващите толнепски кораби разполагат с всякакви пълномощия, че са напълно легални и са управлявани от офицери от толнепската флота. Тъй че, нека дяволът да си копае трапа засега. След малко ще го ухапе. Ха, в крайна сметка този не можеше да му бъде достоен опонент!

— Такива кралски представители на крале и правителства — продължаваше Джони — би трябвало да се събират — ако греша, поправете ме — само за изготвянето на истински съглашения и междугалактически закони. И що се отнася до тях, никой не може сериозно да оспорва или предизвиква тяхната експертна оценка.

Я гледай ти. Съвсем правилно. Естествено. Имаш право. Моля, продължавай!

Всички пратеници, с изключение на представителите на воюващите, се бяха надигнали в столовете си и внимателно слушаха. А воюващите започнаха да стават неспокойни. Но не и лорд Шлейм, който доби увереност — този дявол ще се хване на собствения си капан. Едно нещо го тревожеше — с всяко помръдване на дявола, копчетата му искряха от цветове и понеже толнепите носеха филтри, които преобразуваха лъчите от обикновения видим спектър, всяко просветване на копче претоварваше мощността на филтъра и от това го болеше глава. Искаше му се да ги накара да изключат онази светлина, която падаше върху гадното същество.

Джони продължаваше да ги реди в същия дух.

— Разликата в определенията на „пират“ и „военна сила“ се оказва от ключово значение. Сигурен съм, че от време на време дори в най-добре организираните, най-добре платени и контролирани войски, отделни елементи от флотата, или дори търговски кораби, са възставали или криввали от правия път, за да се превърнат в пирати, отричащи благотворната власт на своето правителство.

О, да. Има много такива случаи. Ето, едва последния месец от тези тревожни времена. Един ескадрон въздушни кораби се бе разбунтувал в Оксентаб. Още много такива случаи познаваше историята. Този въпрос много пъти е разискван, съгласиха се пратениците. Много неща са изписани за това. Да, продължавай.

— И тъй, за да защитим тази законна власт, която вие представлявате — (по всички лица се изписа доволство, с изключение на воюващите) — и за да можем наистина да се справим с пиратството, когато се появят такива случаи, трябва да бъде уточнена дефиницията. А това е във властта само на велико събрание като това, което може да приеме формално съглашение.

Добра идея. Правилно. Добре. Воюващите съвсем бяха посърнали, с изключение на Шлейм, който бе сигурен, че дяволът след малко ще бъде изпратен в пъклото.

Джони отвори психлоския речник на предварително отбелязано място.

— Знаем, че психлоският език е заимствал от много езици, включително и от вашите собствени. Той е универсален, защото е събран от много вселени, което е и единствената причина всички ние да го владеем.

Вярно беше. Звучеше съвсем научно обосновано. Психлосите вземаха много думи от чужди езици. Дори не трябва да се нарича „психлоски“. Пратениците се разшумяха.

— Този речник — каза Джони — е стандартен и признат от всички, нали?

Той го вдигна и всички кимнаха. Джони остави книгата и прочете:

— В нея се казва: „Пират — човек, който напада търговци, общности или планети с плавателен или космически кораб или група кораби, които не са подчинени на национално или планетарно правителство; също и командирите им, и членовете на екипажите“.

Така, така. Това е пиратът. На лорд Шлейм му стана истински хубаво. Този дявол му бе в кърпа вързан. Много добре разбираше накъде бие. Беше детска играчка да разбие доводите му на пух и прах и да продължи след това с преговорите по предаването им. Какво разочарование само очакваше дявола. Всеки толнепски кораб бе под прякото разпореждане на толнепското правителство. Съвсем законни.

Джони бе отворил книгата с междугалактическите закони.

— Както и да е, според споразуменията, на които се основава междугалактическото право, дефиницията изглежда различна. С ваше позволение, ще я прочета. „Алинея 234,352,678. Базираща се на споразуменията от Психло срещу Ховин, подписано на Блонк, Психло и срещу Камчод, подписано на Психло. Пират оттук нататък ще означава всеки, който подло краде или копае минерали.“ — Джони потупа книгата и леко се засмя. — Мисля, че всички знаем заради кого, как и защо се е появила тази неправилна дефиниция!

Засмяха се. Никой не харесваше особено психлосите, които биха прокарали какви ли не закони, за да защитят психлоските интереси.

— Следователно — каза Джони, — това велико събрание, струва ми се, трябва да дефинира „пират“ и „пиратство“ между системи и планети, а също може да се разгледа идеята да се приемат споразумения, които изпяло да го забраняват.

Сър Робърт измърмори недоволно. Предложението на Джони означаваше дни наред да се лутат с разни мухлясали споразумения, когато планетата бе разкъсвана от ожесточени атаки. И без съмнение този толнеп ги окуражаваше да продължават по скритото си радио. Но недоволството му потъна във всеобщото одобрение.

Джони се бе отдалечил от книгите. Взе жезъла си и го потупа с длан.

— По мое скромно мнение — (никак не изглеждаше скромен и смирен) — трябва да изработим споразумението сега, за да можем да решим дали офицерите и екипажа на толнепските кораби трябва да бъдат изпарени индивидуално по бавната процедура като пирати или просто да бъдат застреляни като пред военен съд.

Лорд Шлейм скочи с писък.

— Спри! — Свирепо фиксираше с очи другите представители на воюващите раси. Стояха точно зад него. Нищо не казваха. Просто седяха като зашеметени. След това осъзна, че дяволът бе казал „толнепски“ и не бе споменал нищо за обединените сили. Започна да протестира така, че опръска всичко наоколо с отрова. Дяволът бе отишъл твърде далеч! Само след миг лорд Шлейм ще го направи на пух и прах, но сега имаше нещо друго.

— Ти избра само почтените толнепи за долните си инсинуации! — яростно каза Шлейм. — Това категорично може да се определи като предубеденост и трябва да се санкционира от събранието. Има и други воюващи. Настоявам тези държавници да бъдат наказани като пристрастни и предубедени и за това, че съзнателно са нанесли обида на толнепската планетарна войска.

Джони спокойно му се усмихна и погледна към ботушите му, а после отново вдигна поглед към зъбатото му лице.

— Такова бомбастично поведение няма да поправи никакво зло. Държанието ти е обида за тези лордове. Внимавай как се държиш.

— Настоявам за отговор! — извика Шлейм.

Джони търпеливо въздъхна.

— Добре. Ще го имаш. По мое мнение силите на ховините, болбодите, дрокините, джамбичуите и хокнерите просто са били подмамени, най-вероятно с лъжливи изявления, за да сътрудничат на толнепите. След като по твое собствено свидетелство вашите кораби многократно ги превъзхождали по численост и след като твоят старши офицер, както заяви, е командвал тъй наречената обединена сила, а след убийството му друг толнепски офицер е поел командването, става съвсем очевидно, че те са били принудени да ви сътрудничат в тази атака заради превъзходството на толнепската флотилия. Тъй че, не можем да обвиним останалите раси. Те са само жертва и не могат да бъдат смятани, по мое мнение, по никакъв начин за пирати според допълнително уточнената дефиниция.

Сега! Сега бе моментът! Лорд Шлейм умееше да се възползва от подходящия момент. Ще смачка този дявол. Изправи се и се изпъчи. Зае стойката на достойнството и величието.

— Твоите аргументи, дяволе, се разбиват в скалите и поръсват земята с прах. Толнепският адмирал и толнепският капитан и екипажите на всички толнепски кораби никога по никакъв начин не са действали в разрез с указанията на централното толнепско правителство. Тъй че, стига с тези пиратски глупости и дайте да се захванем с истинската работа — обсъждането на условията по предаването!

Усещаше в устата си сладкият като отрова вкус на победата и триумфа. Само след няколко секунди всичко това ще приключи.

Сър Робърт недоволстваше.

Видя, че двамата малки сиви хора гледат в земята и нервничат. Дали не съжаляваха, че са им помогнали?

2

Джони погледна толнепа. Тъжно поклати глава.

Погледна към събранието. Всички се бяха облегнали назад, отново им бе станало скучно. За кратко изглеждаше, че става нещо, което наистина ги засяга.

— Уважаеми лордове — каза Джони, — моля да ни извините за това отклонение от главната цел на това събрание. Този… този толнеп абсолютно налага да приключим с маловажния въпрос за нападането на миролюбива планета. Затуй с ваше позволение, като че ли нямам друг избор, освен да разрешим тази малка неприятност.

Да, ами добре, давай напред. Не е много ясно накъде се развиват нещата, но продължавай. Иначе толнепът сигурно постоянно ще прекъсва работата. Тъй че, продължавай.

Джони въздъхна.

— Благодаря ви, уважаеми лордове. Много сте търпеливи.

След това се обърна към лорд Шлейм. Застана стабилно на крака и потупа с длан жезъла.

— Лорд Шлейм — тъй като вярвам, че така те наричат някои, — моля да покажеш заповедите, дадени на твоите адмирали и капитани.

Шлейм се изсмя.

— Прекрасно знаеш, че един пратеник не може да носи със себе си цялата документация на военната институция. Още повече, макар че ти като варварин няма да си много съгласен, един толнепски командир има свободата да взема самостоятелни решения, когато е на военна експедиция.

— Така и подозирах — каза Джони. — Няма никакви официални заповеди.

— Не съм казал това! — изсъска толнепът.

— Боя се, че каза точно това. Нямам друг избор, освен да продължаваме, тъй като ти ни бавиш за далеч по-важни неща.

Джони удари два пъти жезъла в дланта си. Прозвуча като два пистолетни изстрела.

По пътеката на секундата се втурнаха двама униформени механици, които тикаха миньорска количка. Беше позлатена. Върху нея имаше прожекционен апарат с внушителни размери, който също бе позлатен. Беше прожектор с атмосферен екран. Основното му предназначение бе да прожектира снимки от минни шахти и тунели. Прожекционната светлина бе на същия принцип като при атмосферния кабел, с малка разлика. Светлината бомбардираше атмосферни йони, кондензираше ги в по-голяма или по-малка степен и се отразяваше. Така снимката се прожектираше в триизмерно пространство и ако се знае мащаба, можеха да се измерват разстояния с доста голяма точност.

Механиците оставиха количката така, че да прожектира в голямото свободно пространство отляво на Джони. Поставиха на невидимата маса близо до ръката на Джони многофункционален превключвател. Поклониха се и се оттеглиха.

Бяха се появили и изчезнали толкова бързо, че лорд Шлейм не бе имал време да протестира. Но сега не пропусна да го направи.

— Протестирам срещу тази демонстрация на глупави циркаджийски номера! Не мога да позволя повече да заслепяваш това велико събрание…

— Шлейм! — строго каза Джони. — Няма смисъл да се опитваш да пречиш да се покажат доказателства, които добре знаеш, че не са в твоя полза.

Пратениците мърмореха. Сядай, Шлейм. Мирувай. Това май ще е интересно. Тихо, Шлейм.

Джони натисна два бутона. Прожектора над вратата угасна и едновременно с това се появи изображението от снимката. Беше триизмерно, забележителна снимка в близък план на Руф Арсбогър. На пратениците им се струваше, че е застанал пред тях на празното пространство. Нямаше звук. Но те никога преди не бяха виждали миньорски атмосферен прожектор по простата причина, че психлосите никога не продаваха неща за забавление и това бе миньорско устройство.

Лицето на Руф Арсбогър бе обсипано с белезите на някаква болест. Зъбите му бяха черни и единият бе счупен. Дрехите му изглеждаха така, сякаш ги бе извадил от боклукчийска кофа. Това бе една от многото снимки, направени от пилоти по време на дежурства във въздуха при реката Пургатоар. Беше снимана с радио-телефото камера. Снимките бяха оставени в стаята на Джони, за да се ориентира в положението, докато бе на легло.

Джони каза:

— Този човек член ли е на вашето правителство? Помисли, преди да отговориш, Шлейм. Това е ли някакъв министър или официален представител на военните?

Няколко пратеници се изхилиха. Този беше толкова отвратителен, че ако беше член на толнепското правителство… ама че работа!

Шлейм бе жегнат. Погледна снимката. Какво гадно същество! Да ти се доповръща! С все още леко заслепени очи заради светлините, които проблясваха от дявола, той намести с лапа филтъра си и пак се вторачи. Като че ли нещо му бе познато.

Взираше се толкова съсредоточено, сякаш наистина се опитваше да познае това член на правителството ли е или не. Няколко пратеника се засмяха на глас.

Това преля чашата. Шлейм гневно каза:

— Естествено, че не! Това мърляво същество би било изхвърлено от кое да е отделение на правителството на Толнеп! Ти ме обиждаш. Обиждаш Толнеп! Провеждаш целенасочена кампания, за да подкопаеш достойнството и значимостта на моята длъжност и моята планета. Протестирам…

— Тихо — успокоително каза Джони. — Само обърни внимание. Каза, че не е член на правителството и не е никакъв официален представител. Така ли е?

— Абсолютно! Ако смяташ, че…

— Тогава — каза Джони, — какво право има да дава заповеди на четвърт-адмирал Сноулетер?

Натисна друг бутон. Камерата сякаш се отдалечи. На сцената се появи движение. Показа се мостикът на „Плен“ заедно с диаманта, гербът на Толнеп. Адмирал Сноулетер стоеше пред ужасното същество Руф Арсбогър.

— Трябва да действаш самостоятелно, Сноулетер! Трябва да направиш това, което ще ти даде най-добри възможности да спечелиш нещо за себе си! Казвам ти да се спуснеш над тази база и да я завземеш за себе си! След като подчиниш планетатата под твоя власт, можеш да кажеш на всички останали да се разкарат оттук и да бъдат проклети. Срини из основи това място. Хвани хората и ги продай. Парите ще са само за теб. Аз ще те прикривам. И независимо дали ти се харесва, така трябва да действаш! Властта е в моите ръце. И ще си разделим печалбите! Разбрано?

Сноулетер се усмихваше. Докосна шапката си на четвърт-адмирал за поздрав.

— На вашите заповеди!

Джони натисна още един бутон. Камерата се отдалечи още повече. Показа цялата обединена сила в небето над реката Пургатоар. Звукът бе изключен.

— Това е твоят адмирал, а това е флотилията — Джони натисна два бутона. Картината изчезна и отново светна прожекторът.

Пратениците бяха очаровани. Никога преди не бяха виждали атмосферен прожекционен апарат. Снимките съвсем изглеждаха като на живо. Да, това наистина беше толнепската флотилия. И адмиралът. Шлейм категорично го потвърди.

Изведнъж лорд Шлейм избухна.

— Това е фотомонтаж. Всеки може да направи фотомонтаж. Това тъй наречено доказателство…

— О, хайде, Шлейм — каза Джони. — С нерви и истерия нищо не се постига. Снимките бяха твърде ясни, за да са монтаж, както ти ги нарече.

Обърна се към пратениците.

— Както сами се уверихте, скъпи лордове, толнепският адмирал не е действал по заповед на своето правителство, а се е подчинявал на частна личност. Действал е за лична печалба, а не за своята държава. Тихо, Шлейм, не можеш да обориш доказателствата с шокиращо поведение. Приемете моите извинения за държанието му, уважаеми лордове. Той заслужава съчувствие. Този четвърт-адмирал Сноулетер, между другото, е чичо на полу-капитан Рогодетер Сноул и тъкмо той го е привлякъл в мероприятието, което можем да докажем със снимки и следи, които са тук на разположение. Това е семейна работа и пиратското начинание очевидно се продължава от племенника.

Джони не им каза, че в току-що показаните снимки има още много неща, които не винаги бяха в подкрепа на неговата теза. Но съвсем ясно този, който бе подтикнал към действие Сноулетер, бе Руф Арсбогър.

— И така — каза Джони, — доказахме пиратските намерения. Флотилията е действала по разпореждане не на своето правителство. Ако имате още съвсем малко търпение, просто ще поискам от Шлейм незабавно предаване на толнепските кораби, след което ще можем да продължим с далеч по-подобаващите ни въпроси за пиратството и споразуменията. Шлейм, би ли повикал който там е командир в момента и би ли му заповядал незабавно да оттегли всички ваши кораби в една равнина, която ще назова…

— Трябва да си луд! — извика Шлейм. — Нашата флотилия има пълно преимущество в небесното пространство, а ти ми казваш да…

— …Помогнеш да се сложи край на едно пиратско начинание — довърши Джони вместо него. — Уважаеми лордове, моля да ми простите, но явно този Шлейм ще отнеме още малко от ценното ви време, преди да се отървете от него. С ваше разрешение, бих искал да довършим тази неприятна работа.

Да, да. Няма начин, продължавай. По-късно ще се занимаем със споразумението. Бяха съгласни. Пратениците на останалите воюващи се спогледаха един друг, леко уплашени. В какво се бяха забъркали?

Двамата малки сиви хора вече не бяха провесили нос.

Но сър Робърт, наблюдавайки Шлейм, знаеше, че той далеч не е свършил. Използва момента да изсъска нещо в радиото си. Даваше заповеди, като че ли ги караше да се самоубият, разбивайки се в земята. Трябва да беше мръднал нещо, защото говореше на психлоски.

Сър Робърт се извини и веднага отиде в контролния щаб, за да ги уведоми какво става. Каза им да бъдат нащрек и да удвоят защитата.

Първият малък сив човек се измъкна от залата и даде заповед на своя кораб да включи двете червени светлини и да смени радио сигнала на: „Внимание! Внимание! В този район в момента се провежда междупланетна, междугалактическа конференция. Всеки кораб или съд, навлязъл в тази зона, ще бъде наказан според междугалактическите закони. Неговото правителство или собственик ще понесат всички санкции, предвидени от закона. Внимание! Внимание! В този район в момента се провежда междупланетна, междугалактическа конференция. Всеки кораб…“

3

Лорд Шлейм никак не бе мръднал. Прекрасно съзнаваше какво прави. В момента прилагаше една дипломатическа максима, която казваше, че когато дипломацията се провали, остават военните средства.

През последните няколко минути му стана ясно, че ако продължава по същия начин, ще загуби. Затова промени целия си план рязко и внезапно.

Времената бяха смутни. Усети, че властта на малкия сив човек се е сгромолясала и нещата не са както преди. Тъй че спокойно можеше да не се съобрази със заплахата от страна на малкия сив човек. Това бе първото събрание на пратеници за годината и той бе напълно уверен, че властта на пратеници и сборни правителства е само привидна и не представлява истинска опасност за Толнеп — всички тези империи и държави бяха прекалено далеч.

Той току-що бе дал на полу-капитан — от днес капитан Сноул — пределно ясни заповеди. Бе използвал кодова дума, известна само на офицери с висок чин и висши служители на толнепското правителство. С определена комбинация от думи можеше да се предаде съвсем друго значение. Освен това бе използвал радио вълна, която бе хипер-недирекционна и бе известна само на толнепите. Улавяха я единствено приемниците на висши офицери и на дипломатическия корпус. На мостика на всеки голям военен кораб винаги имаше приемник, настроен на тази вълна. Имаше и заглушители в случай, че това не се окаже достатъчно стабилно.

Шлейм току-що бе заповядал на Рогодетер Сноул да изпрати корабите на другите воюващи до обектите, защитавани от земните, да събере всички толнепски сили и да поеме с пълна скорост към зоната на конференцията. Заповяда му да не се съобразява с никакви предупреждения на малкия сив човек.

Тъй като основната част от толнепските кораби бяха над Сингапур — доста близо, наистина — щяха да пристигнат след не по-късно от два часа.

В долния край на скиптъра си, противоположно на радиото, Шлейм имаше парализиращ лъч. Трябваше само да извие долния край на скиптъра и всички в залата, освен него самия, щяха да се парализират. Той носеше специални тампони в ушите, които при докосване щяха да преградят ушните мембрани. Цялото събрание зависеше от неговата воля. Трябваше само под някакъв предтекст да ги изкара навън в купата, тъй че и часовоите да попаднат в обхвата на парализиращия лъч и при първия сигнал за пристигането на флотилията да извие скиптъра.

На Толнеп дипломатите се подбираха както по ум, така и по смелост. Щеше да вземе някакво оръжие и ако е необходимо, да си пробие път до контролното табло на защитния кабел със стрелба, след което да го изключи и да пусне своите кораби.

А що се отнася до онзи пулт за управление, изобщо не го бе грижа. За Толнеп щеше да е по-добре да го няма — нация, чиято икономика се гради върху търговия с робство, бе винаги под някаква заплаха и телепортацията много повече бе пречила досега на Толнеп, отколкото й бе помагала.

Той самият бе на такова разстояние от дома, което спокойно можеше да се прелети с кораб. Същото се отнасяше и за останалите воюващи, освен това те щяха да бъдат принудени или да му се подчинят, или да умрат. А за останалите пратеници изобщо не го бе грижа как ще се върнат и изобщо дали ще се върнат. Още повече, мъртвите не говореха — било то пратеници или земни, особно когато бяха погребани.

Естествено, щеше да си направи труд да изтезава този дявол, за да се докопа до процеса на телепортация. Ако междувременно умре, какво от това.

Но най-хубавото в пялата работа бе това, че ако нещо се обърка, щеше да използва собствените аргументи на животното, за да се защити. Ще твърди, че Рогодетер Сноул се е оказал пират и не се е подчинил на заповедта му, а е дошъл тук на своя глава. Можеше да свали и екзекутира Рогодетер Сноул, а флотилията да остане под негово командване. Сноул просто ще бъде пожертван за по-висшето от неговия живот добруване на страната. Това бе съвсем обичайна тактика в дипломатическите среди.

Шлейм можеше дори да унищожи с толнепската флотилия останалите воюващи, ако се наложи.

Планът бе пипнат отвсякъде.

Оставаше му само да измисли как да изкара цялото събрание навън.

Усещаше такава увереност в себе си, че дори не слушаше какво говори дяволът. Каквото да направи, нямаше да му помогне.

Лорд Шлейм търпеливо се облегна назад и с половин ухо слушаше продължилите разговори.

Дипломацията наистина бе изкуство. Но ако се провали, винаги може да бъде заменена с аргументите на силата.

Шлейм докосваше с пръсти дъното на скиптъра.

Напрягаше слух да долови първия рев на моторите на своята флотилия.

4

Забавиха се малко, докато механиците сменят енергийните капсули на атмосферния прожектор.

Пратениците отново заеха местата си, защото Джони се готвеше да говори.

— Скъпи лордове, високо ценя благосклонното ви разрешение да приключим с толнепския въпрос. Истински съм впечатлен от търпението ви. Уверявам ви, че съвсем скоро ще можем да преминем към въпросите, които са в истинската компетенция на такова събрание.

Много добре му идваше влиянието на чинкоските дискове, пълни с любезности от този род. Лордовете, с изключение на воюващите, бяха определено на негова страна.

Джони стоеше изправен под светлината на прожектора. Копчетата му блестяха. Обърна глава към лорд Шлейм и драконът му сякаш помръдна.

— Толнепе — каза Джони с презрение, — имам няколко снимки, направени докато делегатите на конференцията представяха своите пълномощия. Смятам, че някои неща се нуждаят от обяснение.

Шлейм спокойно се бе облегнал на стола. Нямаше и следа от предишната му нервност.

— Продължавай, дяволе — каза той с почти приятен глас.

Джони внимателно го погледна. Откъде това внезапно спокойствие? Дали бе демонстрация на невероятен дипломатически самоконтрол? В крайна сметка, Шлейм бе хитър и добре обучен дипломат.

Джони сръчно докосна нужните бутони и на мястото на светлината от прожектора се появи нова триизмерна снимка. Беше забележителна. Пратениците повдигнаха глави и занадничаха един през друг. В празното пространство пред тях изникна в три измерения цялата система, където планетата Толнеп обикаляше в деветия пръстен. Огромното слънце — двойна звезда с малък спътник, кръжащ по голямата орбита, хвърляше двойни сенки върху голямата система от планети и луни. В психлоската книга с координати името на системата бе посочено като Батафор („Сириус“ в древните книги на хората за съзвездията).

— Това Батафор ли е? — попита Джони лорд Шлейм.

Толнепът се изсмя.

— След като вие сте правили снимката, трябва да знаете. Защо питаш мен?

Джони посочи с жезъла си ховина, който седеше на втората редица.

— Може би кралският пратеник на ховините ще ни помогне. Това системата Батафор ли е?

От известно време насам ховинът съжаляваше, че участва във всичко това. Нацията му бе отдавнашен враг на толнепите и в минали времена бе пострадала много от нападенията им за набавяне на роби. Започна да подозира, че може би ще им изплатят известни обезщетения. Този „дух на Земята“ явно се бе погрижил да изключи другите воюващи, а той самият бе видял възможност да избегне критика, ако тук всичко се провали. А нещата определено отиваха натам. Най-добре да спечели малко точки в своя полза. Не виждаше никаква заплаха.

Той стана и се приближи. Джони му подаде жезъла си с включен лъч на върха.

Ховинът прокара лъча по системата.

— Аз разпознавам и свиделствам, че това е системата Батафор. Това е старото психлоско име. В нашия край наричаме двойната звезда „Туино“, което на ховински език означава „майка и дете“.

Той докосна с жезъла планетния пръстен най-близо до слънцето.

— Това е Джубо, необитавана заради изключителната горещина и гравитационни пулсации.

Бързо посочи втория, третия, четвъртия и петия пръстен.

— Тези също имат имена, но не са важни. Не са населявани, защото непрестанно са подложени на земетръси и волканична дейност.

Посочи шестия пръстен — планетата, която бе почти изцяло скрита от двойното слънце.

— Това е Тортут, минна планета на психлосите. На времето е имала свое население, но са били унищожени.

Ховинът въпросително погледна към хокнера.

— Скъпи лорде, имаш ли нещо против да продължа?

Хокнерът повдигна рамене и напрегнато се засмя.

— Тъй като вече каза достатъчно, скъпи лорде, можеш и да споменеш какво е собственост на Хокнер!

— Много добре — продължи ховинът. — Седмата планета се нарича Холобан, част от Хокнерската Конфедерация. Осмата планета е Балор, една от нашите ховински планети.

Той насочи лъча надолу и погледна към лорд Шлейм. Но той просто повдигна рамене и каза:

— От теб ще стане превъзходен лектор по астрономия, лорде на ховините. Пропусна част от фауната и флората, но няма значение, продължавай.

Ховинът насочи показалката към деветия пръстен.

— А това, мога да свидетелствам, е Толнеп. — Пристъпи още по-близо. — Да, тези точки около него са петте луни, макар че едната не се вижда от този ъгъл. Толнеп е забележителна планета заради луните си, тъй като в тази система почти няма планети с повече от една луна. Заради състава им, отразителната способност на луните е доста особена. Двойното слънце излъчва нормалния светлинен спектър, но при отразяването му от луните светлината се измества в горната зона на спектъра. Толнепската цивилизация предпочита да работи на лунна светлина и да спи по време на директната слънчева светлина. Говори се, че не са туземци…

— О, пощади ни, пощади ни — каза лорд Шлейм. — След малко сигурно ще ни кажеш, че толнепите се люпят от яйца! Внимавай, ховине!

Някои от безпристрастните пратеници се засмяха. Шлейм пак печелеше благоразположението им.

— Десетата планета — продължи ховинът — е психлоска миньорска планета, Тунг. Някога е имала население, но то постепенно е било премахнато от толнепите преди идването на психлосите. Единайстата…

— Много ти благодаря, лорде на ховините — каза Джони. — Много ни помогна.

Ховинът понечи да се върне на мястото си, но Джони го спря. Натисна друг бутон.

Във въздуха като с магия се появи ясен изглед от града. Сякаш се намираха в открито пространство над него.

— Това е Крид — каза ховинът. — Толнепската столица. Много лесно се познава — виждате ли как улиците лъкатушат и се преплитат? — Върна се и пак взе показалката. — Това е Домът на Плячката, законодателния им център. Виждате ли как отделните му части се извиват и пак се връщат. Това е типично за толнепската архитектура. Това е Грат, известният им обществен парк и тържище за роби. Този скален хълм с дупките в него е…

— Благодаря ти — прекъсна го Джони. — А ето и това, за което ще ни бъдеш най-полезен.

Натисна един бутон и снимката се смени. Снижи се надолу към парка и пратениците имаха усещането, че падат свободно надолу. Паркът оставаше неподвижен, но всичко около него се клатеше надолу-нагоре, сякаш беше гигантски пумпал. Камерата застана стабилно. Сега показваше само парка.

Виждаха се дългите блокове на тържището за роби, удобните места и ложи за купувачите. Но най-забележително бе огромният циферблат на часовник, поставен на края на хълма.

— Часовникът — каза Джони.

— А, да, часовникът — ховинът въздъхна и хвърли поглед към лорд Шлейм, но той спокойно седеше и се усмихваше изпод очилата си, галейки с пръсти скиптъра си. — Говори се, че часовникът е построен от кости на роби. Зъбните колела са изработени от огромно количество кости. През стъклата се вижда как се въртят. Говори се, че за построяването на онази граница са убити петдесет и осем хиляди жени роби…

— Имах пред вид какво показва часовникът — намеси се Джони. — Написано е на толнепски и предполагам, че можете да го прочетете.

— А, — възкликна ховинът, доволен, че Джони го прекъсна. Боеше се да не би лорд Шлейм да се нахвърли срещу него. — Часът и датата. Наистина познавам толнепската бройна система. Снимката е направена преди около два часа. — Погледна часовника си. — Ако трябва да бъда точен, преди един час и петдесет и една минути. Направили сте я днес, с телепортационното устройство? — Вгледа се с учудване. — Няма друг начин.

— Покорно благодаря — каза Джони.

Взе показалката от ховинския лорд, който тръгна към мястото си. Погледна толнепа някак уплашено.

Джони натисна друг бутон. Появи се толнепската планета заедно с петте си луни. Снимката бе забележително детайлна.

— Лорд Шлейм, това планетата Толнеп и луните й ли са?

Шлейм се засмя.

— Няма смисъл да отричам, нали така? Да, дяволе, няма нужда човек да е професор по астрономия като нашия приятел ховина, за да разпознае Толнеп и петте й луни — отново се засмя безгрижно.

— Много добре — каза Джони. — Тогава, като жител на Толнеп и без съмнение привързан към луните й, би ли ми казал коя ти харесва най-много.

Това внезапно отклонение постави Шлейм нащрек. Досега не следеше с особено внимание спектакъла. Флотилията щеше да се позабави още малко, но бе възможно да изпратят някой от корабите напред. Погледна часовника си. Попипа дъното на скиптъра. Усилено мислеше как да изкара пратениците навън, тъй че с едно завъртане на скиптъра да парализира и тях, и стражата.

— Ами боя се — каза Шлейм, — че у дома ме занимават доста по-сериозни неща от това да седя и да съзерцавам луните.

— А коя харесваш най-малко? — упорстваше Джони.

— О, без значение коя — отвърна Шлейм.

Джони се усмихна. Драконът върху шлема му блесна и сякаш помръдна, когато Джони се обърна към пратениците.

— Тъй като лорд Шлейм няма определени предпочитания — каза Джони и протегна ръка с лъча-показалка, — ще изберем тази. Азарт! — И той я посочи със светлинния лъч. — Забележете особените, подобни на кратери форми, тези пет елипси, които отличават тази луна.

Шлейм изведнъж се смрази. Азарт! Под повърността му лежаха огромните работилници и хангари на цялата толнепска флота. Местните товарни кораби караха там частите на въздушните кораби и на Азарт ги сглобяваха. Мощните неатмосферни кораби на Толнеп дори не можеха да излетят от повърхността на планетата. Преди всяка доставка на материали или екипаж цялото небе буквално биваше преравяно за чужди разузнавателни кораби. Преди всяко изстрелване на космически кораб от самия Толнеп излитаха шпионски самолети и сканираха небето. Функцията, която изпълняваше Азарт, се пазеше в строга тайна. Как се е добрал този дявол до такава информация? Или просто е налучкал? Шлейм усети как става напрегнат.

Но в този момент изведнъж всичките му грижи се разсеяха. Дяволът със странния звяр на шлема каза:

— Мога ли да помоля всички лордове да ме последват навън? За ваше удобство са поставени столове. Смятам, че демонстрацията ще ви се стори много интересна.

Току-що дяволът по най-тъпашки начин бе разрешил проблема на Шлейм.

5

Лорд Шлейм изостана зад всички, за да се убеди, че никой не е останал в залата. Бе забелязал, че помещението има врата с ключалка. Понеже остана последен, беше съвсем естествено да я затвори и врътне ключа. Така вратите, които трябваше строго да наблюдава, ставаха с една по-малко. Освен това ще знае със сигурност, че никой няма от любопитство да се пъхне в почти изцяло шумоизолираната зала и да го изненада.

Всички пратеници излязоха. Тъй като бе в дъното на стаята, бе естествено да излезе последен. Дяволът бе изчакал останалите и също излезе. Малкият сив човек бе навън.

Но този проклет домакин! Възрастният мъж в шарените китайски дрехи бе събрал някакви книжа, които бяха на пода около стола му. Разбира се, списъци на гостите! Явно някой бе паднал зад стола, защото той го търсеше. Най-накрая го откри и започна да го чете. Вероятно се упражняваше в произнасянето на по-трудните имена. Тъй че, Шлейм трябваше да се престори, че бе изгубил нещо и се рови в джобовете си да го търси. Напрегнато чакаше домакинът да излезе. Явно той не го бе забелязал, защото спокойно си седеше, прокарваше пръст по списъка и мърмореше нещо. Няма що, страхотно време за репетиции, кисело си помисли Шлейм. След няколко минути ще забележат отсъствието му. Но трябваше да бъде сигурен, че стаята е празна. Лъчът едва ли можеше да проникне вътре. Освен това може би вътре има екрани — огледа се. В единия от ъглите горе имаше някакво устройство. Възможно ли е да е камера? Трудно бе да се каже. Осветлението не бе достатъчно. Прожекторът може би също е камера. Не, най-добре да изчака, да не би някой да се намести вътре.

Най-после! Домакинът тръгна по пътеката към вратата с плавна походка, като продължаваше да си мърмори имена. Шлейм тръгна след него.

Толнепът почти бе стигнал до вратата, дори се протегна да я затвори, когато домакинът спря.

Лорд Шлейм, застанал почти на изхода и изцяло погълнат от вратата, забеляза двама механици. Бяха същите, които внесоха прожектора. Бързаха да го преместят.

Сблъсъкът бе внезапен и силен.

Скиптърът изхвърча от ръката на Шлейм.

Единият от механиците мярна зъбите му точно пред лицето си и повдигна ръка. Толненът нямаше никакъв шанс да я спре и тя се стовари върху устата му.

Последва неизбежна реакция. Ухапа го! Ухапа го силно, после още и още, яростно съскайки проклятия!

Механикът отскочи назад с вик. Политна, притиснал ръкав към тялото си с другата ръка и изчезна в някакъв коридор.

Вторият механик ужасено мрънкаше извинения на някакъв неизвестен език. Китайски? Посегна и вдигна от пода някакъв златен предмет и с трепереща ръка го подаде на Шлейм.

Шлейм го сграбчи. Веднага провери с ръка дупките на върха на скиптъра и пръстените върху долната част. Въздъхна с облекчение. Поне скиптърът бе здрав!

Домакинът му изтупваше дрехите с отчаяни извинения. Махна нетърпеливо към втория механик, той чак тогава се окопити и изкара количката с прожектора.

Шлейм отстъпи назад и се престори на обиден. Най-накрая залата остана празна и той успя да я затвори и заключи, без загриженият домакин да забележи.

Доктор Алън и една сестра свалиха якето на китайския „механик“ в болницата. Действаха много внимателно. Доктор Алън хвана подплатения ръкав и без да го докосва, отряза го от якето и го пусна в една кана с широко гърло. По плата се виждаха капки отрова, която бавно се изцеждаше от подплънката.

Доктор Алън прегледа ръката. Каза на психлоски:

— Няма и драскотина. Добре, че сложихме кожената подплата. Постъпи много смело, Чонг-уон.

Вождът не обърна внимание на комплимента. Хвърли на пода тънък нож и малък лъчев пистолет.

— Ножът му бе скрит отзад на гърба, а пистолетът бе в ботуша. Сметнах, че не е лошо да му приберем и тях.

— Сигурен ли си, че не носи и нещо друго? — каза доктор Алън. — Не ми се ще да кърпя още някоя дупка в Джони.

— Няма нищо друго — каза Чонг-уон. — Най-много да фрасне някой по главата със скиптъра.

— Сигурен съм, че Джони ще избегне удара, ако се стигне до бой. Този лорд Шлейм е много опасно същество. — Посочи с ръка каната, където беше ръкава. — Сестра, прибавете го към колекцията, за да го използваме като противоотрова.

6

Полковник Иван лежеше в тъмното. Върху пясъчните торби, натрупани пред него, лежеше огнемет. Беше на първия завой на подземните коридори, които се преплитаха в лабиринт долу в базата. На всеки следващ завой зад него също имаше укрепления и защитници.

Брадата му беше опърлена. Ръцете му бяха покрити с мехури от изгаряния.

На петдесет стъпки пред него бе вратата на главния вход, от закалена стомана. Беше нажежена от обстрела. На всеки няколко секунди се чуваха изстрели.

Беше прибрал самолетите вътре в базата. Кога беше това — вчера? Горивото и мунициите бяха свършили и нямаше никаква полза да остават горе във въздуха. Пилотите бяха пръснати зад укрепленията.

Антената на радиото им вече не работеше. Май също от вчера. Струваше му се, че е било преди половин година.

Всяка мина, която бяха поставили отвън, вече бе експлодирала. Бяха хиляда. И макар че земята пред входа бе плътно покрита с обезобразени странни трупове, това не спря атаката.

Вратата се нажежаваше все повече. На места червеното бе преминало в синьо. Колко ли щеше да продължи това? Колко дълго щеше той да издържи на невероятната горещина, идваща от вратата?

Зачуди се какво ли прави сега маршал Джони.

Вождът на клан Фергус лежеше на здравата си страна и гледаше към лицевата страна на скалата. Нямаше отстъпление. Зад него тунелът минаваше в пещера.

Беше им останало само едно годно оръдие за противовъздушна стрелба. Вече не го използваха, за да стрелят във въздуха. Бяха го насочили към мястото, откъдето бе най-вероятно врагът да атакува укрепленията им.

Огнената буря в Единбург продължаваше да бушува и ревът й заглушаваше стрелбата на оръдията. Колко ли още можеха да горят старите сгради?

Само до преди няколко минути мислеха, че са спрели врага. Високо, високо отгоре се виждаше нов кораб. Беше пристигнал току-що и пращаше надолу самолет след самолет, пълни с войска.

Над Единбург в момента бе останал да лети единствено Данълдин. Ето го, пристига от посока на Корнуол, където бе отишъл да зареди гориво.

Защо не бяха послушали Мактайлър, който искаше да евакуират всички в старата мина в Корнуол? От сантименталност към Единбург. Е, сега от Единбург щяха да останат само пепелища.

Вълна вражески трупи се събираше и се готвеше да нападне другия вход. Надяваше се Данълдин да оцелее. Шотландците, ако изобщо някой е останал жив, ще имат нужда от него. Вождът на клан Фергус не мислеше, че самият той ще има нужда от Данълдин. От едната му страна течеше твърде много кръв.

Чудеше се какво прави сега Мактайлър.

— Стреляйте отниско по първата вълна — каза той на артилериста. — Не спирайте, докато има муниции. Поне ще си спечелим слава!

Шотландският офицер в Сингапур се обърна към заслепения от светлината комуникатор и свали инфрачервените си очила.

— Не разбирам — каза той.

Толнепските артилеристи ги обстрелваха с оръдия, за да пробият дупка в атмосферния щит на север. Струваше им твърде скъпо. Бяха изгубили дванайсет танка, докато упорстваха. Но една група толнепи се бяха втурнали към далечния кабел и преди да успеят да ги спрат, пробиха широка дупка под него, макар че това струва живота на петима пехотинци.

Шотландският офицер бе абсолютно уверен, че следващата вълна атакуващи ще достигне до електроцентралата, ще изключи захранването и ще ги остави без никакво прикритие.

Но те внезапно се бяха оттеглили.

През последните двайсет минути се занимаваха само със събиране на ранени и спасяване на съоръжения. Товареха ги в корабите, макар че земните бойни самолети и оръдия не ги оставяха на мира.

А сега се извисиха извън обсега им.

Толнепската флотилия кръжеше отгоре в небето. Преди няколко минути пилотите от противовъздушната отбрана докладваха, че всички кораби на останалите воюващи са се оттеглили — единият отлетял за Единбург и още три — за Русия. Сега горе бяха останали само толнепи.

— Тръгват си! — каза шотлнадският офицер.

Мината в Сингапур наистина бе изиграла ролята на примамка, която да отклони вражеските сили. И доста време нямаха почти никакви загуби, докато нападателите пострадаха тежко.

Докато наблюдаваше, се оттегли и последният им самолет. Не бяха оборудвани с херметически изолирани врати, за да могат да ги последват извън атмосферата.

В момента самолетите се приземяваха. Когато и последният кацна и моторът му угасна, настъпи тишина, която след цялата дълго продължила шумотевица усетиха болезнено. Чуваше се само пукането на атмосферния кабел.

В далечината на юг и на изток над древните останки от Сингапур се стелеше гъст черен дим.

— Корабите се насочват на запад! — извика по радиото офицерът от противовъздушната отбрана. — Леко на югозапад.

— Скорост? — попита шотландският офицер.

— Все още ускоряват. Чакай. Ще го изчисля. При този курс ще пристигнат в мината в Кариба. Сигурно нямат достатъчно запаси слънчева енергия, защото скоростта им е около две мили в секунда. Ще бъдат в Кариба след… трийсет и седем или трийсет и осем минути.

Шотландският офицер каза на комуникатора:

— Предупреди щаба в Кариба да очакват компания.

Пушеците около тях показваха какъв ад може да сее толнепската флотилия. Ако не беше защитния кабел, досега да са се превърнали във въглен поне десет пъти.

Някъде пееше птичка. Звучеше странно сред всички тези овъглени развалини.

Шотландският офицер се чупеше какво прави сега Джони. Каквото и да правеше, най-добре веднага да тръгнат към Кариба. Боже, как беше уморен. Тези толнепи играеха грубо! Ако така внезапно не бяха решили да се оттеглят, всички защитници на мината край Сингапур щяха да бъдат изклани за двайсетина минути при изключен кабел. Да, най-добре да идат в Кариба.

7

Нужно бе известно време, за да се настанят пратениците отвън. Някои трябваше да си сменят дихателните капсули, други поискаха да хапнат, трети решиха да се разходят и поогледат отвътре купата. Бяха любопитни, но приятелски настроени. Един дори бе стигнал до там да се пазари с един китаец от селото, защото искаше да купи кучето му. Никога преди не беше виждал куче и му хареса, особено след като го залая. Не разбираше защо китаецът, който не говореше психлоски, му отказва. Пет хиляди кредита бяха много пари. С тях на Сплендорф, неговата планета, човек можеше да си купи къща с ферма.

Но сега всички бяха насядали по столовете, в това число и лорд Шлейм, който доста бе поскитал наоколо, неизменно с опряна на скиптъра брадичка.

Беше нощ. Платформата се осветяваше с миньорски прожектори. Пратениците бяха насядали по пейки и столове, наредени в полукръг извън опасния район на големия метален квадрат. Някои продължаваха да говорят помежду си, но не от скука.

Джони седеше по средата на платформата и някои се зачудиха дали няма да се изпрати някъде. От прожекторите копчетата му грееха, а съществото на главата му оживяваше. Това бе интересно дори за един отегчен лорд.

— Скъпи лордове — обърна се към тях Джони, — искам още веднъж да се извиня за това, че ви задържаме тук. Но за да решим въпроса с Шлейм, боя се, че ще трябва да направим демонстрация. Това е демонстрация на прекомерен апетит. Позволявате ли?

Всички с изключение на лордовете на воюващите и Шлейм се засмяха. Демонстрация на апетит. Дали не беше някакво състезание по надяждане? Бяха ги виждали преди. Но да, при всички положения, продължавай.

Джони удари два пъти жезъла в ръката си. От сенките изскочиха двама механици с богато украсена миньорска количка.

Върху нея седеше дракон като този на шлема на Джони. Беше дълъг пет стъпки. Имаше крила. И врат. И главата му беше свирепа, със зяпнала зъбата уста, святкащи червени очи и рога. Цялото му туловище от главата до опашката бе покрито с шипове. Златолюспест дракон с огненочервена уста.

Механиците сякаш искаха да го свалят от количката, но Джони им махна предупредително, сякаш драконът щеше да ги ухапе.

Шлейм се изхили. Макар че бе изцяло погълнат да слуша и наблюдава и почти не обръщаше внимание на това какво прави и говори Джони, Шлейм не се сдържа и се обади:

— Това не е жив звяр! Направен е от глина и е боядисан! Тук наоколо има още много такива — и той посочи към недовършените постройки, край които лежаха непоставени дракони. — Това е само празен образ!

Театър, боже мой! Нима този глупак си мислеше, че лордовете са деца!

Но лордовете го погледнаха неодобрително заради това, че се е намесил. Пратеникът зад него дори се наведе напред и каза:

— Тихо!

Шлейм се обърна да го огледа. Беше внушително същество, чиято генетична линия вероятно идваше от дървета. Кожата му наподобяваше кора и косата му приличаше на листак. Ръцете му бяха около една стъпка в диаметър. Шлейм реши специално да го наблюдава, когато направи своя ход. Оставаше още съвсем малко време.

— Простете на лорд Шлейм — каза Джони. — Той изживя известен стрес и не вижда много добре.

Сега бе ред на лордовете да се изхилят.

— Звярът върху количката — продължи Джони — се нарича дракон. Ако погледнете към пулта за управление ей там, ще видите майка му.

Лордовете обърнаха очи към по-големия дракон, увит около пулта. Засмяха се. Майка му!

Сър Робърт седеше до вратата на контролното помещение. Зад него бе Сгормълонг, който размахваше някакви сводки и спореше със сър Робърт на нисък глас. Но сър Робърт отрицателно клатеше глава. Накрая каза на висок глас:

— Остави момчето на мира! — И Стормълонг се прибра вътре.

Тази случка не остана незабелязана за Лорд Шлейм. Някой бе докладвал за приближаването на флотилията. Може би ще му се наложи да действа по-бързо от планираното. Изостри ухо към небето. При пристигането си трябваше да изстрелят нещо в атмосферата, което той да чуе. Това бяха инструкциите му.

— А сега благоволете да забележите — каза Джони, — че драконът в количката е различен от този върху моя шлем. — И той посочи към челото си. — Този малкият е нахранен.

Да, малкият дракон наистина имаше в устата си малко топче. Малко, кръгло, бяло топче.

— А този върху количката е гладен! — каза Джони. — Можете да отбележите тези факти за колекциите от флора и фауна в света. Това е Имперски Дракон! Храни се с луни и планети!

Шегата им хареса. Управниците винаги изяждаха планети и звезди. Имперска диета! Схващаш ли? Страхотна шега. Пратениците се засмяха. Разбраха, че наблюдават алегория. Умно.

Джони пак махна предупредително на механиците и успокоително погали дракона по главата. След това изведнъж пъхна ръце под врата и корема му, както ловеше с изненада диви зверове и направи няколко крачки назад с дракона. Доста тежък беше!

Механиците взеха количката и изчезнаха. Шлейм внимателно ги следеше, доколкото можеше да вижда под сенките. А, само се скриха и наблюдаваха. Добре, няма проблеми, като включи парализиращия лъч.

Джони бе оставил дракона в средата на платформата. И направи нещо изключително интересно. Наведе се над главата на дракона и му прошепна нещо в ухото.

— Много добре — каза на глас след това. — Знам, че си гладен. ТЪЙ ЧЕ, ИДИ ДА ИЗЯДЕШ АЗАРТ!

Без да забележи никой, Джони се пресегна към дракона откъм тази страна, която пратениците не виждаха и след като чу тихия глас на Ангъс „Сега!“, дръпна ръчката на часовниковия механизъм на бомбата в кутийка. Беше оставена в празния търбух на дракона и предврително нагласена за 5 минути. С нокъта на палеца на другата ръка проби капачето на една пушечна бомба, каквото използваха в мините, за да проследяват въздушни течения долу в шахтите.

Бял дим започна да излиза на талази от устата на дракона. Изглеждаше свирепо!

Джони слезе от платформата. Ангъс натисна бутона за изстрелване. Джони насочи жезъл към дракона.

— Върви. И не се връщай, преди да си изял Азарт! Хайде!

Жиците зажужаха.

Драконът, заедно с целия дим, потрепери и изчезна.

Обратният удар бе много слаб.

Джони погледна часовника си. Имаше още три и половина минути.

Върна се на платформата. Имаше един много, много студен участък там, където пространството бе съвпаднало с леденото пространство на Азарт.

— А сега, скъпи лордове, има ли някой от вас пиктофон, на който се доверява? — попита Джони. — Не искам да използвам нашите, тъй като може да не им повярвате. Искам да взема на заем пиктофон, който може да бъде запечатан и никой да не може да подправи нишо.

Двамата механици се втурнаха и оставиха върху платформата жирокаса от един разузнавателен самолет. Джони помоли лорда от Фаулджопан да постави пиктофона в жирокасата. Лордът погледна пулта да се увери, че никой не натиска бутоните, погледна и към стълбовете да види дали не жужат жиците и се приближи до средата на платформата. Остави пиктофона в плота на жирокасата и както го бе помолил Джони, я заключи. Слезе от платформата.

Джони погледна към часовника си. Бяха минали седем миути. Драконът бе свален точно на повърхността на Азарт. Бомбата би трябвало да е експлодирала преди две минути. Със следващата телепортация трябваше да изстрелят пиктофона над луната, малко встрани.

— Сега! — каза Ангъс.

Жиците зажужаха.

Пиктофонът и касата потрепнаха и изчезнаха.

Нямаше обратен удар.

Цифрите на часовника на Джони бързо се сменяха. Трийсет и девет секунди.

Жуженето промени тон. Въздухът на платформата потрепна.

Появиха се пиктофонът и жирокасата.

Жуженето спря.

Имаше лек обратен удар.

Двамата механици дотичаха с количката, върху която седеше прожектора, тъй че да застане между пратениците.

— А сега ако позволиш, скъпи лорде — каза Джони на пратеника на Фаулджопан, — искам да те помоля да вземеш пиктофона, да го разпечаташ и да го отнесеш до прожектора. И моля те, за да сме абсолютно уверени, че това е твоят диск, запиши накрая няколко думи. След това провери дали в апарата няма друг диск или следа и постави твоя вътре. Ако обичаш.

Лордът на Фаулджопан направи всичко според указанията. Само каза:

— Пиктофонът е ледено студен.

Джони стаи дъх. Знаеше доста добре какви поражения е посяла бомбата. Но не можеше да бъде абсолютно уверен. Моментът бе критичен.

Натисна дистанционното управление. Прожекторите угаснаха. Картината от пиктофона се появи.

В тъмното пред тях стоеше триизмерно изображение на Азарт. Виждаха се петте елипси, по които се разпознаваше.

Тъй като бяха свикнали на бомби и експлозии, пратениците почти с безразличие очакваха да видят някаква висока кула прах и отломки. Повечето от тях дори не вярваха, че и това ще стане. Джони се бе държал толкова спокойно, толкова любезно. В никакъв случай не бе войнствено настроен.

В първия момент не забелязаха нищо странно. След това с напредването на картината от пиктофона се показа дупка. Дупка, появила се в горната дясна част на Азарт. Просто дупка. Не, имаше и малко черно по краищата й.

Шлейм, наострил слух към небето, почувства лека тревога. Какво в името на петдесет дявола става тук? Но се успокои. Бомбите правеха бум! Нямаше бомби, които просто правеха дупка и нищо повече. Картината свърши и се чу гласът на лорда на Фаулджопан: „Това е гласът ми“.

— Театър! — извика Шлейм. — Занимавате се с глупости!

— Скъпи лордове — каза Джони. — Носи ли още някой пиктофон, който мога да използвам за малко?

Да, лордът на Дом имаше. Отиде да го донесе и повториха същата процедура.

Ангъс коригира времето, прати пиктофона под нов ъгъл и го върна.

Лордът на Дом, малко уплашен, тъй като си представяше какво би могло да се случи с хиляда и двестата свята на неговата република, бе с леко треперещ глас, когато се записа.

Джони натисна бутоните.

В тъмнината пред тях се показа Азарт.

Около една стотна част от луната се бе превърнала в дупка, обградена от гъсти черни облаци. И точно преди края на картината, долу в ляво изглеждаше така, сякаш в кората се бе отворила врата, която не бе част от разрастващата се дупка.

Спотаени възгласи на ужас се разнесоха сред присъстващите. Но Джони нямаше намерение да изпусне положението от контрол.

— Виждате, скъпи лордове, драконът наистина е бил гладен — леко се засмя. — Но освен това той е и много послушен дракон. Казах му да изяде луната и той изяде Азарт. Наистина с него нямам никакви проблеми.

Ако ги бе залял с ледена вода, ефектът нямаше да е толкова смразяващ. Очите им се впиха в него с растящ ужас.

Шлейм наруши тишината. Беше се сетил, че разполага с нещо, което ще гарантира успеха му. В кошницата си имаше резервно оръжие, както и пиктофон. Преди малко бе попипал в ботуша си и откри, че оръжието му е изчезнало. По дяволите този валет. Ховинските роби не ставаха за нищо.

— Да ти кажа ли какво правиш в момента? — обади се той. Пращаш този пиктофон до някакъв модел, който предварително си оставил някъде в планините. И имаш хора, които го обработват както ти е угодно. Ти си измамник!

Шлейм наистина си вярваше. Но трябваше да е напълно убеден, преди да започне да действа решително.

— В кошницата ми също има пиктофон.

— Донеси го — каза Джони.

Шлейм се втурна към апартамента си. Набързо прерови кошницата си. А, вътре имаше не само резервно оръжие, ами и резервен скиптър с парализиращ лъч, скрити на дъното. Можеше да остави единия под стола си, а другият да вземе със себе си, когато тръгне да изключва захранването. Ха-ха! Три гранати! След като включи парализиращия лъч, ще хвърли една в контролното помещение, а двете ще използва, ако някой изскочи от другите врати. Чудесно! В крайна сметка, на ховина роб му се размина измъчването. Добро момче.

Шлейм занесе цялата кошница до мястото си и я постави на земята. Внимателно я отвори, за да не могат да видят какво има вътре и извади пиктофона. Беше различен тип и модел, но работеше с дискове.

— Дяволе — каза Шлейм. — Сега ще бъде сложен край на измамата ти. Няма как да знаеш, понеже не си жител на свястна планета, че на обратната страна на Азарт има огромен диамант с фар. Направен е от хипервълнов материал, за да служи като навигационно съоръжение и идентификационен белег. Практически никой не знае за него, освен флотските офицери. Стандартните ви пиктофони не могат да го уловят. А и нямате такъв, който улавя и хипер спектъра, и видимата светлина. Този пиктофон ще улови диаманта и фара. Вашият — не. Тъй че, естествено, на фалшивите ви модели нямате нищо подобно. На път съм да те изоблича като измамника на всички времена!

Звучеше самоуверено. Но преди да унищожи онова устройство, искаше да знае със сигурност дали това бе макет някъде в планината или наистина беше Азарт. Ако беше Азарт… дали може да разчита да разбере от мъченията тайната на телепортирането? Какво оръжие само!

Отиде до платформата, остави своята камера в жирокасата, запечата я и слезе от платформата.

Ангъс бе чул всичко. Промени координатите така, че камерата да обхване както обратната страна на Азарт, така и дупката.

Телепортира я и я върна обратно и когато обратният удар замря, лорд Шлейм се втурна към нея и провери дали нещо не е пипано. Всичко бе както го бе оставил.

Върна се при прожекционния апарат. Провери много щателно дали не е сложен друг диск. Записа върху своя „Това е лорд Шлейм“ и го вкара в машината.

Като че ли долови далечно бръмчене на мотори във въздуха.

8

Лорд Шлейм чувстваше, че нямаше да има никакъв диамант и никакъв фар на снимката, която щяха да им покажат след малко.

Те бяха видими само за толнепски очи и можеха да бъдат заснети само със специално пригодена толнепска камера. Ще използва момента, за да отвлече вниманието на останалите.

Да! В небето се чуваше слабо бръмчене на мотори. Флотилията ще бъде тук след няколко минути. Правилно бе разпределил времето си. Колко умно от негова страна. Но нали си бе заслужил репутацията на опасен дипломат. Много опасен при това.

Приближи се до стола си и провери дали достига кошницата. Погледна събраните пратеници. Всички напрегнато протягаха шии, чакайки да видят снимката. Съвсем не бяха нащрек. Дяволът седеше пред всички и не бе скриван от прожекционния апарат.

Шлейм докосна с пръст долната част на скиптъра.

— Покажете последната снимка от измамния ви макет! — подигравателно каза Шлейм.

Джони натисна бутоните. Светлината угасна и се появи триизмерна картина на Азарт.

Беше от различен ъгъл. Показваше обратната страна на луната и част от лицевата. От филтрацията имаше леко синкав оттенък, но без съмнение бе Азарт. Изглеждаше така, сякаш се носи спокойно между тях.

Точно в центъра безпогрешно можеха да се разпознаят диаманта и фара, знака на Толнеп.

Шлейм зяпна от учудване. Нямаше измама. Това наистина бе Азарт.

Единият от краищата на диаманта трябваше да сочи към вратата на хангар. Точно в този момент вратата му се отвори. Огромна, зееща дупка на пещера, изкопана от толнепите.

Луната се бе свила още повече. Приличаше на гигантски синкав балон, безпощадно притиснат от едната страна. Натискът ставаше все по-голям и свиването — все по-бързо.

Потъналата част се запълваше от нешо, което приличаше на черен газ.

След това от грамадната зееща врата бе изстрелян военен кораб! Макар че сигурно се движеше с огромна скорост, заради голямата му маса изглеждаше, че едва пълзи. Толнепски военен кораб от поне трийсет хиляди тона се опитваше да избяга в космическото пространство.

Но бе твърде късно. Явно вече бе засегнат от силите на разрушение, цялата му задна част бе всмукана навътре и изчезна.

Пред смразените погледа на пратениците целият кораб бе изяден от опашката до пода и металният му корпус се превърна в черни газове.

Започнаха да се отварят други врати на хангари.

Но записът стигаше дотук. Един последен облак черен газ от отчаяната разруха на кораба и се чу гласът на Шлейм: „Това е лорд Шлейм“.

Шлейм изписка. След това действа светкавично.

Запуши тъпанчетата си. Скочи. Завъртя долния пръстен на скиптъра си, бързо като картечница от ляво на дясно, за да ги смрази всички.

— Парализа! — изкрещя толнепът. — Не мърдайте! По дяволите, не мърдайте!

Не действаше достатъчно бързо! По-далечните пратеници започнаха да падат по очи.

Грабна другия скиптър от кошницата. Завъртя долния пръстен и го размаха около себе си, за да обхване и часовоите.

Не падаха достатъчно бързо.

Шлейм се наведе към кошницата и извади трите гранати. С цялата си сила, която никак не бе малко, запрати едната през отворената врата на контролния щаб. Хвърли една към входа за купата. А третата захвърли към дявола.

Още докато гранатите бяха във въздуха — с такава бързина действаше — той бе извадил оръжието от кошницата. Прицели се към дявола — право в главата му от трийсет стъпки. С радост натисна спусъка.

Не стреля.

Лорд Дом, бълбукащо същество от предимно течен свят, скочи на крака и се завтече към него.

Шлейм високо вдигна пистолета си, като се готвеше да го стовари върху Дом и да го разпльока. Толнепите бяха физически по-силни от всички присъстващи.

Джони хвърли брадвичката си като свистяща стрела. Твърдият й тъп край смаза очните филтри на Шлейм.

Лорд Браул, масивният дървоподобен пратеник, който преди бе седял зад него, обви около Шлейм широките си една стъпка в диаметър ръце и го стисна така, че кокалите му проскърцаха.

— Дръж го неподживен! — извика лордът на Фаулджопан. — Не му позволявай да докосва тялото си!

С удар на китката си фаулджопанът произведе отнякъде човкоподобен нож и пристъпи към Шлейм.

Толнепът се бореше, но огромните ръце здраво го държаха. Фаулджопанът огледа с капкоподобните си очи врата на толнепа.

— А, — най-накрая възкликна. — Ето къде е скрита капсулата!

Ножът му леко потъна и започна да реже. Започнаха да капят сиви капки толнепска кръв. Фаулджопан стисна раната и една крехка стъклоподобна капсула изскочи от нея. Беше непокътната.

— Капсулата му за самоубийство — каза фаулджопанът. — Трябваше само да се удари по врата от тази страна и щеше да е мъртъв. — Погледна укорително към Джони. — Ако го бе улучил с онази хвърчаща пръчка по врата, нямаше да имаме заложник!

Джони за пръв път заподозря, че нещата няма да се развият по неговия план и не вървят на добре.

Фаулджопанът се обърна към другите, които се бяха струпали около тях. Извика с крякащия си глас:

— Каква е волята на делегатите на тази конференция? Трябва ли този пратеник да бъде задържан от конференцията и осъден?

Замислиха се. Мислеха дълбоко. Гледаха се един друг. Някой подметка нещо за Член 32.

Джони само мислеше как да ги вкара вътре и да сложат край на войната, още сега. Нима тези лордове не разбираха, че умират хора? А що се отнася до Шлейм, та нали всички видяха, че използва оръжия? Но беше попаднал всред дълбокомислените идиотщини, с които се славеха правителства и съдилища. От небето дори се чуваше усилващо се бръмчене, което застрашаваше собствената им безопасност.

— Предлагам да го осъдим според всички правила — обади се един от лордовете отзад.

— Всички ли са съгласни? — провикна се друг. Всички невоюващи извикаха „да“, а воюващите казаха „не!“.

— Значи обявявам — каза лордът на Фаулджопан, — че пратеникът на Толнеп е задържан от конференцията и трябва да бъде осъден по Член 32 за физическа разправа с членовете на конференцията!

Ревът в небето се чуваше съвсем силно. Джони си проправи път през тълпата и застана точно пред толнепа. Размаха един скиптър пред лицето му.

— Това ли търсеше, Шлейм? Това е истинският. Другите бяха копия, които ние направихме. Залъгалки, както и останалите ти оръжия.

Шлейм се бореше и крещеше.

— Донесете ми някаква верига — извика фаулджопанът.

Джони се приближи до лицето на толнепа. Но фаулджопанът опипваше зъбите му, за да провери дали няма друга капсула, която да захапе. В момента, в който свърши, Джони отново каза на толнепа:

— Шлейм! Кажи на капитана си горе да се оттегли! Говори или ще ти натикам радиото в гърлото!

Лорд Дом се опита да отблъсне Джони.

— Това е затворник на конференцията! Не можеш да говориш с него, докато не бъде осъден. Член 51 от правителствените разпоредби за съдилищата…

Джони успя някак да се овладее.

— Лорд Дом, точно в този момент конференцията е заплашена от бомби! За вашата собствена сигурност настоявам…

— Настояваш? — каза фаулджопанът. — Виж сега, това са силни думи! Има определени процедури, които трябва да се спазват. А теб официално те информираме, че самият ти запрати предмет срещу пратеник. Тази конференция…

— За да му спася живота! — извика Джони и посочи към Дом. — Този толнеп шеше да му строши черепа!

— В онзи момент си позволи да действаш като отговорник по отбраната на конференцията. Не си спомням да сме те…

Джони си пое дъх. Трескаво мислеше.

— Бях назначен от планетата домакин, която има задължението да защитава живота на поканените делегати.

Естествено такава процедура нямаше.

— А, — каза лорд Дом. — Той има пред вид Член 41, задължения на планетата, отговорна за свиканите пратеници.

— Аха — каза Фаулджопан. — Значи не може да ти се предяви обвинение. Къде е веригата?

Един от китайските часовои тичаше с миньорска верига. Двама пилоти го следваха с чифт тежки белезници.

— По Член 41 — отчаяно каза Джони — настоявам затворникът веднага да разпореди на своите атакуващи корби да се предадат.

Лорд Дом погледна към Фаулджопан. Той поклати глава.

— По Член 19 може само да се уреди временно прекъсване на огъня там, където съществува заплаха за сигурността на пратениците.

— Добре! — каза Джони. Знаеше, че рискува. Пратениците не бяха вече толкова приятелски настроени към него. Но ще рискува докрай. От това зависеха много човешки живота. Не само техните собствени, но и тези на досега оцелелите в Единбург. Натика радиото близо до устата на Шлейм.

— Обяви незабавно прекъсване на нападението, Шлейм! И кажи на капитана си горе да се оттегли!

Лорд Шлейм просто се изплю в тях.

Вързваха го с вериги. Някой бе открил в кошницата му резервен филтър и го бе сложил на мястото на изпочупените стъкла над очите му, за да може да вижда. Събориха го на земята. Приличаше на голямо кълбо. Виждаше се само лицето му. Бе свил устни и от устата му се чуваха само съскания.

Джони щеше да му кресне, че ако отказва да говори по радиото, ще изпрати на планетата му Толнеп един голям дракон, но мисълта, че тези думи могат да се окажат в нарушение на някой друг член, го спря. Опитваше се да намери по-подходящ начин.

Но за щастие лорд Дом без да иска реши въпроса, преди Джони да се обади.

— Шлейм — каза той, — сигурен съм, че на процеса ще бъдем много по-благосклонни към теб, ако заповядаш на силите ти да се оттеглят.

Това се бе опитвал да изкопчи лорд Шлейм.

— При това условие и ако капитанът там горе се откаже от пиратското си начинание и ми се подчини, можете да ми дадете радиото.

Беше му подадено под устата от Джони, на който по-скоро му идеше да го фрасне с него и да му избие гадните зъби.

— И никакви кодове! Само кажи: „Обявявам временно прекъсване на бойните действия“ и „Заповядвам ви да се оттеглите в орбита далеч от бойните зони“.

Шлейм огледа липата над него. Когато Джони натисна скритото копче на микрофона, за всеобща изненада повтори точно думите на Джони. Но по лицето му едва едва пробягна хитра усмивчица.

Явно там горе си имаха някакви предварителни уговорки. От скиптъра долетя гласът на Рогодетер Сноул:

— Мое задължение е да попитам дали пратеникът на Толнеп не се намира под физическа заплаха или дискомфорт.

Спогледаха се. Очевидно толнепските разпоредби визираха такива внезапни и необясними промени в заповедите.

Шлейм, обвит до шия в тежки вериги, се усмихна:

— Мога ли отново да говоря с него?

— Кажи му веднага да се подчини! — каза Джони.

Не искаше открито да заплашва планетата на толнепите в такова обкръжение и в такъв момент.

Шлейм отново повтори дословно думите на Джони.

Отново се разнесе гласът на Рогодетер Сноул:

— Мога да се подчиня само ако бъда сигурен, че живота и сигурността на личния пратеник на Толнеп са гарантирани и конференцията обещава да го изпрати невредим на Толнеп.

Фаулджопан каза на лорд Дом:

— Това просто означава, че не може да има екзекуция.

— По силата на член 42 — каза лорд Браул — въпреки това, може да има процес. Това е съвсем нормално. Предлагам да гарантираме безпрепятственото връщане на пратеника. Всички ли са съгласни?

Този път всички бяха единодушни с „да“.

Фаудджопан започна да се оглежда.

— Къде е… къде е…?

Малкият сив човек се появи. Взе скиптъра от Джони. Огледа лордовете един по един и тъй като всички кимнаха, заговори по микрофона. Най-напред каза някаква кодова дума, последвана от особено жужене, което идваше сякаш от ревера на костюма му. След това каза:

— Капитан Сноул, пратениците гарантират завръщането на вашия представител на Толнеп не след дълго и без никакви физически увреждания.

Гласът на Сноул:

— Благодаря Ви, Ваше превъзходителство. Моля уведомете пратениците, че ще се подчиня на временното прекратяване на бойните действия и ще се оттегля в орбита далеч от тази зона и всички други зони на бойни действия. Край на предаването.

Джони сочеше пратениците на другите воюващи. Тъкмо те вилнееха в Русия и Единбург!

— Лорд Фаулджопан — каза Джони, — убеден съм, че временното прекратяване на бойните действия се отнася за всички воюващи.

— А! — каза Фаулджопан. Помисли. — Няма гаранции, че горе има само толнепски кораби. Няма да бъде правилно, ако и другите не се съгласят.

Но болбодът, дрокинът, ховинът и останалите представители на воюващите посочиха сър Робърт, който в момента седеше на вратата на контролния щаб.

— Ние сме съгласни! — извика сър Робърт с отвращение към цялото това бавене.

Пратениците на воюващите започнаха да се оглеждат как биха могли да се свържат с корабите си. Отвътре изскочи тълпа комуникатори с микрофони, които едва не ги пометоха.

Заповедта за временна забрана на бойните действия се разнесе на всички езици до всички воюващи кораби.

Велики боже, въздъхна Джони. През цялото това време умираха хора. Положението все още бе много критично. Нямаше никаква гаранция, че бойните действия няма да бъдат възобновени, дори с по-голяма сила.

И кой беше този малък сив човек, който упражняваше такава власт над тях? Къде се вписваше той във всичко това? Кой беше? Какъв интерес имаше от цялата тази работа? Още една заплаха?

9

Пратениците изнасяха Шлейм, когато Куонг, будисткият комуникатор на сър Робърт, изтича до Джони.

— Сър Робърт ме изпрати да ти кажа, че след момент ще има масово преселение, да не се тревожиш. От половин час обсъждат въпроса в контролния щаб и преди малко издадоха заповеди. Стотици хора са затрупани в скривалищата в Единбург. Тунелите и входовете на укритието са се срутили от тежките бомбардировки. Не знаят колко са живите, нямат никаква информация. Казва, че било като срутена мина. Тръгват след няколко минути. Ако е нужно, сър Робърт ще се върне.

Джони усети как ледена ръка стяга сърцето му. Ставаше въпрос и за Криси и Пати. Ако още бяха живи.

— И аз тръгвам! — каза Джони.

— Не, не — запротестира Куонг. — Сър Робърт каза, че ще искаш да идеш с тях. Ще направят всичко по силите им. Каза да ти предам, че оставя всичко тук в твои ръце.

В този момент настана суматоха. Сър Робърт изскочи от контролния щаб. Беше си сменил дрехите и сивото му наметало шумолеше при бягането.

— Довиждане, лорд Джони — каза Куонг и се втурна след сър Робърт.

Той беше в коридора и силно махаше с ръка:

— Хайде, хайде!

Доктор Маккендрик и доктор Алън забързано излязоха от болницата, като тичешком затваряха куфарчетата си. Алън се обърна, извика нещо на сестрата и продължи да бяга.

Ранените, които можеха да вървят, с куцукане и подскачане бързаха към подземния коридор.

Претичаха четирима пилота.

Часовоите, които до преди малко пазеха Шлейм, си викаха нещо един друг. Един войник с няколко пакета се втурна към тях, после всички изчезнаха.

Към подземния изход се забързаха и група офицери, току-що излезли от контролния щаб.

Изведнъж Джони осъзна бъркотевицата сред китайците. Майките връчваха бебетата на по-големите дъщери с няколко думи за напътствие и се втурваха към подземния коридор, който водеше към изхода. Мъжете бързо събираха някои необходими неща и си подвикваха един друг да бързат. Вързаните за каишки кучета, поверени на малки момчета, лаеха и се опъваха, недоволни, че трябва да останат.

Един самолет запали мотора. След това друг.

Трима шотландски пилоти изхвърчаха от контролния щаб. Навличаха в движение екипите си и стискаха в ръце карти.

И през цялото това време сър Робърт стоеше на изхода и викаше:

— Хайде! Бързайте!

От отворената врата на щаба долиташе гласът на Стормълонг:

— Виктория! Виктория! По дяволите, не оставяйте радиото без хора! Вземете всички помпи, с които разполагате. Всички атмосферни маркучи и помпи. Ясно ли е? Добре.

Една жена комуникатор го смени. Заговори нещо на пали.

— Хайде! — викаше сър Робърт на няколкото забавили се. — Бързайте, по дяволите, Единбург гори!

Един самолет излетя. Сър Робърт изчезна. Още един самолет. И още, и още, и още. От острия звук личеше, че се издигат за секунди със свръхзвукова скорост. Джони се зачуди дали са оставили поне един самолет.

Лорд Дом се приближи до него. Голямото му, сякаш течно лице, изглеждаше загрижено:

— Какво става? Защо се изтегляте от зоната? Разбирате ли, че по време на временно прекъсване на огъня не се разрешава прегрупиране и преразпределение на силите, за да изненадате врага и постигнете приемущество при подновяване на бойните действия. Предупреждавам ви, че…

На Джони му се бе събрала достатъчно чинкоска любезност за деня. Тревожеше се за Криси и Пати. И бе загрижен за хората от селото му, които бяха заминали за Русия.

— Отиват да се мъчат да изровят стотици хора, които са затрупани под земята — каза Джони. — Не мисля, че правилата ви се отнасят до мирни хора, лорд Дом. А и да се отнасяха, дори вие не сте в състояние да спрете тези шотландци. Тръгват, за да се опитат да спасят оцелелите от своята нация.

Джони му обърна гръб и отиде в контролния щаб. Заради бързото заминаване вътре бе пълна бъркотия. Бяха останали само Стормълонг и будистката жена комуникатор. Тя бе свършила съобщението си и се бе облегнала на стола, с отпусната глава, изтощена. Бяха дежурили дни наред без почивка. Това бе първият промеждутък свободно време.

— А Русия? — попита Джони Стормълонг.

— Преди половин час изпратих там целия контингент от Сингапур. Взели са всичко, с което разполат. Разделят ги само Хималаите и след два часа ще са там. Не знам какво ще намерят. От два дена нямаме никаква връзка с Русия.

— А с Единбург?

— От един час нямаме връзка.

— Правилно ли разбрах, че изпращаш всички от Виктория в Шотландия? А какво ще стане със затворниците?

— О, дадоха на Кер лъчева пушка. — Забеляза погледа на Джони. — Кер каза, че само да мигнат с очи, ще им пръсне главите. Оставили са онази старица от Лунните Планини да се грижи за храната им. И всичките ти ценни записки са на сигурно място — щеше да добави „тук“, но забеляза на вратата лорд Дом, който го гледаше.

Лорд Дом каза:

— Не искам да се натрапвам, но без да искам чух. Да не би да сте оставили цялата зона, целия континент, може би цялата планета, без въздушна отбрана?

Джони повдигна рамене и посочи към Стормълонг.

— Тук сме аз и той.

Това стресна лорд Дом и той леко потрепери.

Стормълонг се засмя и каза:

— Че защо? Това прави два пъти повече от преди. Не много отдавна имаше само един — той! — и той посочи към Джони.

Лорд Дом премита. Вторачи се в Джони. Младият мъж изобщо не изглеждаше разтревожен.

Лорд Дом се върна и разказа за това на колегите си. Изцяло обсъдиха въпроса помежду си.

Решиха, че няма да е лошо внимателно да наблюдават Джони.

10

Джони застана пред вратата на контролния щаб и се огледа. Колко тихо изглеждаше.

По-големите китайски деца бяха успокоили малките и ги бяха сложили да спят. Кучетата не се обаждаха, уморени от неотдавнашното вълнение. Пратениците се бяха оттеглили в апартаментите си с изключение на тези, които пазеха Шлейм. Не се виждаха никакви часовои. Мястото изглеждаше запустяло, макар че още не бе станало късно.

За човек, израснал сред спокойствието на планината, сегашната тишина бе добре дошла.

Може би след нея щеше да последва буря, но все пак бе тишина.

Твърде много неща го занимаваха едовременно, за да има вътрешно спокойствие. Кой знае какво щеше да последва след процеса на пратениците? Нямаше им вяра. Какво ще стане след като приключи „временното прекъсване“ на войната? Какво ще намерят в Единбург? В Русия? Казваше си, че е най-добре да не мисли дълго за последните две места, защото какво полза да се отдаде на притеснения и скръб?

Онази книга, която отдавна бе чел, казваше всичко да се прави едно по едно. Добър съвет.

Психло! В последно време бе понесен от такова торнадо, че въпросът за Психло го занимаваше само като някаква притъпена болка. Има ли опасност от контраатака? Или не?

Ха! Това бе чакал от много време. Разполагаше с телепортационно устройство, което работи отлично. Няма самолети във въздуха, няма включени машини. Психло! Още сега ще получи решението на въпроса със заплахата от Психло.

Тръгна към пулта и едва не връхлетя върху Ангъс. Шотландецът седеше сред море от светлина и работеше усилено с някакви пръчки и колела. Не вдигна поглед, но знаеше, че това е Джони.

— Докато ти се занимаваше с Шлейм — каза Ангъс, без да дава почивка на чевръстите си пръсти, — паркирах един пиктофон на един толнепски връх, за да наблюдавам какво става на онази луна. Реактивните двигатели не пречат на телепортирането — само телепортационните. Тъй че, просто го изстрелях. Но това бе единствената ни жирокаса, тъй че правя още една.

— Ангъс — каза Джони, — сега ще разберем какво е станало на Психло. Имаме устройството, имаме и време.

— Дай ми около половин час — каза Ангъс.

Джони видя, че Ангъс няма нужда от помощ, а самият той нямаше намерение да седи със скръстени ръце и да гледа.

На път към стаята си надникна в болницата. Бяха оставили една възрастна шотландка като сестра и тя мърмореше, че не са я взели в Единбург. Като влезе Джони, беше при един пациент.

— Време е за инжекцията ти! — каза тя заплашително.

Джони разбра, че не е трябвало да идва. Искаше само да види как са ранените.

Двамата с фрактури на черепа лежаха в леглата си. Изглеждаха добре. Но понеже бяха шотландци, а не ги бяха взели, гледаха мрачно. Двамата обгорени артилерийци също изглеждаха добре, но като шотландци не искаха да стоят тук, когато Единбург гори.

— Свали си наметалото! — заповяда сестрата. Свали му превръзката и огледа раната от стрелата.

— Ха! — разочаровано каза тя. — Няма и белег да остане.

Накара го да глътне от белия прах с вода. Заби инч от иглата в здравата му ръка и изпразни спринцовката В комплекс наведнъж. Премери температурата и пулса му.

— Съвсем здрав си. — Прозвуча като присъда.

Джони доста се бе поупражнявал в дипломация през изминалия ден. С увиснали на гърба наметало и шлем каза:

— Истински се радвам, че останахте. Може да ми трябва доста помощ да защитаваме района.

След моментно учудване всички отведнъж се съживиха. Естествено, че може да разчита на тях! Като излезе, оживено обсъждаха какво би могло да се направи и се усмихваха — дори сестрата.

След масовото изселване на възрастните китайци Джони не очакваше да намери господин Цунг. Но той бе на поста си. Бе оставил на леглото синьо яке и други неща, с които Джони трябваше да се преоблече. Кланяше се е грееше в усмивка. Пъхнал ръце в ръкавите си, клатеше се нагоре-надолу като помпа.

Опитваше се да каже нещо, но английският не му достигаше. Изведнъж хукна нанякъде и се върна с вожда Чонг-уон.

— Е, поне ти си тук. Мислех, че никой не е останал.

— О, не, не — отвърна вождът. — Всички координатори заминаха. Но ние имаме гости, няма как. Пратениците. Тъй че, останахме аз и един готвач, един електротехник и двама артилерийци. — Започна да брои на пръсти. — Трябва да сме около десет. Но имаме един проблем. — Видя, че Джони застана нащрек. — Храната. Мислех, че ще трябва да храним всички пратеници и се приготвихме да им сготвим най-изисканите китайски ястия. Но те не ядат такива неща. И сега имаме толкова много храна, а няма кой да я яде. Много лошо.

За хора, които векове наред са гладували в планината, това сигурно бе трагедия.

— Нахранете децата — каза Джони.

— О, вече ги нахранихме, нахранихме ги — каза вождът. — И кучетата нахранихме. Но остана още ужасно много. Ще ти кажа какво ще направим. Има един празен апартамент. Ще ти сложим маса за вечеря и ще те нахраним чудно.

— Имам работа — каза Джони.

— О, никакъв проблем, никакъв проблем. Много е стилно да се яде късно. Готвачът ще остане толкова доволен. Ето — и той се стрелна зад вратата и се върна с поднос с пилешка супа и малки хлебчета с месо. — Няма психлоска дума за между-яденетата. Помогни ни.

Джони се засмя. Ако такива бяха всичките им проблеми, животът щеше да бъде постоянен празник. Седна на стола и започна да яде закуската. След като бе нагласил малката маса, Цунг пак се бе върнал към поклоните.

— За какво се кланя? — попита Джони.

Вождът махна с ръка и Джони видя, че е инсталиран четвърти екран, което правеше два екрана в залата за конференции.

— През цялото време, докато ти бе в залата, той седя тук и едва не умори Координатора да му превежда. Имат дискове със записи на всичко. Вторият екран е поставен така, че да се виждате и ти, и пратениците. Аз надзърнах един-два пъти…

Господин Цунг упорито се опитваше да го прекъсне. Вождът преведе:

— Иска да знаеш, че ти си най-добрият ученик, когото някога е виждал. Казва, че ако ти си бил имперски принц на Китай и неговото семейство не е било прогонено в изгнание, Китай все още е щял да съществува.

Джони се засмя и щеше да му върне комплимента, но Цунг говореше много бързо и измъкна нещо от ръкава си.

— Иска да те помоли нещо — преведе вождът. — Иска да си поставиш отпечатъка на тази хартия — т.е., подписа.

Разгърна хартията. Бе изпълнена с китайски йероглифи.

Вождът вдигна въпросително вежди и преведе по смисъл съдържанието на хартията.

— Пише, че одобряваш отмяната на заточението на неговото семейство, наложено от имперския съд и препоръчваш да бъдат отново назначени като съветници на главното правителство на планетата и твои лични съветници.

— Аз не съм член на правителството — каза Джони.

— Знае, но иска ти да се подпишеш. Предупреждавам те, че има двама братя и няколко други роднини. Всички са обучени в дипломация и други подобни. О, казва, че имало още един лист хартия. Да. Този възвръща ранга им на мандарини на Синьото Копче — това всъщност им позволява да носят кръгла шапчица със синьо копче на нея, което означава, че са благородници. Валидно е. Наистина са благородници.

— Но аз не съм… — започна Джони.

Господин Цунг изрази протеста си в около шест вида трели.

— Казва, че не знаеш какъв си. Постави тук отпечатъка си, а той ще свърши останалото.

Джони каза:

— Но аз не притежавам такава власт. Войната още не е свършила. Ни най-малко. Аз…

— Казва, че войните са войни, а дипломацията — дипломация. И играта няма никакъв смисъл, когато свърши. Ако бях на твое място, лорд Джони, щях да подпиша. Всички учат психлоски и английски. Това е неговият шанс да постигне една хиляда и сто годишна цел. Ще ти ги прочета дума по дума.

Е, Джони си помисли, че може би без господин Цунг изобщо нямаше да успеят, затова поиска четка и ги подписа, а вождът Чонг-уон стана свидетел.

Господин Цунг с благоговение сгъна хартията, покри я със златен брокат и я прибра, сякаш беше скъпоценен камък.

— А, да — каза Джони на излизане. — Има още нещо. Кажи му, че страхотно ми хареса онази приказка с дракона, който изял луната.

ДВАДЕСЕТ И ОСМА ГЛАВА

1

Психло!

Родната планета на двеста хиляди свята.

Центъра на империя, управлявала и доминирала в продължение на триста и две хиляди години над шестнайсет вселени.

Психло. Тя бе причината за унищожението на хората.

Какво се бе случило с империята и дали изобщо нещо се бе случило?

А с Психло? Ако все още съществува, какви планове крои?

Заплашва ли ги опасност оттам или не?

Бяха се чудили в продължение на една пяла трудна и изпълнена с вихрени събития година. И през тази година мисълта за Психло бе като досадна муха, която не можеш да отпъдиш.

А сега най-после щяха да разберат.

Бледа светлина осветяваше купата. Металът върху платформата хвърляше слаби отблясъци. В небето не се чуваше ни един мотор. Звездите над тях ярко светеха.

Ангъс и Джони се спогледаха. Сега вече ще знаят.

— Първо ще огледаме мините и ще видим има ли действащи платформи за телепортация — каза Джони. — Може би има някакъв индикатор, който ще ги алармира. Трябва да сме внимателни, да не се приближаваме прекалено близо до някакви обекти.

Според книгата с координатите имаше платформа за телепортиране на Лузит, психлоски миньорски свят, населяван само от миньори. Планетата бе голяма, но далеч от Психло.

Поставиха новата жирокаса на платформата, вкараха пиктофона и изчислиха координатите на четиресет мили от психлоската платформа на Лузит. Натиснаха бутоните и изстреляха пратката.

Жиците зажужаха.

Жирокасата се върна.

Обратният удар бе съвсем слаб.

Джони вкара диска в атмосферния прожекционен апарат, който не бяха преместили отпреди.

Натисна бутона.

В първия момент и двамата с Ангъс решиха, че не са изчислили правилно координатите и са пратили жирокасата в мина. От четиресет мили разстояние трудно се забелязваха подробности. Джони промени фокуса.

Беше дупка!

Не мина, а дупка. Телепортационният стълб бе наклонен под невъзможен ъгъл.

Но иначе се виждаше само една дупка на повърхността на планетата, нямаше и следа от куполи на миньорски лагери.

Джони се зачуди да не би в различните планети да строяха различни лагери. Може би платформата в Лузит е отдалечена на мили от мината. И все пак психлосите бяха много педантични по отношение на разположението на миньорските си лагери. Обикновено цялата администрация на планетата бе разположена около платформата за телепортиране. Там съхраняваха цялата документация и книгите, там бяха основните работилници, там живееха ръководните кадри.

Само една дупка. Беше доста голяма, но все пак дупка като всяка дупка.

Избраха друго място за телепортиране: Меркогран в Петата вселена. Бе обозначена като планета, пет пъти по-голяма от Земята, но с по-малка плътност.

Изстреляха жирокасата и я върнаха.

Джони включи прожекционния апарат и веднага се видя, че става въпрос за нещо съвсем друго. Трябваше да уголемят снимката, за да се вижда по-добре.

Лагерът в Меркогран бе разположен близо до планинска верига и явно бяха паднали лавини, които бяха затрупали голяма част от площта на миньорския комплекс.

Джони още повече увеличи картината. Ето! В долния десен ъгъл! Виждаше се кръглия купол на лагера. Лежеше на земята като счупена чиния за супа. Имаше телепортационен стълб и около него — изгорени жици. И нищо друго.

Досега не можеха да си извадят никакво по-общо заключение. Знаеха само, че тези два централни лагера и телепортационни устройства не работят.

На посоки избраха още една планета — Брелотон. В справочника пишеше, че планетата е обитаема, има собствено население, управлявано от психлоско „регентство“ вече повече от шейсет хиляди години.

Изчислиха координатите на четиресет мили от телепортационното устройство и изстреляха жирокасата.

Не бяха подготвени за това, което видяха. Атмосферният прожекционен апарат им показа град, където в центъра се бе издигала върху хълм платформата за телепортиране.

Сгради, които сигурно са били здрави и солидни, бяха двигнати във въздуха. Простираха се около хълма. Сгради, които трябва да бяха високи поне две хиляди стъпки, се бяха срутили като плочки от домино в град, където навярно са живели един милион същества.

Остатъците от телепортационото съоръжение ясно се виждаха. Платформата бе дупка. Стълбовете бяха наклонени навън.

Куполите на лагера, разположени в близост до хълма, са били вдигнати във въздуха и лежаха захвърлени. Така подземната част на лагерите ясно се виждаше.

Като увеличиха лагера, забелязаха поникнала в дупчиците трева, вероятно от преди година.

Нямаше никакви следи от живот.

Джони седна и се замисли. Помоли Ангъс да намери снимки от реката Пургатоар, заснети от самолетите. И снимки на американския лагер.

Ангъс ги донесе и Джони ги погледна. Дупка на мястото на платформата, наклонени навън стълбове, вдигнат във въздуха град в радиус от петдесет и повече мили.

— Знам какво се е случило — каза Джони. — И цяла нощ да снимаме психлоски планети, все това ще виждаме. Дай ми този компютър. Ще надзърнем на Психло на Ден 92 миналата година.

Светлината. Движи се приблизително със скорост 5,869,713,600,000 мили в година. Светлината, която е излъчена от Психло през онзи ден все още пътува в пространството. Могат да я изпреварят малко и да изпратят пиктофон. Така ще видят какво се е случило на Психло в онзи ден.

Преди няколко дни бе изминала една година от Ден 92.

Трябва да изберат страничен ъгъл за фокуса. Трябва да избягнат близост с небесни тела, за да не влияят върху касата гравитационни сили и да може да се задържи на едно място две-три минути. Не, нека рискуват и я оставят петнайсет минути, като се надяват да се върне.

Отне им известно време да направят приготовленията. Трябваше да изчислят увеличението, да настроят топлинните сензори и да пресметнат всичко с точност до секундата.

Изстреляха жирокасата.

Жиците започнаха да жужат и не спряха, докато не извикаха обратно касата.

Пристигна!

Малко встрани от центъра на платформата, но все пак пристигна. В нетърпението си Джони протегна ръка към нея, но Ангъс го спря. Ледено-студеният метал можеше да му смъкне кожата. Най-добре да изчакат да се затопли, тъй като ако го отворят студен, дискът може да се повреди от внезапната смяна на температурата.

Все едно да измъчваш жаден човек, като му тикаш вода под носа, но не му даваш да пие.

Най-накрая прожектираха диска. Каква невероятна снимка! Мислеха, че ще е размазана, както ставаше при заснемане на топлинни вълни. Но светлината, пътувала повече от година, бе кристално чиста и ясна.

Видяха имперския град на Психло. Кръгли трамвайни линии, улици, които слизат от високото и опасват града като колани. Дори градският им дизайн носеше идеята за миньорство.

Огромната, задъхана планета Психло! Седалището на властта на всички вселени. Огромната, жестока лапа, която одираше кожите на много планети и народи навсякъде. Триста и две хилядното чудовище се бе излегнало в своята грозна и садистична мощ!

Нито Джони, нито Ангъс бяха виждали до този момент толкова огромен жив град. Сто милионно население? Или наброяваше билион? Не планетата, а само градът, разположен над по-ниската равнина. Ами трамваите! Линиите им се пресичаха по кръгови спирали. Коли, които изцяло приличаха на минни кбли, само че бяха пълни с хора. Тълпи по улиците. Тълпи! Не ставаше въпрос за вълнения. Просто тълпи от психлоси. Някога да си виждал толкова много народ? Дори от малките размери на снимката се виждаха тълпи!

Бяха зашеметени. Направиха сравнение със собствените им разрушени градове. Изобщо не можеха да се сравняват.

Каква арогантност, да се осмелят да нападнат нещо толкова внушително и грамадно.

Бяха толкова впечатлени и изпълнени със страхопочитание, че забравиха да гледат към устройството за телепортиране. Пропуснаха началото и трябваше да върнат малко диска.

Настроиха положението на прожекционния апарат така, че да получат уголемена и фокусирана картина на платформата за телепортиране на Психло.

И след това видяха цялата поредица от събития от момента, в който Джони бе препуснал с Уиндсплитър през платформата на Земята.

Първо видяха психлоските работници, които тичаха да освободят платформата за полугодишната пратка от Земята. Летящите платформи чакаха, за да натоварят ковчезите и персонала. Леко трепване и на платформата се материализираха психлосите, които Джони и Уиндсплитър бяха съборили.

След това малко кълбо дим.

Психлоските работници отстъпиха назад.

Бе задействан силов екран! Над платформата мигновено се затвори купол, за да задържи вътре малката експлозия. Не бе възможно да е атмосферен кабел. Беше някакъв потрепващ, искрящ екран. Напълно прозрачен.

Камионите бяха успели да запалят моторите, преди да се случи нещо друго. Един голям камион за спешна помощ се бе стрелнал близо до платформата, очевидно за да се справи с малката експлозия. Изтече цяла минута.

След това първият смъртоносен ковчег избухна! Огромна „планетна“ ядрена бомба, поставена в легло от мини.

Силовият екран издържа.

Пожарът остана под купола. Жестокият взрив и кипящите пламъци дори не бяха разширили екрана.

Още един удар от избухването на втората скрита в ковчег планетна бомба.

Екранът издържа! Велики боже, какъв напредък, за да построят такъв екран! Каква ли енергия бе необходима за захранването му.

Още един взрив под купола. Третата ядрена бомба. Стари, мръсни атомни бомби.

Екранът издържа.

Психлоси от близо и далеч препускаха към него.

Най-близките бяха съборени на земята от взривните вълни, преминали през екрана.

Избухна и бомбата от четвъртия ковчег.

Екранът все още бе здрав.

Но от предалата се взривна вълна камионът за спешна помощ бе издухан назад. Прозорците на околните сгради се счупиха.

Земята трепереше сякаш от гигантски земетръс.

Една близка сграда изведнъж се срути, сякаш нещо отдолу я бе засмукало. Последваха я и други сгради.

Петата бомба избухна!

На забавен кадър се видя как отначало само една част, а после цялата сцена бе обхваната в кипящи атомни пламъци.

Не, нещо повече! По цялата равнина започна да избухва разтопен пламтящ огън.

Бързо увеличиха ъгъла.

Целият имперски град Психло потъваше и пръскаше наоколо океани разтапящ всичко огън. Кръглите трамваи, тълпите, сградите, дори извисяващите се скали бяха удавени в течни жълтозелени пламъци.

Увеличиха ъгъла още повече.

И видяха как цялата планета Психло се превръща в едно радиоактивно слънце!

Записът свърши. Седяха, онемели.

— Боже мой! — каза Ангъс.

Джони седеше безмълвен. Повдигаше му се. Психлоси или не, той току що бе видял резултата от техните смели планове и рискове от преди година и чувството за вина го стисна като студена ръка за гърлото. Не беше лесно да поемеш отговорност за толкова много разруха и унищожение.

Мислеше, че бомбите ще съборят административните сгради на компанията, най-много имперския град. Но и през ум не му бе минавало, че ще създадат ново слънце.

— Какво е станало? — попита Ангъс.

Джони погледна в земята.

— Издърпах десет фитила от ковчезите. Не искахме да поставяме предпазители с часовников механизъм, да не би случайно да избухнат на земята. Знаехме, че бомбите са леко повредени. Изтичаше радиация. Бяха старя, касите им бяха стари. Докато ги поставяхме, бяхме в антирадиационни екипи.

Махна с ръка.

— В схватката изпуснах фитилите на платформата. Забравих ги. Сигурно са били леко радиоактиви. И като са стигнали на платформата на Психло, предизвикали са малка експлозия и дим. Те са предизвикали слабия обратен удар миналата година.

И са задействали силовия екран, за който братята Чамко бяха споменали. А този силов екран е бил достатъчно здрав и силен, за да издържи на толкова мощни експлозии.

Четох в една книга, която Чар ми даде, че кората на Психло е прорязана от изоставени минни шахти и тунели, направо като решето. Наричат го полу-сърцевинно копаене. Малко по малко са се спускали все по-дълбоко и по-дълбоко към течното ядро на Психло. Петата експлозия е проникнала до ядрото. Следващите пет са избухнали там.

Мисля, че ядреното оръжие действа единствено, като стимулира верижна реакция. И освен че кората на планетата се е взривила, ядрото може би все още гори. Може да гори още милиони години.

Психло вече не е планета, а пламтящо слънце.

Ангъс кимна.

— И всички телепортационни станции на Психло, без да знаят какво се е случило, са спазили графика и са изстреляли пратките си на радиоактивното слънце, унищожавайки се сами.

Джони кимна, леко изтощен.

— Точно както и ние постъпихме една година по-късно. — Потръпна. — Търл се изстреля на един гигантски пожар. Горкият Търл.

Точно тези думи изведоха Ангъс от вцепенението.

— Горкият Търл! След всички гадости, които направи отвратителния дявол? Джони, понякога ти се чудя. Запазваш невероятно хладнокръвие и изведнъж изтърсиш нещо от рода на „горкия Търл“!

— Сигурно е ужасно да умреш по този начин — каза Джони.

Ангъс се изправи.

— Ами добре! — произнесе го така, сякаш току що се е топнал в езерото да се освежи. — Психло не съществува! Империята не съществува! Едно притеснение по-малко от сега нататък! Добре се отървахме!

2

Въпреки емоционалните си реакции Джони бе отгледан и възпитан като ловец. Целият си живот бе прекарал в планините, често съвсем сам по следи, където имаше постоянна опасност да изскочат пуми, мечки, вълци. Колко пъти бе усещал зад гърба си дебнещото го животно, следящо всяко негово движение и готово да му се хвърли на гърба при първата погрешна стъпка.

От петнайсет секунди имаше това чувство. Опасност! Завъртя се рязко, готов да действа.

Зад него стоеше малкият сив човек и каза:

— О, не знаехте ли?

Джони пусна ръка от цевта на пистолета.

Малкият сив човек май изобщо не бе забелязал.

— Сега си обяснявам много неща, които преди не ми бяха ясни. Да, боя се, че Психло не съществува. Ние знаехме това, разбира се. Но не бяхме сигурни как е станало.

Ангъс попита:

— Останали ли са някакви живи психлоси, без значение къде?

Малкият сив човек поклати глава.

Другият сив човек, който бе пристигнал с телепортация, стоеше под една сянка. Сега пристъпи напред.

— Проверявахме и проверявахме. Пробите ни сочеха, че Психло е унищожена и знаехме за това две седмици след като се бе случило. Изпратихме кораби навсякъде…

Малкият сив човек го погледна. Дали това бе предупреждение да бъде предпазлив?

Другият малък сив човек веднага промени темата.

— Всички телепортационни системи бяха в централните минни комплекси или в регентските дворци. Такава бе традицията на компанията. Целият им ръководен изпълнителски персонал и офицерите от висок ранк на планетите живееха в близост до платформите — от чист мързел, разбира се, — за да не трябва много да ходят. Основните им складове с дихателен газ също бяха в близост до платформата.

Случилото се е стигнало до тях — никога не са си падали особено по космическите пътешествия, а и няма защо, след като имаха монопол над телепортацията, пък и тъй или иначе пак нямаше да получат навреме информацията — след като са изстреляли за пръв път пратка на Психло според графика.

Разбира се, ние не можем да проверим във всички вселени, но тъй като познаваме психлосите, сме сигурни, че никъде не са останали телепортационни системи, централни комплекси, или живи прихлоски ръководни кадри. Ние самите се отказахме да търсим преди пет месеца. Дихателният газ не би могъл да издържи повече от шест месеца. А те изтекоха преди шест месеца.

Джони внимателно ги наблюдаваше. Двамата криеха нещо. И нещо искаха. Наистина представляваха заплаха. Дълбоко в себе си бе сигурен. Държаха се приятно. Бяха любезни и учтиви. Но откровеността им бе поза.

— Как можете да сте сигурни, че някой психлоски инженер не е построил телепортационно устройство? — запита Джони.

— О, — каза втория малък сив човек, — ако е искал да избегне изстрелването на Психло, щеше да дойде право при нас. Най-близката до нас телепортационна система се разби на парчета. Заедно с нея отиде половин град. Ужасно. По някаква случайност този ден не си бях в къщи, а бяхме на излет със семейството ми мили надалеч. Както и да е, собствените ни офиси са на петнайсет етажа под земята.

Дали първият малък сив човек пак не го предупреди да мълчи? Във всеки случай, Джони бе привлечен от вдигнатия му пръст.

Ангъс каза:

— Не виждам да са изброени планети, които имат същата атмосфера като Психло. Има ли планети, на които дишат дихателен газ?

Двамата малки сиви хора се замислиха. След това този, който се бе присъединил по-късно, каза:

— Фобия. Но не смятам, че ще я включат в списъците си.

Двамата се засмяха за нещо. Първият каза:

— Извинете ни. Това е нещо като виц. Най-добре пазените тайни за нас са като отворена книга. Това, че ще пропуснат Фобия е абхюлютно типично за психлосите. Там изпратиха в заточение крал Хак преди около двеста шейсет и една хиляди години. Фобия е единствената друга планета в системата им и е толкова далеч от Психло, че дори оттам не се вижда с невъоръжено око. Толкова е студено, че атмосферата й се е втечнила и лежи на повърхността под формата на езера. Построиха там малък купол и заточиха в него Хак и другите конспиратори, но после така се уплашиха, че ще избяга, че изпратиха наемни убийци и го убиха. Типично за психлосите. Изхвърлиха цялата тази история от учебниците. Я да видим астрографските ви таблици. — Взе ги, огледа ги, после се засмя и показа на другия: — Няма я! Пропусната планета не къде да е, а в собствената им система!

В отговор на погледа на Джони вторият добави:

— Не, и там няма психлоси. На планетата има дихателен газ само под формата на лед, освен това е в ограничено количество. Проби отпреди две седмици показаха, че е напълно необитавана. Можеш да бъдеш сигурен, че това е краят на психлосите. Видях от записи, които отново прегледах тук, че имате няколко, но със сигурност не те са построили това — и той потупа единия от драконите. — По причини, най-добре известни на самите психлоси, преди това ще се самоубият. — Поклати глава. — Имаше няколко оцелели — инженери от минните клонове. И да не мислиш, че не опитахме да ги накараме да построят телепортационно устройство? Сега всички са мъртви.

Дали първият отново не се опитваше да спре другия? Но новият бе малко по-добре облечен и явно той бе висшестоящият.

— Смятам — каза първият, — че наистина трябва да се съберем на официална конференция. Трябва да се занимаем с някои неща.

„А, най-после да си дойдем на думата“, помисли си Джони.

— Не съм член на правителството — опита се да изклинчи той.

Новопристигналият каза:

— Това ни е ясно. Но тази конференция май наистина ти допада. Мислехме си, че ако може ние двамата да поговорим с теб, можеш да ни помогнеш да уговорим конференция с вашето правителство.

— Да поговорим за един бъдещ сериозен разговор — каза другият.

Джони внезапно бе озарен от идея. Сети се, че първият малък сив човек бе пил билков чай.

— След половин час ще вечерям. Ако ядете нашата храна, ще се радвам да вечеряте с мен.

— О, ядем всичко — каза новият малък сив човек, — Всичко. Ще бъдем много доволни.

— Значи след половин час — каза Джони.

И отиде да каже на Чонг-уон, че в крайна сметка наистина ще има гости за вечеря.

Сега може би ще разбере каква заплаха крият за тях тези двамата. Не си въобразяваше. Бяха опасни.

3

Двамата малки сиви хора наистина ядяха. Джони с изненада откри колко добре вождът бе украсил приемната стая на свободния апартамент. Бяха окачени фенери от цветна хартия с миньорски лампи вътре; две картини украсяваха стените — едната на тигър, вървящ в снега, другата на птица в полет; имаше помощни масички за сервиране; голямата маса в центъра, където щяха да ядат, дори имаше покривка.

Господин Цунг бе настоявал Джони да облече туника от златен брокат — след като Джони категорично отказа да сложи туника от зелен сатен, — която му стоеше много добре.

Отнякъде долиташе тиха и плавна музика. Освен нея, звънът на чиниите, които вождът непрекъснато разнясяше и тракането на челюстите на малките сиви хора, бяха единствените шумове в стаята.

Джони покани Ангъс, но той предпочете да държи под око лунната жирокаса. Искаше да дойде и Стормълонг, но пилотът бе смъртно уморен и използваше времето да дремне в щаба. Покани господин Цунг и вожда да ядат с тях, но те отказаха, защото трябвало да им сервират. Тъй че в крайна сметка вечерята споделиха само Джони и двамата малки сиви хора. На Джони му беше жал, защото имаше ужасно много храна. Освен това нямаше с кого да си говори. Двамата му сътрапезници само ядяха. Ядяха и ядяха!

Вечерята бе започнала с предястия — яйчени кифлички, печени на скара ребра и печено пиле в хартия. Бяха сервирали купища от тях, но всичко бе погълнато от малките сиви хора. След това сервираха най-различни макаронени изделия — палачинкови макарони, йе фу макарони, мун йе макарони, уор уон тон, биф ло мен, йи фу макарони и горн ло уон тон — с тонове! Малките сиви хора и тях изядоха. Сервираха големи плата с пиле — с бадеми, с кашу, с гъби и с личи. И то свърши благодарение на малките сиви хора. След това поднесоха ястия от говеждо — монголско говеждо, говеждо с домати, с яйца и стек с лют пипер. И с това се справиха. Големи плата с гъска по пекински, приготвена по три начина, изчезнаха на свой ред в бездънните им кореми. Сега работеха над ястия с яйца — яйца с пиле фу юнг, много ценените яйца с цветя и гъби фу юнг.

Джони се чудеше откъде бе взел продуктите вождът Чонг-уон, но се сети, че имаха дивеч в изобилие, в това число много птици от езерото. Освен това китайците бяха имали време да засадят и приберат първата реколта от градините, които бяха направили под атмосферния щит, за да ги защитят от диви зверове.

Самият той не яде много. Господин Цунг не пропусна да го уведоми, че повечето от тези ястия принадлежат към южнокитайската кухня, а истинската китайска кухня е била развита на север по време на династията Ч’инг, когато неговото семейство е взело нещата в свои ръце. Трябва да обърне главно внимание на гъската по пекински и монголското говеждо. Джони се подчини. Храната бе вкусна, разбира се, не колкото задушеното еленово на леля му Елън, но ставаше за ядене. Сестрата бе пратила да кажат, че не бива да пие оризово вино заради белия прах, но това не попречи на Джони — той и без това не пиеше особено.

Двамата малки сиви хора изяждаха цялата храна, приготвена за угощението на всички пратеници! Къде я събираха?

Джони се възползва от времето да ги наблюдава и научи нещо повече за тях. Кожата им беше сива и някак груба. Очите им бяха сиво-сини — може би като цвета на морската вода — и имаха тежки клепачи. Главите им бяха обли и нямаха никаква коса. Носовете им рязко се извиваха нагоре точно при върха. Ушите бяха малко странни — повече напомняха на хриле. Имаха по четири пръста и показалец на всяка ръка. Ноктите им бяха силно заострени. Наистина много приличаха на хората. Основната разлика бе в това, че имаха два реда зъби — вторият непосредствено зад първия.

Като ги гледаше да ядат толкова ненаситно и какви количества поглъщаха, Джони се зачуди от каква ли генетична линия произхождат. Напомняха му за нещо и се опиташе да разбере какво. Спомни си за една риба, която един пилот му бе показал, минавайки от Виктория. Пилотът бе паднал със самолета в Индийския океан, тъй като горивото привършило и се изхвърлил със спасителен сал. Докато чакал да го приберат, бил нападнат от тези риби. Когато го вдигнали, застреляли една от тях с харпун и я записали с пиктофон. Беше доста голяма. Как я бе нарекъл? Джони се мъчеше да си спомни. Бяха проверили в някакъв справочник на хората. А, да, акула! Това бе името. Да. Тези малки сиви хора имаха подобна кожа, подобни зъби. Може би са се развили от акули, превърнали се в разумни същества.

Най-накрая дойде време за чай. Не че малките сиви хора не можеха да ядат още. Просто вождът Чонг-уон бе останал без никакви запаси. Чаят бе сервиран и първият малък сив човек попита с едва доловима следа от тревога в гласа дали това е „билков чай“. Увериха го, че това е само обикновен зелен чай и това видимо му донесе облекчение.

Отпуснаха се в столовете си и се усмихнаха на Джони. Казаха, че това е най-добрата вечеря, която са яли от много време насам, а може би и през целия си живот и Чонг-уон, доволен, се измъкна да каже на готвача.

Попаднал под погледите на двамата, Джони си помисли, че сега, когато изядоха цялата храна наоколо, май ще се опитат да изядат и него! Но, не. Не беше справедлив. В действителност бяха много приятни. Може би сега ще разбере какво целяха, какво наистина искаха.

— Знаеш — започна първият малък сив човек, — че що се отнася до вражеските сили, бедата за вас бе в защитата ви. Евтини машини. Но това ви е наследство от психлосите. Те никога не си даваха парите за скъпи и добри защитни съоръжения. Персоналът беше евтин. По-скоро предпочитаха да купят половин дузина нови женски или един-два тона кербанго, отколкото добри оръжия.

Погледна Джони така, сякаш се готвеше да му съобщи нещо съсипващо.

— Знаеш ли колко струват противовъздушните оръдия, които използвате? По-малко от пет хиляди кредита. Евтини боклуци! Не могат да стигнат и на две хиляди стъпки височина. Спазарили са ги по разни евтини разпродажби, може и на старо. И някой директор е осчетоводил първоналната цена и си е прибрал разликата в джоба.

— Колко струват добрите противовъздушни оръдия? — попита Джони, просто за да поддържа разговора.

Новият малък сив човек помисли за момент. Извади малка сива книга от джоба на жилетката си и я разгърна. Като че ли страницата моментално се уголеми и той я прегледа набързо с увеличително стъкло.

— А, ето. Оръдие за комбинирана отбрана земя/небе, мултикомпютърна стрелба. Максимален обхват 599 мили, 15 000 изстрела в минута, едновременно проследяване на 130 кораба или 2300 бомби, разрушителен потенциал А-13 (това се отнася за проникване в бойни кораби). Цена без отстъпки — 123475 кредита, плюс товарна такса и инсталиране. Ако имахте по едно от тези в главните ви пунктове, можехте да се справите с цялата обединена сила или да я държите на такова разстояние отгоре, че да не смеят да изстрелят кораби в атмосферата.

Първият малък сив човек се съгласи.

— Да, от тук идваше главната беда. Психлосите бяха толкова недалновидни и в същото време стиснати. Не вярвам дори да са си правили труда да поддържат отбранителната система на планетата.

Джони бе напълно съгласен. Почувства, че сега като се разговориха, може да разбере нещо за тези двамата. Трябва да ги накара постоянно да говорят.

— Ами, приблизително изчислено, колко според вас ще струва една добра отбранителна система за тази планета?

Май улучи!

Двамата доближиха глави. Първият започна да измъква всякакви малки вещица от джобовете си, поглеждаше в тях и проверяваше нещо. По-новият имаше голям пръстен на лявата си ръка и отначало Джони помисли, че просто си играе с него. Но не: въртеше го и го почукваше по специален начин и от него започна да излиза дълга нишка, едва забележима за окото.

Бяха много съсредоточени, говореха едновременно и гласовете им се сливаха.

— … трийсет космически проби… предупредителни лъчи… петнайсет космически разузнавателни кораба с автоматична стрелба по всеки срещнат несигнализиран кораб… цената на земните кораби с идентификационни фарове… 2000 атмосферни фара… 256 бойни самолета Марк 50… 400 летящи танка за поразяване на персонал… 7000 барикади за пътища… 100 кабела за защита на градове с контролируеми входове и изходи… 50 самолета с топлинни / цветови сензори за откриване на обекти… 50 бомбардировача с автоматично откриване и унищожаване на мишената…

Това беше. Новият скъса нишката при пръстена, щипна я в края и изведнъж нишката се уголеми до размерите на дълъг свитък хартия. Той леко я подхвърли и тя застана пред първия малък сив човек. Той я двигна, прегледа цифрите и погледна в края.

— Заедно с резервните части и доставката всичко възлиза на 500962878431 кредита, изплатени на две вноски с единайсет процента годишна лихва, плюс годишни заплати на военните кадри и поддържащия персонал, възлизащи на 285000006 кредита.

Помести дългата хартия към Джони и заключи:

— Това е. Ефикасна и икономична отбранителна система на планетата. С най-съвременните машини и съоръжения. Гаранцията й е сто години. Ето с това трябваше да разполагате! И още не е късно!

Това възлизаше на 498960878431 кредита повече от тези, с които разполагаха. Цифрата го накара да осъзнае колко бедна бе Земята. Сега бе моментът да разбере повече за двамата малки сиви хора.

— Много благодаря за информацията. Ще ме извините, но какви сте вие двамата? Търговци на оръжие?

Така се сепнаха, сякаш им хвърли бомба на главите. След това се спогледаха един друг и се засмяха.

— О, много съжалявам — каза първият малък сив човек. — Толкова е неучтиво от наша страна. Виждаш ли, много добре ни познават в областите, в които работим. И знаем толкова много за теб, всъщност, познаваме те толкова добре, че изобщо не сме се сетили, че не сме се представили. Аз съм Негово превъзходителство Драйс Глотън. Радвам се да се запозная с теб, сър лорд Джони Тайлър.

Джони му стисна ръка. Беше суха, малко грапава.

— А това — каза Негово Превъзходителство, — е лорд Вораз. Лорд Вораз, сър лорд Джони Тайлър.

Джони стисна сухата му, грапава ръка и каза:

— Всъщност само Джони Тайлър. Нямам титли.

— Позволете ни да се усъмним в това — каза лорд Вораз.

Негово Превъзходителство каза:

— Лорд Вораз е главен директор, главен изпълнителен офицер и надлорд на Галактическата банка.

Джони запремига, но се поклони. Лорд Вораз каза:

— Драйс обича да се нарича главен директор на колекциите, но това си е наша шега в банката. В действителност той е изпълнителният директор на клона на Галактическата банка, който отговаря за този сектор. Може да си забелязал как няколко пъти едва не ми се разсърди. Изпълнителният директор на клон има пълна власт да действа както сметне за необходимо в своята територия. — Засмя се добродушно на своя нисшестоящ. — Вашата планета е в неговия сектор и връзките ни с нея зависят изцяло от вас. От него се изисква да донесе печалба за банката от сектора. А аз, аз съм тук само защото пратениците са се събрали. Времената са много…

Драйс Глотън остро го сряза.

— Лордът няма как да знае особеностите на бизнеса в сектора. Той се занимава само с вселени.

Лорд Вораз пак се засмя.

— О, скъпи, наистина съжалявам, че те притеснихме. Та ние само искахме…

Драйс отново го прекъсна.

— Ние сме тук само за да помогнем, сър лорд Джони. Между другото, искаш ли да си отвориш сметка? Лична сметка? — Започна да се рови в джоба си. — Можем да ти дадем много малък номер и да гарантираме пълна секретност.

На Джони изведнъж му дойде на ум, че няма никакви пари. Не само в джобовете, а изобщо. И никога не бе имал пари. Дори златната монета бе дал. Може би получаваше пилотска заплата, която дават директно на Криси, но никога не я бе виждал. Веднага отклони мислите си от Криси, защото сърцето му се свиваше от страх. Най-добре да се съсредоточи върху разговора. И тъй, нямаше никакви пари. Ни петаче.

— Съжалявам — каза той. — Може би по-късно, ако събера пари.

Двамата бързо се спогледаха. Но Драйс само каза:

— Е, просто запомни, че не сме ти врагове.

— Мисля, че ще е много лошо човек да ви има като врагове. Флотилията няма да си иде, ако вие не говорите със Сноул.

— О, това ли! — каза Драйс Глатон. — Галактическата банка изпълнява много услуги за клиентите си. Онова беше просто нотариална услуга. Трябваше им нотариален радио код, за да свидетелства, че това е законна заповед на конференцията. На конференцията не би повярвал, разбира се. На банката имат доверие.

— Свикването на пратениците тук също ли беше банкова услуга? — попита Джони.

— Ами, не точно — започна лорд Вораз.

— Ако искате, можете и така да го наречете — каза Драйс. — Защото понякога такива конференции наистина се уреждат като банкови услуги. В интерес на банката е да има цивилизовани планети, които въртят честен бизнес помежду си.

Джони не бе доволен от отговора, но не го показа.

— Но тези пратеници изглежда наистина ти се подчиняват, а? Наричат те „Ваше Превъзходителство“, а лорд Вораз — „Ваше Височество“. Как постъпвате, ако откажат да ви се лодчинят? Например, да не дойдат на конференцията или да не изпълнят заповедите ви?

Самата мисъл шокира лорд Вораз. Преди Драйс Глотън да успее да го спре, той каза:

— Абсолютно невъзможно! Ами банката веднага ще си поиска заемите и ще спре кредитите им. Икономиките им ще се разпаднат. Ще банкрутират. Цялата им планета може да бъде разпродадена под краката им. О, доста ще си помислят, преди…

Драйс най-после привлече вниманието му и го накара да млъкне.

— Ваше Височество — меко каза той, — зная, че силно се интересувате от тези неща, но не трябва да забравяме, че това е моят сектор и всичко, свързано с него е моя грижа. Простете ми. Мисля, че сър лорд Джони всъщност не знае много за Галактическата банка. От цели векове не сме печатали рекламни брошури. Искаш ли да разбереш повече за нея, сър лорд Джони?

Джони определено искаше. Думите „цялата им планета може да бъде разпродадена под краката им“ го изправиха нащрек.

4

Чонг-уон им сипа още чай.

— Не трябва да оставаш с впечатлението, че сме хора на силата — каза Драйс и отпи голяма глътка от купичката.

Само на безграничната власт, помисли си Джони.

— Расата ни се нарича „силачи“ — продължи Драйс. — Ние сме местните жители на трите единствени населени планети в системата Гредидс. Планетите са покрити предимно с вода — девет водни части на две части земя. И единствената ни индустрия е банкерството.

Усмихна се и отпи още чай.

— Ние сме идеалните банкери. Ядем всичко, пием всичко, можем да дишаме почти всички атмосфери, живеем при почти всякаква гравитация. Според племенните ни обичаи боготворим честността и спазването на задълженията.

Джони помисли, че това сигурно е вярно, но те не му казват всичко, особено що се отнася до намеренията им. „Честността“ не изключва скриването на част от истината. Усмихна се учтиво и продължи да слуша, тъй като можеше да изкочи нещо наистина важно.

— На всяка планета имаме около пет билиона население — продължи Драйс. — И всички са доста заети. Макар че повечето са отдадени на банкерството, имаме и инженери, други специалисти и особено математици. Преди почти пет хиляди години развихме космическото корабоплаване. Това е точната цифра, нали Ваше Височество?

Лорд Вораз не бе много ентусиазиран, но с професионална любезност каза:

— Четиристотин деветдесет и седем хиляди и четиристотин трийсет и две години ще се навършат на този празник на звездите, който ще се чества за сто и трети път в тази вселена.

— Благодаря ти — каза Драйс, доволен, че е привлякъл отново участието на Негово Височество в разговора. — А преди триста и две хиляди години…

— Триста и две хиляди и три — поправи го лорд Вораз.

— Благодаря… Се натъкнахме на психлосите! Не, не се притеснявай. Дори не се стигна до война. По онова време психлосите не бяха такива лоши, каквито станаха около сто хиляди години по-късно. Тогава още не бяха започнали да убиват така, само за удоволствие. Но сигурен съм, че няма нужда точно на теб да разказвам какви са психлосите.

— Не наистина! — каза Джони.

Нещата отиваха натам, че май щеше да научи нещо лошо. Усещаше го въпреки усмивките им.

— Така — каза Драйс. — Докъде бях стигнал? Както и да е — между другото това сигурно ще ти се стори забавно, — не се заинтересуваха от нас, тъй като нямахме особено ценни метали. Тъй като бяха преобладаващо водни, планетите ни със сигурност щяха да ги поставят пред сериозни проблеми, ако трябваше да копаят руда.

Ние имахме нужда от метали, а психлосите имаха нужда от компютърни технологии, с каквито ние разполагахме, тъй че ние им станахме пазар. Това бе съвсем нова и непозната практика в опита на психлосите. Имаше много да учат за финанси и подобни неща. И така, ние ги научихме.

Вътрешното им положение никак не бе добро. Множат се като… как се казваше една риба от вашата планета… херинги! Винаги са се страхували да основават истински психлоски колонни, защото се боят да не въстанат срещу родната планета. Имаха голяма безработица, тълпи бездомни. Бяха в много тежка депресия. В икономиката им пареше хаос.

Затова им помогнахме да си създадат пазари за металите. С изградената им система за телепортиране това никак не бе трудно. Започнаха да просперират и дори откриха други начини за копаене на руда. Ние се грижехме за икономическата им стабилност.

След това съвсем изведнъж се случи нещо ужасно от психлоска гледна точка. Бяха направо ужасени. Това бе преди двеста хиляди години.

— Двеста и девет хиляди, четиристотин шейсет и две — поправи го лорд Вораз.

— Благодаря. Друга раса открадна или сама откри телепортацията.

— Бокснардите от Вселена Шест — каза лорд Вораз.

— Не е много ясно какво се случи тогава — продължи Драйс. — Не винаги имаме достъп до военната документация, а специално в тази никога не сме имали възможност да надзърнем. Но мисля, че бокснардите са се опитали да използват телепортацията за военни цели. Психлосите пристигнаха първи и унищожиха всичките седем планети на бокснардите, без да оставят ни едно живо същество. Това им отне няколко години.

— Три години и шестнайсет дни.

— Избиха дори хора и раси, които бяха съюзници, или имаха някакви връзки с бокснардите. След това не открихме никаква следа от тях.

Тази война, освен това, като че ли промени психлосите. За почти половин век бяха прекъснали всички контакти с други раси. Това бяха лоши години и за самите нас. Икономиката ни бе обвързана здраво с тях. Освен това явно е имало някакви масови избивания сред самите тях, тъй като след това статистиките показаха, че населението им е намаляло с шест единадесети.

Трябваше им още един век, за да се заемат отново с работа. Но вече изобщо не бяха същите.

Аха, помисли си Джони, вече знам кога са започнали да поставят онези капсули в главите на бебетата! И защо. За да защитят технологията на телепортирането и математиката си.

— Бяха изгорили всичките си книги — каза Драйс. — Изгубиха всички естетически изкуства, които развиваха. От речниците им личи, че езикът, който бяха трупали хилядолетия наред преди това, започна да става много по-ограничен. Изпаднаха думи като „състрадание“, „жалост“, дори изглежда изчезна думата „разумност“.

Макар че сега ги наричаме „психлоси“, името се появи точно в онзи период. Преди се бяха наричали с името на краля, който в момента управлява имперския трон.

Както и да е, за да не те отегчавам, тъй като виждам, че някои неща са ти известни, следващите векове бяха много, много лоши за всички, особено за психлосите. Изградиха си репутацията на най-жестоките, най-садистични потисници във всички вселени.

Но имаха много вътрешни неприятности. Населението им бомбастично растеше. Икономиката им бе в хаос. Девет единадесети от населението бяха безработни. Кралското семейство до смърт се страхуваше от революция и в интерес на истината, избиха четири принца, ако не се лъжа.

— Седем — каза лорд Вораз. — И две кралици.

— Благодаря — каза Драйс и продължи. — И в това състояние на пълна депресия дойдоха в Гредидс буквално да молят на колене силачите за помощ. Искаха пари на заем, за да наемат войници и купят оръжие. Но нашият парламент, тялото, което отпуска кредити, както и всички останали раси в шестнайсетте вселени, не искаха да имат нищо общо с тях. Нещата отиваха към открита война. Но един от членовете на парламента…

— Лорд Финистър — намеси се лорд Вораз.

— Благодаря. Има благоразумието да ги насочи към нас. Още тогава бяхме голяма банка. Тогавашният директор…

— Лорд Лунгър.

— Благодаря. Ги накара да седнат на масата на преговорите и нещата стигнаха до подписи. Банката се грижи за всичките им икономически връзки с други раси, обслужва всички трансфери на суми до Психло, отговаря за всички мирни конференции. В замяна нямаха право да посягат на ни един силачи, трябваше да гарантират неприкосновеността над всички планети на силачите и на системата Гредидс и да построят телепортационни системи за нуждите на банката по всички вселени.

Лорд Вораз се обади:

— Опитаха се да нарушат тези споразумения само два пъти, но така ги подредихме, че веднага се поправиха.

— И така — каза Драйс Глотън, — вече знаеш историята на Галактическата банка. Наричаме я „галактическа“, макар че „пангалактическа“ ще е по-правилно, тъй като се простира на шестнайсет вселени. Но името „галактическа“ привлича клиентите, защото мислят за собствената си галактика. Звучи някак по-съседски, не мислиш ли?

Джони не мислеше нищо друго освен това, че си имат работа с раса, хиляди пъти по-могъща от психлосите. Със стройна галактическа организация, която по своите канали може да дава заповеди на чудовища, които да ги изпълняват. Беше напрегнат. Имаше нещо тревожно.

— Тогава, може би искате да говорите с тукашното правителство по въпроса за телепортационни услуги.

Драйс и лорд Вораз се спогледаха, после погледнаха Джони.

— Не с правителството — каза лорд Вораз. — Съмнявам се, че то има собственост върху нещо изобщо. Телепортацията е съвсем друга тема и сега целта ни не е да уговорим бъдещи разговори относно нея. Както виждаш, може и с космическо корабоплаване. Вярно, става бавно и отнема много време, но все пак го има като вариант.

Джони чувстваше, че това не е всичко, но не искаше да настоява. Очевидно не оттук идваше опасността — защото опасност имаше. Надушваше я! Продължи да си седи спокойно.

— Може би става въпрос за изплащане на таксите по тази конференция. Има вероятност да се окажат много по-големи, отколкото очаквахме.

— О, небеса, не! — И той се захвана за работа със своя пръстен. Пръстите му летяха, нишката се превърна в лента хартия и като я погледна, той каза: — Съвсем незначителна сума. Таксите за различните пратеници е различна, тъй като правителствата са с различен по брой състав и дори заплатите им са различни. Но всичко общо прави само 85000 кредита. Разбира се, ако се забавят, ще станат повече. Но не чувствително. Банковата такса е стандартна — само 25000 кредита. Разбира се, тук стои и въпроса за моята яхта…

— Банката — намеси се лорд Вораз — изплаща разходите, когато личната космическа яхта се използва за служебни цели. Мисля, че можеш спокойно да поискаш изплащане на разходите от всички месеци, докато търсеше…

Драйс рязко го прекъсна.

— Разходите ще бъдат засечени само от планетата Батафор на Балор — там е офисът на Галактическата банка за този сектор — поясни той заради Джони. — Това е планета на ховините. В действителност те не са чак толкова лоши. Всеки поотделно е доста честен. Това са около 60000 кредита. Тъй че, всичко стават 170000 кредита.

Толкова имат, помисли Джони.

Драйс колебливо каза:

— Не сме напълно убедени, че ще получите тази сметка. Как да кажа, това зависи от изхода на конференцията.

Ето оттук идваше опасността. Джони бе улучил.

5

Погледнаха Джони с очите си с тежки клепачи. Сега бяха много сериозни.

Негово Превъзходителство Драйс Глотън се наведе напред.

— Въпросът е да се намери чие е правото на собственост. Банката никога няма да се задоволи с неясен документ за право на собственост.

— Никога! — категорично каза лорд Вораз.

— Цялата репутация на банката, всъщност репутацията на силачите като раса, се гради на честността и абсолютната законност на всичко.

— Винаги всичко е легално — каза лорд Вораз. — Да направим нещо незаконно за нас е равносилно на унищожение. Никога не нарушаваме законите. Затова ни имат доверие безброй квинтилиони хора.

Джони не бе един от тях. Тук имаше нещо студено, твърдо и ужасяващо.

— Може би ще е по-добре да ми обясните по-нататък — каза Джони. — Ако трябва да ви организирам среща, не мога да не знам в основни линии за какво ще става дума.

Драйс се облегна.

— А, добре. Вярно е. Откъде да започна? Мисля, че откриването на тази планета ще бъде добро начало.

— Шестнайстата вселена — продължи той — бе открита последна, някъде преди двайсет хиляди години. И досега не е изцяло описана в карти. Психлоското имперско правителство бе пращало сонди, но дълго време не откриха нищо ново.

Тази планета е част от система, която може да бъде наречена периферна — далеч от края на галактиката. Може би щеше да остане незабелязана, ако сама не бе изпратила в космоса сонда със свои сигнали. Даваше точните си координати, имперската сонда я засече, а останалото е история.

Психлоското правителство получи право на собственост и законно свидетелство за откритието. Така за пръв път името на системата е регистрирано в книгите.

Правителството продава планетата на Междугалактическата Минна, а тя поради недостиг на пари в брой, заема сумата от Галактическата банка. Това е съвсем обичайна практика. Междугалактическата Минна го е правила хиляди пъти.

Такива заеми се осигуряват, като се залага правото на собственост на планетата в галактическата банка. Лихвата обикновено е две части от единайсет, или изразено чрез непсихлоска аритметика — единайсет процента годишно. Срокът бе две хиляди и петстотин години.

В миналото Междугалактическата редовно си изплащаше такива заеми — знаеха какво можеше да последва. Всъщност, това бе единствената планета, която бяха купили през последните години; всички останали бяха изплатени. Тази операция се нарича „ипотекиране“. Дотук разбираш ли?

Джони разбираше. Започна да се досеща какво ще последва.

— Последва и втора ипотека — продължи Негово Превъзходителство — за изплащане разходите от завладяването на планетата. Но понеже лихвата бе по-голяма, изплатиха я само за пет години.

Джони схвана. Галактическата банка бе финансирала нашествието на Земята, бе финансирала газовия бомбардировач.

Вероятно усетиха, че нещо в отношението му се промени.

Лорд Вораз каза:

— Това е само бизнес. Банката се занимава с банкерство, а клиентите й — със собствените си дела. Това не означава, че банката е била враждебно настроена към вас. Сега също в отношението ни няма нищо враждебно. Това е просто практика. Обичайни банкови дела.

— Както и да е — каза Драйс, без този път да се опитва да утвърждава прерогативите си, — основната ипотека ще изтече след хиляда и четиристотин години.

Джони преглътна това с напрегнато очакване и нащрек.

— Но една война или нещо подобно ще унищожат ипотеката, така ли?

— О, скъпи, не! — каза Драйс. — Фактът, че планетата е завладяна от някого, никак не променя основната структура на дълга. Промените, които прави едно правителство, не облекчават собствеността на дълга. Та ако това бе възможно, правителствата щяха да се сменят всеки ден, за да се отърват от финансовите си задължения. — Засмя се. — Не, не. Нито смяна на правителството, нито военно завладяване не променят дълговете на една страна. Новите собственици са длъжни да плащат.

— При първоначалното завладяване, когато Междугалактическата е превзела Земята, е нямало никакви дългове, така ли? — попита Джони.

— Това биха били вътрешни дългове — каза Драйс. — Вътрешните дългове нямат нищо общо с международните. Ами не. Планетата е била открита напълно легално и Междугалактическата я е купила съвсем легално от имперското правителство. Документите по ипотеката са изготвени абсолютно правилно. Всичко е напълно законно!

— Напълно — като ехо повтори лорд Вораз.

— Самият дълг не е под въпрос — каза Драйс, — а кой го плаща.

— Значи сте свикали тази конференция да видите кой ще плаща дълга? — каза Джони.

— Не точно, но приблизително за това. Виждаш ли — каза Драйс, — докато се водят бойни действия и не е ясно кое ще бъде правителството на планетата, не мога да изготвя този документ.

Извади голям документ, който имаше легален вид. Джони протегна ръка, но Драйс каза:

— Не, нали сам каза, че не си член на правителството.

— А какво ще стане, когато го изготвиш?

— Ами събираме се да уточним условията на плащане и ако не се постигне разбирателство, оттегляме се.

— И тогава?

— Ами планетата се обявява за продажба на публичен търг и се продава на този, който предложи най-висока цена.

Усещането, което Джони бе изпитвал по отношение на двамата, сега започна да придобива реално съдържание.

— А какво става с населението на планетата?

— Ами, естествено, това зависи от купувача. Правото на собственост в никакъв случай няма да пострада. А с хората ще постъпи както желае. Това вече няма нищо общо с банката.

— А как обикновено постъпват купувачите? — попита Джони.

— О, зависи. Обикновено плащат за закупената на търг планета в брой или използват своя кредит — нормално е да имат кредит или някакви други авоари, с които да погасят плащанията по ипотеката. Най-често просто се нанасят на планетата и ако им се окаже съпротива от местното население, вземат краткосрочен заем от банката за военна техника и помитат населението. Понякога продават населението, за да посрещнат плащанията си. Обикновено купувачите искат да заселят планетата със собствения си народ, нали разбираш.

Джони седеше и ги гледаше.

— Не мисля, че на купувача ще му е лесно да превземе тази планета.

— О, — каза Драйс и махна с ръка в знак на несъгласие. — Планетата не разполага с никакви защитни средства, за които си струва да се спомене. Имате много малко население. Съвременните оръжия могат да се справят за броени дни. Тази обединена сила, която ви висеше на главите, не представлява абсолютно нищо. Истинските флотилии на воюващите дори не се бяха намесили. Но бъди спокоен. Няма причина да се тревожиш. Това е само бизнес. Въпросът се свежда само до една ипотека и изплащане на задълженията. Елементарни банкови операции.

— Значи сега чакате да видите дали ще спечелим, за да изготвите този документ? — каза Джони.

— О, определено мисля, че ще спечелите — каза Драйс. — Затова водим този разговор. Искаме да ни уредиш среща с вашето правителство веднага след като разберем, че наистина сте спечелили. След това можем да изготвим документа и да обсъдим нещата. Това е всичко.

— След като ще ви уреждам среща с правителството — каза Джони, — трябва да ми покажете документа, за да мога да им кажа за какво става дума.

— Няма да го изготвям с теб — каза Драйс, — но можеш да го погледнеш.

Джони го взе.

Бяха изписани цели страници с легални подробности, проследяващи откриването на планетата, заема, направените плащания. Накрая бе прикрепена една единствена голяма страница. Джони повдигаше всяка страница, за да я насочи към светлината (и мини камерата, която през цялата вечер бе записвала от горния ляв ъгъл). Повдигна и последната. На нея пишеше:

„ПОСЛЕДНО ПРЕДУПРЕЖДЕНИЕ

ЗА НЕИЗПЪЛНЕНИЕ

НА ЗАДЪЛЖЕНИЯТА“

Джони каза:

— И какво ще рече „задоволителни условия“ за ликвидирането на ипотеката?

— О, — безгрижно каза Драйс Глотън, — вноска от пет трилиона веднага и примерно петстотин билиона месечно ще ни задоволят напълно. Виждаш ли, по закон при пропускане на месечни вноски заемът трябва да се изплати веднага. Тъй че ще се убедиш, че с нашата банка лесно се работи. Можехме да поискаме и цялата сума наведнъж! Ние наистина сме ваши приятели. Винаги сме се гордели не само с абсолютна честност и лоялност, но и с прекрасните си взаимоотношения с клиентите.

Пет трилиона!, помисли Джони. И петстотин билиона на месец! Разполагаха само с два билиона и двеста милиона. Нямаха никаква индустрия, никакви доходи. Дори да изкопаят цялото земно богатство, пак нямаше да се събере невероятната сума.

Драйс забеляза затормозения му вид, колкото и Джони да се опитваше да го прикрие.

— Ще имате цяла седмица! Това са много либерални условия.

— И веднага след като конференцията реши съдбата на Шлейм — каза Джони — и отношението към другите воюващи…

— Ами да, планетата ще има ясно право на собственост! — триумфално каза Драйс. — И тогава можеш да ни уредиш срещата. Ще изготвим този документ и всичко ще бъде както трябва!

— Правителството, което спечели — каза лорд Вораз — ще разполага с цели дни, за да обсъди проблема и да реши откъде ще вземе парите.

— Не бихте могли да ни ги заемете? — предложи Джони.

— О, драги, не. Те вече са били взети на заем.

— А кой би могъл да купи тази планета? — попита Джони.

— Ами всеки от воюващите ще се радва да я купи — каза Драйс. — За разлика от вас, те имат изградена индустрия, кредити и т.н.

— Значи след като спечелим войната, ако я спечелим, може изцяло да я загубим, дори от толнепите! — каза Джони.

— Е, — каза Драйс Глотън с красноречив жест, — банкерството си е банкерство, бизнесът си е бизнес.

6

Стормълонг, заспал след дългото изтощение върху масата в контролния щаб, бе рязко изтръгнат от съня. Бе направлявал битките дни наред. Сториха му се безкрайност. Сега с разтревожено изражение видя Джони.

— Събуди се! — настойчиво повтаряше Джони.

Разтърси и будисткия комуникатор, Тини, докато покаже някакви признаци на живот.

— Какво става? — стреснато попита Стормълонг. — Пак ли атакуват?

— По-лошо! — каза Джони. — Малките сиви хора!… Тини, събуди се, моля те!

Жената също бе работила дни наред без капка сън и сега спеше почти безчувствено.

Джони любезно бе отпратил гостите и излезе да се разходи из нощния лагер. Направи пълна обиколка на купата. Макадам! Трябва да се докопа до Макадам от Земната Планетарна банка в Люксембург, и то веднага. Никаква среща с правителството няма да урежда. Ще им устрои среща с някой, който разбира от банкерство!

Тини започна да се пробужда.

— Макадам! — каза Джони. — Свържи се по радиото с Макадам.

— Какво става? — поиска да разбере Стормълонг. Обикновено Джони винаги успяваше да запази спокойствие и хладнокръвие. — Мога ли да направя нещо?

Джони му хвърли два диска, на които бе записана цялата вечер.

— Направи ми копия от тях. Това е вечеря.

Стормълонг нищо не схвана, но отиде до устройството за презапис на дискове и ги пусна.

Тини се опитваше да събуди Люксембург, сънено напявайки кодовете за връзка на пали.

— Ако се опитваш да се свържеш с Люксембург, няма никой — каза Стормълонг. Сети се, че Джони няма много информация за това какво става напоследък.

— Русия — каза Стормълонг. — Хората от Сингапур са отишли там и изобщо не са могли да се доберат до базата. Всичко било в пламъци.

Джони не можа да разбере. Как е възможно да гори подземна база?

— Ти си бил там. Не знам защо, но при входовете са имали някакво черно вещество, възпламенимо. Знаеш ли какво е?

Въглища! В руската база трупаха въглища за зимата.

— Това са въглища — каза Джони. — Черна скала, която може да гори.

— Ами не знам кой е построил тази база, но я е построил близо до, или върху мина от такива скали и явно от стрелбата са се запалили. Сингапурската група изобщо не е могла да се приближи до базата. Бяха малко и не бяха взели никакви миньорски помпи, пък и да имаха, наоколо няма вода. Спешно поискаха помощ. Трябваше да угасят огъня, за да се доближат до базата. Люксембург бе единствената защитена позиция, която не бе нападната и там имаха летящи танкери. Преди около два часа ги напълниха и отлетяха за Русия. Оттогава не е пристигала никаква информация. Не знаем какво става. А в Люксембург не останаха никакви защитници.

— Но Земната Ппанетарна банка има радио! — каза Джони.

— Да, но по това време едва ли при него ще има някой. Те не участват в защитната мрежа.

— Тогава трябва да замина — каза Джони. — Какви самолети са останали?

— А, не! — каза Стормълонг. — Имам директна заповед от сър Робърт да останеш тук!

— Но Макадам не може да пристигне тук, след като в Люксембург няма ни един пилот. Нали никой не е останал?

— Ни един.

Джони бе отчаян.

— Ами ако отделим един пилот от Единбург и го пратим в Люксембург?

— Невъзможно. Пристигнали са в Единбург. Там е ад. Цялата мрежа от тунели под скалите се е срутила. Няма как да се влезе вътре, за да се види има ли живи в скривалището. Имат атмосферни маркучи и въздушни помпи, с които да вкарат въздух долу за оцелелите. В момента карат багери от Корнуол. Но пилотите им трябват, защото няма машинни оператори. Не мисля, че мога да накарам даже един да…

— Тук имаш ли самолет?

— Естествено, че имам. Имам пет. Но ти никъде няма да ходиш!

Жената се извърна от микрофона.

— Няма никой. Не отговарят нито от мината, нито от банката. В края на краищата, там е два през нощта.

— Тръгвам — каза Джони.

— Няма да тръгнеш! — извика Стормълонг.

— Тогава ще идеш ти! — извика Джони.

Стормълонг запремига с очи. В крайна сметка, бе дремнал два часа, за които и едно коте не би се наспало.

— Ще трябва да се оправяш с всичко тук сам — каза Стормълонг. — Хем да си на този микрофон, хем във въздуха, ако се наложи да отбраняваш зоната.

— Ще взема Тини и ще поддържам връзка по мрежата от самолета, ако трябва да се бия — каза Джони. — Но такава битка няма да се наложи да водим. Битката ще е с двамата малки сиви хора! Ще издържиш ли буден до Люксембург?

Стормълонг повдигна рамене, после кимна.

— Добре. Вземи копията на дисковете, които направи, иди в Люксембург и намери Макадам. Кажи му, че е жизнено важно веднага да прегледа записите. И че трябва да намери някакъв начин да се оправи с дълга. Кажи му това.

— Дълг ли? — каза Стормълонт.

— Да, дълг. И ако не го платим или се отървем по някакъв начин от него, губим цялата война! Дори да я спечелим!

ДВАДЕСЕТ И ДЕВЕТА ГЛАВА

1

Следващите два дни бяха най-ужасните в живота на Джони — по-ужасни от клетката, бомбардировача и всичко останало.

Стормълонг се издигна в небето и буквално изчезна.

Не отговаряше по радиото, даже когато Джони ясно си каза името.

Офисът на банката в Люксембург бе отворен и отговаряше, но там имаше само някакво момиче, което не говореше на никой от езиците, които владееха тук в Кариба. Като че ли беше френски. Те ясно произнасяха „Макадам“ и тя разбираше за кого става дума, след това им обясняваше нещо, което те не разбираха.

Джони не можеше да напусне района. Пратениците непрекъснато сновяха насам-натам и продължаваха процеса си. Не му обръщаха особено внимание. Джони ядеше и спеше в контролния щаб и излизаше само в случай, че вождът Чонг-уон го извикаше за нещо спешно.

В интерес на истината, той почти нямаше с какво да се занимава, защото рядко се свързваха с него по радиото. Но дори да му поискаха нещо неотложно, нямаше как да им помогне, защото не разполагаше с ни един пилот, нямаше войска или други защитни сили. Всъщност той самият бе единствената отбрана на планетата. Тини много му помагаше, но все пак човек не можеше да стои буден безкрайно, та дори да е будистка монахиня.

Ангъс прекарваше част от времето си при устройството за телепортиране. Беше оставил жирокасата на една планина на Толнеп, за да разбере окончателната съдба на луната Азарт.

— Исках да разбера дали на Толнеп има земетресения — каза той на Джони. — Ако в една система се промени количеството маса, могат да се очакват и промени в гравитацията. Четох някъде, че ако нашата луна пропадне някъде в пространството или нещо такова, на Земята ще последват земетресения. Но Толнеп не разтресе нашата жирокаса.

Няколко часа по-късно Джони чу шума на мотор в купата и отиде да провери какво става. Ангъс бе включил един багер. Опитваше се да изкара огромен къс от падналия кораб през подземния изход. Беше от тази част, която бе паднала на брега. Вождът Чонг-уон остро реагира, защото драскаше паветата и трябваше след това да ги поправят.

Ангъс обясни, че искал да види дали онази бомба още действа.

— Гледай да не докараш нещо обратно тук! — каза Джони и се прибра, за да отговори на едно повикване.

На следващата сутрин Ангъс закусва с него и му разказа какво е направил.

— Пратих онова парче метал отвъд Азарт. Мислех, че ще падне през газа…

— Какъв газ? — прекъсна го Джони.

— О, ами Азарт като че ли сега е само газ — каза Ангъс. — Един огромен облак газ. Отначало всичко бе чернилка, но сега се изчисти. Хем се вижда, че е облак газ, хем можеш да виждаш през него. Ясно защо психлосите никога не са използвали тази бомба. Като миньори им е трябвал не газ, а метали!

— И какво стана с онова парче желязо?

— Мислех, че ще премине през газа и ще падне върху Толнеп. Но не стана така. Отначало започна да пада през газа, но като стигна средата на газовия облак, остана си там и не мръдна повече. Искаш ли да видиш снимка?

— Само недей да изстрелваш в онзи облак, за да не докараш нещо от онези вещества тук с обратния удар! — каза Джони.

— О, не се бепокой. Но вярвам, че след като веднъж онази бомба превърне всичко в газ, престава да действа. Няма върху какво да работи, а след като реакцията завърши, няма какво да я стартира отново. Металната следа показва, че са останали само газове от много нисък ред. Водород.

— Значи тази бомба стимулира деленето на атомите на по-тежките метали. Не съм специалист, но ми се струва, че току-що описа точно това.

— Както и да е — каза Ангъс, — мисълта ми е, че масата на луната засега не се е променила, що се отнася до гравитационното й влияние. В този студ изглежда газовете са се втечнили и луната сега представлява нещо като мехур с много по-голям диаметър. Мисля, че може да се прелети през нея.

— Страхотно — каза Джони. — Не го прави.

Ангъс изяде макароните си.

— Исках само да знаеш, че унищожаването на тази луна няма да промени таблицата с координатите. При промяна на масата могат да се изместят всички координати след известно време.

— А! — възкликна Джони. — Имаш право. Много умно, че си се сетил.

Ангъс също мислеше така.

Само че всички останали новини никак не бяха окуражаващи. Не че пристигаха лоши новини, просто нямаше никакви вести за съдбата на Криси и на хората в Шотландия, а също и на хората от селото им в Русия.

Бяха открили отвън пред базата вожда на клан Фергус, почти мъртъв. Прехвърлили го веднага в старата подземна болница в Абърдин. Нямаше много надежда.

Бяха пробили дупки през скалната маса, която блокираше тунелите и се надяваха въздушните маркучи да са стигнали предназначението си. Говореше се, че са чули гласове, но първо, в укритието нямаше миньорски предаватели и второ, заради шума на помпите и всичко останало, едва ли можеше да се чуе нещо през въздушните маркучи.

Целият град, заедно с Касъл Рок, бе обвит в пушеци.

Полагаха невероятни усилия да пробият отвор през срутените тунели. Работеха по двайсет и четири часа на ден.

Новините от руската база не бяха по-добри. Бяха потушили горящите въглища на повърхността, но мината гореше отвътре, изпод земята. Нямаха представа дали огънят е стигнал до нивото на подземната база. Масивните врати не можеха да се отворят дори с горелки, затова в момента прокарваха съвсем нов вход, който да ги заобиколи. Копаеха в твърда скала, а земята бе нажежена и продължаваше да гори отдолу. Вентилаторните шахти много обикаляха, освен това бяха здраво преградени със закален метал и филтри, тъй че не можеха да ги използват.

Отгоре на цялото напрежение, в Кариба първият малък сив човек, Драйс Глотън, бе изчезнал. Единственият им часовой-артилериец каза, че го е видял на зазоряване. Наредил от известно разстояние до кораба да сменят сигналните светлини и радиосигналите и отпътувал в небето ей тъй, изведнъж, без дори да успеят да проследят в коя посока. Сега светлините бяха угасени, просветваха само две червени светлини и радиофара казваше на всички кораби да не се приближават до района на конференцията.

Попитаха лорд Вораз, но той каза, че вероятно става въпрос за някои прерогативи на банковия бизнес на един директор на клон и сигурно е заминал по банкови дела, след което спокойно продължи да дъвче хапките между основните яденета, които готвачът постоянно му сервираше.

Но това, което хвърли в шок Джони през тези два дни, бе внезапната поява на капитан Рогодетер Сноул.

Конференцията го бе повикала като свидетел, но не предупредиха нито Джони, нито артилериста от противовъздушната отбрана.

Джони изведнъж чу лая на оръдието.

Притича лорд Дом, търкалящ се като втечнена медуза и изрева да спрат стрелбата.

Джони накара артилериста да спре. За щастие оръдието бе настроено на много голям обхват и Ангъс не бе използвал теленортационното устройство в момента. Но Рогодетер Сноул се размина на косъм с това да улучат кораба му, тъй като пропусна да поиска разрешение за кацане на малката совалка, с която бе изстрелян.

— Повикахме го като свидетел! — извика лорд Дом. — Не знаете ли, че в момента се провежда съдебен процес?

Процес или не, Джони сложи на колана си един Смит и Уесън с термични куршуми, натъпка ушите си с тампони и отиде лично да направлява кацането на самолета с помощта на ръчен предавател. Освен това трябваше да се погрижи толнепите да не забележат, че нямат никаква отбрана.

Джони потисна внезапния импулс да убие Роголетер на място и се ограничи само с това да му конфискува очния филтър. Провери дали няма резервен и лично го придружи до залата за конференции. Остави го там, но ги предупреди като свършат с него, да му се обадят в контролния щаб да го ескортира обратно, тъй като иначе толнепът ще бъде абсолютно сляп през цялото време, докато се навърта около Кариба.

След около пет часа наистина му се обадиха и той придружи Рогодетер Сноул обратно до совалката му. Но преди да му върне обратно филтъра, накара вожда Чонг-уон да намаже с черно водно мастило купола на совалката от вътрешната страна. Джони така и не разбра дали Сноул се е оплакал, че е трябвало да трие прозорчета, намазани с мастилото, за да намери кораба си в орбита. Той все още бе с тампони в ушите.

Джони върна филтъра на Рогодетер и от изражението на вторачения в него толнеп личеше, че е възкликнал:

— Ти!?

Затова Джони му каза:

— Да, аз. И за лично сбогом ще ти кажа, че ако видя още веднъж мутрата ти на повърхността на тази планета, никак няма да ти се хареса какво ще й се случи.

След това му затръшна врата.

След излитането на совалката, Джони си свали запушалките и разбра, че от десет минути насам артилериста го молеше за разрешение „по грешка“ да свали совалката на толнепа. Джони го разбираше. Искаше му се същото.

Още не бе чул и думица от Стормълонг. А с Люксембург не можеха да се разберат.

Никаква вест за Криси. Никаква вест за хората от селото му. Никаква вест за приятелите му.

Двата дни бяха кошмарни.

Разбра, че бездействието тежи много, много повече от задъхания живот, с който бе свикнал. Наближаваше точка, в която страховете му щяха да избухнат с всичка сила. Страховете за близките хора и за родната планета, която от толкова време се бореше да спаси.

Никак не му олекна в осем часа същата вечер от предложението, което получи от лорд Вораз — срещу заплата от петдесет хиляди кредита годишно да се премести в системата Гредидс и до края на живота си да прави пултове за телепортационно управление за банката. Джони бързо се отдалечи, за да не направи нещо неразумно.

Ужасни два дни!

2

Следващият ден нещата започнаха да се променят.

Джони прекара нощта в контролни щаб, проснат върху една маса. Така го завари лорд Дом, който дойде да го събуди.

— След два часа ще бъдат прочетени и подложени на гласуване доказателствата, събрани по делото — каза той.

— Аз не съм член на правителството — каза Джони.

— Знаем. Но ти си лично замесен и трябва да присъстваш. Ще бъдат обявени и репарациите. Тъй че, бъди там!

А, репарации. Внезапен повей на надежда. Дали ще са достатъчно, за да покрият дълга им към банката? Или поне да стигнат за първата вноска или нещо такова?

Тини бе спала криво-ляво на стола цяла нощ. Имаше малко трафик и затова Джони помоли Чонг-уон да го смени и отиде да се преоблече.

Господин Цунг носеше малка кръгла шапчица от черен сатен със синьо копче на върха. Откак си бе възвърнал ранга, постояно бе ухилен. Поклони се и вкара с една минна количка с колелца вана, след което се погрижи за всичко необходимо Джони да бъде добре облечен и нахранен.

След това вдигна мъничка кутийка, окачена на копринена лента и си я окачи на врата. Джони подскочи, като чу от нея да излиза монотонен електронен глас, който говори на английски.

В отговор на въпросително вдигнатите вежди на Джони господин Цунг обясни, че това е подарък от малкия сив човек, Драйс Глотън. Дал му я преди да тръгне на пътешествието си. Подарък за откриването на банкова сметка! Дъщерята на господин Цунг рисувала тигри и птици върху собственоръчно направена оризова хартия и ги продавала на пратениците за петдесет кредита всяка. Лордовете казали, че това е „примитивно“ изкуство и се събирало от колекционери. А синът му рисувал дракони върху кръгли метални платки с помощта на молекулярни спрейове и ги продавал двойно по скъпо — за сто кредита. Като добър баща, макар че презирал търговците и търговската класа, той се погрижил за спестяванията на децата си.

Господин Цунг обасни, че Негово Превъзходителство намерил в библиотеката на кораба си езикът „дворцов мандарински китайски“, направил микро-копие и — виждаш ли това малко ключе? В горна позиция е от мандарински на английски, в средна позиция — от мандарински на психлоски, а в долна позиция — от английски на психлоски. Не е ли смешно как произнася китайските тонове, като превежда от английски?

Но това не е всичко. Има и вокочетец. Виждаш ли малката светлинка в края? Като я прокараш по мандарински йероглифи, прочита ги високо на английски или психлоски. Освен това чете английски и психлоски и ги превежда на мандарински. Тъй че, сега вече няма да прави грешки заради лош превод.

Захранва се от температурата на тялото и не й трябват батерии. Сега вече може да говори директно с Джони! Естествено. Ще продължава да учи езика, тъй като не иска да звучи толкова монотонно. Но кажи, не е ли прекрасен човек този Драйс Глотън!

Джони се радваше, че господин Цунг вече може да му говори без помощта на Координатор. Но все пак не му бе приятно отвсякъде да се чувства заобиколен от Галактическата банка.

Господин Цунг веднага се възползва от новата придобивка.

— Разбрах, че отиваш да чуеш присъдата и по някакъв начин ти също си въвлечен. Сега, тъй като не знаеш дали ще бъдеш обявен за виновен или не, просто си стой с почтителен вид и слушай. Ако те попитат нещо, само се покланяй, без да отговаряш. Просто се покланяй. Така си приготвяш почвата да поискаш нов процес.

Съветът бе добър, но не помогна на Джони да успокои нервите си.

Вождът Чонг-уон каза, че по радиото няма никакви обаждания. Не, няма новини от Стормълонг, нито от Единбург, нито от Русия.

Всички лордове се бяха събрали. Бяха променили подредбата на залата. На платформата бе поставена висока маса, на която седеше лорд Фаудджопан. Останалите лордове бяха наредени в правилни редици с лице към платформата. От едната страна на стаята бяха наредени столове в редица. Шлейм лежеше върху миньорска количка, целия увит във вериги. Само лицето му се показваше отгоре. Количката стоеше между масата и публиката.

Лорд Дом посочи, че Джони трябва да седне на един от столовете до стената, където седеше и лорд Вораз. Очевидно беше, че не го считат като част от техните приготовления. Лордовете дори не го погледнаха. Но поне не беше в количка като Шлейм.

— Вече са обсъдили всичко — пошепна лорд Вораз на Джони. — Но трябва да гласуват за всяко доказателство поотделно. Това по-скоро е споразумение, отколкото процес. Изненадан съм, че пратеникът на Земята не е тук. Но до подписването могат да процедират и без него.

Лорд Фаулджопан даде знак на лорд Браул за започване на заседанието.

— Вече имаме постигнато съгласие относно дефиницията на думата „пират“ така, както ще влезе в новите споразумения — каза Фаулджопан. — Все пак трябва да ви обърна внимание върху факта, че новата дефиниция не може да бъде прилагана към сегашните доказателства, тъй като е приета след инцидента, предизвикал този процес. Съгласни ли сте с това, уважаеми лордове?

Дадоха знак, че са съгласни.

— Следователно — продължи Фаулджопан, — този процес се основава на вече съществуващи доказателства и клаузи. Свидетелските показания на капитан Рогодетер Сноул бяха изслушани и точно отразени в документацията по делото. Той е имал заповед да не зачете неприкосновеността на зоната на конференцията, получена от толнепския тогавашен пратеник Шлейм. Вярвам, че желанието на конференцията е да зачете свидетелските показания и доказателства, дадени от гореспоменатия Сноул, особено в светлината на факта, че той се е чувствал задължен да защити толнепския пратеник. Това оневинява Сноул. Кой е за?

Всички лордове гласуваха.

— Следователно — каза Фаулджопан, — конференцията установява, че гореспоменатият толнепскн пратеник, наречен лорд Шлейм, напълно умишлено и злонамерено е заповядал на своите военни сили да нападнат зоната на конференцията. Съгласни ли сте с тази формулировка?

Всички до един гласуваха и Шлейм изсъска и плю от веригите си.

— По-нататък на базата на свидетелски показания и доказателства установихме, че толнепският пратеник наистина е целял да парализира, застреля и нарани по някакъв друг начин други пратеници, ангажирани в своите законни и почтени задължения в противовес с изброените тук членове, които няма да прочета, тъй като ще ни отнемат много време. Съгласни ли са пратениците?

Бяха напълно съгласни и Шлейм отово изсъска и се изплю.

— Следователно — продължи Фаулджопан, — тази конференция, законно събрана по силата на междупланетни споразумения, решава, че от този ден нататък в продължение на сто години толнепите ще бъдат смятани за нация извън закона! Кой е за?

Всички гласуваха за с лица, които изразяваха твърдост и решителност.

— Всички споразумения и договори с планетата и нацията на толнепите от този момент нататък престават да бъдат в сила — каза Фаулджопан. — Кой е за?

Отново единодушие.

— Всички посолства, легации и консулства на толнепската планета и нация ще бъдат затворени и дипломатите им — изгонени за период от сто години. Дипломатическите им функции по незначителни проблеми ще бъдат изпълнявани от ховинските посолства, легации и консулства срещу обичайните такси. Съгласни ли сте?

Съгласни са.

— Тъй като конференцията гарантира личната безопасност на Шлейм и завръщането му невредим на планетата, конференцията решава да върне въпросния пратеник гол и окован във вериги на пазара за роби в град Крид, Толнеп, като израз на това, че въпросният е изпаднал в немилост от конференцията. Това ли е вашата воля?

Това беше тяхната воля. Шлейм съскаше и плюеше. Джони се чудеше кога ще стигнат до въпроса за „репарациите“. Надеждата бе слаба, но все пак съществуваше.

Фаулджопан продължи:

— Понеже толнепите са имали най-много кораби и техният офицер, според свидетелството на самия Шлейм пред тази конференция по-рано, е най-старши командващ офицер на обединената сила, конференцията намира, че останалите воюващи нации, които са участвали в обединената сила, не се смятат за виновни в престъплението като нации. Но тъй като присъствието на силите им продължава да заплашва небето над тази конференция, оправдаването зависи от две условия: първо, да принудят толнепската флота да остави на определено от военния командир на Земята място всички взети пленници невредими. Второ, те също да оставят пленените от тях, невредими, на същото или подобно място. Трето, да ескортират, ако е необходимо с военна сила, толнепската флотилия обратно до Толнеп. Четвърто, да насочат толнепската флотилия да кацне на повърхността на Толнеп, откъдето, както е известно на конференцията, тя не може повече да излети. И пето, да се върнат след това по родните си планети. Силите, визирани в тази точка, принадлежат на болбодите, ховините, хокнерите, джамбичуите и дрокините и всички други нации извън тази система, които са участвали в нападението.

Последва дискусия трябва ли да гласуват пратениците, представители на воюващите, или трябва да се въздържат.

— Предлагам — прошепна лорд Вораз на Джони — ти да определиш място за връщане на пленниците, тъй като липсват упълномощените органи.

— Да, но те не казват какво трябва да направим ние с техните пленници? — отвърна Джони.

— Това не е мирен договор — каза Вораз. — Отнася се за обиди, нанесени на конференцията. Ами… ще отворя въпрос за пленниците на Земята. Това са все планетарни въпроси, както виждаш. За затворниците, които сте пленили горе от флотилията, ще стане въпрос само ако се изготвя мирен договор. Освен това се съмнявам, че ще си ги приберат обратно поради възможна зараза. Кой знае, може да са се водили дори биологически войни. Вие няма от какво да се притеснявате, тъй като в точката е включено „невредими“.

Значи планетарни въпроси, помисли си Джони. Интересуваш се само от стойността на имуществото, което се опитваш да си възвърнеш. Но не го каза. Радваше се, че ще им върнат пленниците, ако има такива.

Най-накрая решиха пратениците на воюващите нации да гласуват, тъй като така ще изглежда по-добре в протоколите. Всички гласуваха единодушно „за“.

— Според законите на конференцията — каза Фаулджопан — трябва да се спомене и за насилието, упражнено спрямо тогавашния лорд Шлейм.

Лорд Вораз докосна коляното на Джони.

— Става въпрос за теб.

— Човек, известен като Джони Гудбой Тайлър, бе забелязан да хвърля по въпросния лорд Шлейм пръчка или скиптър и да го удря. Конференцията желае да го оневини. Всички ли са съгласни?

Гласуваха „за“ и Шлейм яростно се изплю.

— А сега идва приятната част — прошепна лорд Вораз.

— В съответствие с член 103 — каза Фаулджопан, — която покрива възнагражденията при случаи на спасяване и защитаване живота на членове на конференцията, споменатия Джони Гудбой Тайлър се награждава с ордена на Червения Пояс за това, че предугади намеренията на Шлейм и го обезоръжи, тъй че нападението му не постигна целите си. Съгласна ли е конференцията?

Някои изръкопляскаха. Чуха се коментари.

Лорд Вораз обясни на Джони:

— Императрицата на Шатовария Беаз учреди този орден преди осемдесет и три хиляди, двеста шейсет и осем години, когато един служител спасил живота на любовника й по време на една конференция. Някой го нападнал, но служителят го спасил. Бил леко ранен с нож — оттам и името на ордена — „Червения Пояс“. — Извади от джоба си малка книжка, която веднага се уголеми и провери нещо. — Този орден ти отрежда титлата „лорд“ и пенсия от две хиляди кредита годишно. Фондът се управлява от нашата банка. Трябва да си отбележа.

Все още се чуваха ръкопляскания и лорд Браул даде знак на Джони да стане и да се поклони. Джони горчиво си помисли, че ще окачи пояса на Уиндсплитър. Не му трябваха почестите им. Седна. Много се бавеха с тези репарации. А, дойде моментът!

Фаулджопан разгърна дълъг свитък хартия, изписан с цифри.

— Освен това конференцията смята, че достойнството на пратениците и техните планети е наранено от планираната атака от лорд Шлейм. Конференцията налага като глоба и репарации сумата един трилион галактически кредита, която трябва да бъде изплатена от Толнеп.

Фаулджопан продължи:

— Пратениците, които са имали кораби в небето по време на инцидента, не получават своята част от обезщетението, тъй като съзнателно или не са участвали в конспирацията. Сумата, както вече събранието реши в предварителни дискусии, ще бъде разпределена между пратениците на базата на числеността на населението, което те представляват. — След което изчете цифрите. — Всички ли са съгласни?

Поправиха едно-две изчисления.

— А Земя не получава почти нищо! — възмутено прошепна Джони на лорд Вораз.

— Някои от пратениците представят населения от стотици билиони — каза лорд Вораз. — Шатобрианците имат почти трийсет и девет трилиона същества на седемстотинте си планети. А вие какво имате? Трийсет и три хиляди.

Пратениците приеха поправките в цифрите. Джони затаи дъх. Ще има ли обезщетение за вредите, нанесени на Земята?

— Всички финансови операции се извършват от Галактическата банка — каза Фаулджопан.

Не поиска съгласие от лорд Вораз, той просто кимна.

— С това решенията на конференцията се изчерпват — каза Фаулджопан. — Конференцията желае всички решения да се оформят в писмен вид, за да могат да се подпишат от пратениците.

Джони настоятелно заговори на лорд Вораз.

— Чакай. Нали сами казаха колко градове са изгорили? Нанесли са ни много щети.

— Опитах се да включа и тях, но това само ще увеличи цената на собствеността. Не забравяй, че това не е мирна конференция. Това е съдебен процес и споразумение за нанесени обиди на конференцията.

Никакви репарации за Земята? Джони се бореше с напиращото желание да скочи и да протестира. Ако сър Робърт и Макадам бяха тук…

— Глобата от един трилион кредита е огромна — каза лорд Вораз. — Ще съсипе икономиката на Толнеп. Даже Земята да бъде възнаградена с обещетения за изгорените фалове, Толнеп няма да може да плати нищо след тази сума. Трябва да се радвате. Отървахте се от всички нападатели.

И от всички надежди да оспорят документа за право на собственост над Земята, помисли си Джони. Сега бяха в ръцете на банката, тъй като нямаха пари да платят.

В този момент Фаулджопан се нахвърли върху Джони.

— Вашият пратеник не присъства на заседанието! Това е голямо нарушение. Не може да отмени и промени решенията, но ако пратеникът ви не дойде на подписването, те няма да бъдат валидни. Войната незабавно ще бъде възобновена. Тъй че, най-добре посъветвай правителството ви веднага да го прати тук. Документите ще бъдат готови за подпис утре следобяд. Ще се погрижиш ли да дойде?

— Аз не съм представител на… — започна Джони.

— Имаш влияние — каза Фаулджопан. — Използвай го! Искаме да свършим и да си идем по домовете.

— Най-добре направи както казва — прошепна лорд Вораз.

Джони вдигна очи, за да види Драйс Глотън, застанал на вратата. Беше се върнал!

Излизайки, Джони чу как Драйс попита лорд Вораз:

— Ще се върне ли представителят на Земята?

Вораз посочи към Джони.

— Ще го доведеш ли? — попита Драйс Глотън.

Джони каза, че ще опита, а Драйс и Вораз се спогледаха и се ухилиха.

Толкова бе обезсърчен заради това, че Земята не получи обезщетения, че не им обърна никакво внимание.

3

На няколко стъпки от залата за конференции Джони усети как кръвта се надига в главата му.

Война! Стига само някой от тези лордове или правителствата им да произнесе тази дума и флотилиите им веднага се вдигат да направят на пух и прах земята на някой.

И като я разпартушинят, отлитат си просто ей така, без изобщо да ги е грижа какво са направили с домовете и живота на хората, даже могат да се върнат да повилнеят още малко!

Джони се разходи из лагера. Беше топъл следобед и вентилаторите на изхода създаваха лек и приятен бриз.

Малките деца лежаха в окопите за оръдията, облечени в оскъдни дрехи. Проследиха го с очи. Кучетата лайваха един-два пъти от каишките си и после махаха опашки за поздрав. По-големите деца бяха нахранили малките и сега седяха с кръстосани крака и ядяха от купички. Като мина край тях, засмяха му се и кимнаха.

Джони си помисли откъде накъде тези деца няма да имат шанс? Защо да нямат щастливо и спокойно бъдеще?

Война! Какво право имаха студени, безсърдечни раси да убиват и рушат, да смазват и пречупват по-слабите и по-безпомощните?

Както и да се наричаше това — „национална политика“, „държавна необходимост“ — оставаше си пълна лудост.

Психло! Какво право бе имала Психло да напада планетата им? Нима не са могли да купят каквото им е трябвало? Защо не са дошли да кажат: „Имаме нужда от метал. Предлагаме ви да го разменим с тази и тази технологии.“ Не, по-изгодно им е било да убиват и грабят.

Спомни си за времето преди за пръв път да забележат посетителите, когато се бяха почувствали свободни от жестоките потисници и тирани. Хората работеха с желание, бяха щастливи. А след това посетителите. Заедно с тях и банката.

Може би организация наистина е необходима. Но това на никой не даваше право да създава правителства от безчовечни, бездушни зверове!

Сети се за Браун Лимпър и за идиотщините, които вършеше „в името на държавата“. И все пак, той бе направо разумен в сравнение с тези лордове тук.

Джони погледна децата. И взе твърдо решение. Каквото и да се случи, няма да има повече война. Никъде.

Толкова бе погълнат от мислите си, че вождът Чонг-уон трябваше да му разтърси ръката, за да привлече вниманието му.

Вождът подскачаше около Джони, махаше му и накрая буквално го натика в контролния щаб.

Лицето на Тини грееше от радост. От слушалките й се чуваше реч на пали. Каза нещо в микрофона си и се обърна към Джони.

— Обажда се шотландският офицер, който ръководи спасителните операции в Русия — каза Тини. — Забелязали някакъв зелен пушек да излиза от една вентилаторна тръба. Някой отвътре свалил укреплението на вентилационните изходи. Докарали са кранове и въжета и вече измъкват хора!

Буквално всяка минута пристигаха нови сведения. Тини пак се обърна към Джони:

— Полковник Иван! За тебе е. Казва: „Кажи на маршал Джони, че храбрите червеноармейци отново са под негово разпореждане!“

Джони искаше да му каже нещо. Трудно намираше думи. Но Тини каза:

— Има още едно обаждане за Джони. Иска да чуе гласа ти.

Подаде му микрофона.

Без да спазва никакви мерки за безопасност, гласът каза:

— Джони? Аз съм Том Смили Таунсън!

Джони не можа да каже ни дума.

— Джони, хората от селото са живи и здрави. Всички сме добре, Джони. Джони, чуваш ли ме?

— Слава богу! — с усилия произнесе Джони. — Кажи им, Том. Кажи им на всички. Слава богу!

Той седна на един стол и заплака. Досега не бе съзнавал колко се бе притеснявал за тях. Бе потискал тревогата с желязна воля, за да може да работи.

Продължаваха да пристигат съобщения и след малко Джони се зае за работа. Питаха къде да отидат, а той на свой ред им съобщи радостната вест, че врагът се е оттеглил и няма да се върне. Веднага на фона на гласа на комуникатора се чуха радостните им викове.

Имаха пет ранени пилота и много случаи на изгаряния. Искаха помощ от Шотландия. Джони разбра, че старата подземна болница в Абърдин е подготвена да приема ранени и нареди тежко ранените да се закарат там със самолети. Изпрати една от сестрите от Абърдин в Ташкент, за да се погрижи за по-леко ранените.

Работата така го увлече, че съвсем забрави за сър Робърт, докато Драйс Глотън не изпрати Чонг-уон да му напомни.

Освен това, Джони съзнателно бе отлагал повикването на сър Робърт. Още не бяха успели в Касъл Рок и знаеше, че сър Робърт няма да иска да замине. Дори си мислеше дали не може да убеди лорд Фаулджопан да отложи подписването с един ден.

Все пак се обади и се зае да организира всички затворници да бъдат свалени при замъка Балморъл на около петдесет мили западно от Абърдин. Лесно се откриваше от въздуха, тъй като имаше три ясно открояващи се планински върхове, река, а и самият замък бе внушителна развалина. До Абърдин имаше добре запазен път, но Тор каза, че може да вземе пленниците с боен самолет и да ги откара в болницата в Абърдин, ако имат нужда от спешна помощ. Джони ги предупреди да бъдат предпазливи. След това отиде да потърси ховинския пратеник, който сега осъществяваше връзката с толнепската флотилия. Даде му следа на карта, която да предаде на ховинския командир. Казаха, че могат да предадат пленниците още същия следобед, без да изчакват официалното подписване на документите. Никой не знаеше колко затворници има, но щяха да ги свалят с различни совалки. Джони повери работата на тях и на Тор от Шотландия.

Докато се обаждаше в Шотландия, остана с впечатлението, че там цари пълен хаос и това още повече го спря да не се свързва със сър Робърт.

Драйс Глотън изпрати за втори път Чонг-уон. Боже, как горяха от нетърпение тези малки сиви хора да докарат тук сър Робърт!

Най-накрая успя да накара комуникаторите в Шотландия да го издирят. Когато чу гласа му по радиото, всичките му опасения напълно се оправдаха.

Сър Робърт направо се нахвърли срещу Джони и гневът му пролича дори от превода на комуникаторите.

Известно ли му е на Джони, че в подземните скривалища на Касъл Рок има две хиляди и сто човека, ако все още са живи? И че всички възможни входове са затрупани от тежките бомбардировки? На доста места са спуснали атмосферни маркучи, но я се опитай да влезеш във връзка по тях! Стените на замъка са толкова нестабилни, че при всеки опит да работят с пробивни машини, върху главите им се посипват камъни.

Да, Дуайт е там! Да, взел е подпори за тунели от Корнуол и е опитал да ги вкара. Нима Джони си мисли, че стоят със скръстени ръце?

Какво му е на него, седи си с онези тра-ла-ла лордове и си пие чай! Пий си чая, но остави хората да си вършат работата…

И така, на Джони му трябваше цял час, за да накара сър Робърт да проумее, че без неговия подпис въпросът с посетителите няма да приключи.

Най-накрая, с хиляди проклятия, че комуникаторите не можеха да преведат всичко на пали, сър Робърт обеща, че ще осводи някой пилот и ще долети тук.

Джони се облегна на седалката, напълно изтощен. Не обичаше да спори със сър Робърт. И напълно го разбираше. Неговата леля Елън също бе някъде долу в затрупаните скривалища. И Криси! Много усилия на волята му трябваха, за да остане тук, когато с всяка поричка на тялото му се искаше да е там и да копае с голи ръце, ако трябва.

Двамата малки сиви хора останаха много доволни, когато Чонг-уон им каза, че сър Робърт пристига.

4

На нощното небе от север се появи самолет, долетял много преди звука си. Отначало приличаше на звезда, след това се спусна над Кариба.

Артилеристът се обади по радиото: приятелски самолет. Иска разрешение за кацане.

Джони излезе да наблюдава приземяването. Вратата се отвори и някой изскочи. В тъмнината лицето му се виждаше само като размазано бяло петно. Джони се приближи — бинтове. Цялото лице бе превързано с бинтове!

Един пръст посочи към брадата на Джони.

— Съвсем същата!

Данълдин!

Щастливо се прегърнаха. След това Данълдин леко бутна Джони назад, за да го огледа.

— Съвсем същата! Някой ти я е отрязал наполовина. Моята пък изгоря. Запиши ми час при твоя бръснар.

— Какво, свалиха ли те? — попита Джони.

Притеснено погледна бинтовете му.

— Хайде сега, момче, не ме обиждай! — каза Данълдин. — Кой болбод, хокнер или дрокин може да свали аса на асовете? Не, Джони, помагах да потушат огъня. Не е чак толкова зле, но нали знаеш доктор Алън. Не се успокоява, докато не те повие целия като новородено бебе.

— Как е там?

— Лошо. Потушихме огъня, но с повече не можем да се похвалим. Дуайт и Тор се опитват да отворят проходи, но скалата се руши. Има надежда. А, върнал ли се е онзи малък сив човек. Това там е неговия кораб, нали?

— В Единбург ли е бил?

— О, беше, беше. На всички ни досаждаше с въпросите си. Навсякъде си пъхаше носа. Явно разбра каквото искаше и отиде в Абърдин. За малко да го застрелят. Търсеше краля — нали разбираш, вождът на клан Фергус.

— Как е той?

— О, кръвта му не спира. Нали знаеш, като се пореже и край — с нищо не можеш да му спреш кръвта. Постоянно му казвам да не се меси във войните — не е здравословно. Както и да е, намерихме го отвън и веднага го откарахме в болницата, за да му прелеят кръв. Този малък сив човек се опита да влезе при него в болницата, обаче стражата веднага го изхвърли. Само че после хвана на тясно доктор Алън. Изглежда това човече — и той посочи към кораба с мигащи светлини — е събирал разни книги и библиотеки отвсякъде наоколо. Пиктографира ги. Накара доктор Алън да му каже какво не е наред с вожда и започнаха да се ровят в сума ти древни книги на хората. Доктор Алън откри, че имало някакво съединение, наречено „Витамин К“, което съсирва кръвта. Получиха го по синтетичен път и да видиш — кръвта му спря! Сега вождът бързо се възстановява. Какъв е този малък сив човек — доктор ли е?

— Не — каза Джони. — Той е главен директор на клона на Галактическата банка, който обхваща този сектор. После ще ти кажа повече. Идвал е при вас да се увери, че планетата има правителство!

— Все пак добре направи, че помогна — каза Данълдин.

Джони се радваше за вожда, но започваше все повече да се чувства заобиколен отвсякъде от банкерите. Не каза на Данълдин, че смятат да разпродават планетата им.

— Да си виждал Стормълонг? — попита Джони.

Данълдин поклати глава.

— Дай да свалим сър Робърт от самолета. Много е зле.

Сър Робърт наистина изглеждаше отчайващо. Лицето му бе опърлено и сиво там, където кожата не бе почерняла от сажди. Ръцете му бяха обгорели, дрехите — разкъсани. Целият тормоз от последните няколко дни се бе изписал върху състареното му лице.

Опитаха се да го вдигнат и да го носят, но старият главнокомандващ бе много тежък човек, особено когато бе отпуснат като мъртвец. Донесоха една миньорска количка и го закараха в болницата.

Джони събуди сестрата и тя го прегледа. Само ръцете му бяха зле наранени. Би му инжекция В комплекс. Дори не трепна при забиването на спринцовката.

Господин Цунг и семейството му станаха и се затичаха да поемат положението в свои ръце. За нула време донесоха вана и започнаха да подстригват обгорелите места по брадата и косата, за да изглеждат равни. Като го изкъпаха, сложиха го да легне. До този момент сър Робърт дори не бе отворил очи.

Джони се върна в болницата при Данълдин и го намери здраво заспал, докато сестрата му сменяше превръзките на лицето. Изгарянията нямаше да оставят дълбоки белези. Брадата му наистина бе изгоряла. Джони каза на сестрата да почака преди да му сложи нови превръзки и повика дъщерята на господин Цунг. Тя дойде с ножиците и подстрига брадата на Данълдин досущ като тази на Джони.

Джони мислеше Данълдин да го смени в контролния щаб, а той да иде да потърси Стормълонг. Но Данълдин наистина не бе в състояние да прави нищо друго, освен да спи. Джони го повери в ръцете на семейство Цунг, те и него изкъпаха и го сложиха да легне.

В Единбург явно бе истински ад!

Джони се свърза по радиото с Русия. В онази стара база се бяха натъпкали няколко хиляди души. Нагълтани с дим или не, все трябваше да има някой годен за работа. Там имаше двеста и петдесет китайци от Северен Китай. Там бяха и сибирците, и шерпите. Тини бе успяла да ги разпита за нещата, които я интересуваха — останалите монаси, будистката и китайската библиотеки бяха невредими. Изтича да съобщи радостната вест на Чонг-уон и Цунг.

Макар че бе късно през нощта и в Единбург, и в Ташкент, Джони се обади да прехвърлят хора.

Най-важният въпрос в момента бе къде е Стормълонг. И Макадам. От Люксембург се обаждаше само същото момиче, което повтаряше нещо от рода на „Жо н’компрон па“, а това със сигурност не бе нито името на Стормълонг, нито на Макадам. Нима ще трябва да се занимава с въпроса за разпродажба на планетата без никаква помощ?

5

Казаха на Джони, че подписването на споразумението ще стане този следобед.

Лорд Дом и Драйс Глотън пристигнаха в контролния щаб. Драйс изглеждаше невероятно доволен.

— Разбрах, че снощи пристигнал представителят на Земята — каза той. — Гледай да присъства на подписването.

Джони погледна колко с часът. Беше обяд. Отиде в стаята, където бяха настанили стария главнокомандващ и Данълдин.

Данълдин бе станал и облечен, и изглеждаше изненадващо свеж въпреки всички бинтове. Сър Робърт едва бе отворил очи, тъй че Джони заведе Данълдин в контролния щаб.

— Искам да поемеш поста — каза му той. — Ще остана за подписването, но веднага след това тръгвам да търся Стормълонг.

Обясни му накратко какво се е случило и отиде обратно при сър Робърт.

Старият шотландец бе огромен като мечка. Седеше на леглото почти гол и ядеше нещо, което Чонг-уон му бе донесъл.

— Подписване на споразумения — каза той през зъби. — Пълна загуба на време! Няма да спазят никакви споразумения. Планетата ни е хубава и я искат! Мястото ми е в Единбург, трябва да помогна да изкопаят горките хорица. Прав беше, Мактайлър, трябваше всички да преместим в Корнуол!

Джони го остави да се нахрани и докато пиеше чай, отиде навън да донесе прожекционен апарат. И макар че сър Робърт през цялото време мърмореше как трябвало да е в Шотландия, Джони подробно го запозна с всичко случило се и му обясни какво биха могли да направят. Като свърши, отдръпна се назад.

— Аз не съм никакъв дипломат — каза сър Робърт. — Вече го доказах. И не разбирам нищо от право, нито от банкерство! Има съвсем малък шанс, но ще направя каквото е по силите ми.

Джони това и искаше. След обяд отидоха в конференционната зала. Сър Робърт бе облечен в кралските си одежди, а Джони — в туниката и шлема. Никой не им обърна особено внимание.

Споразумението, което пратениците бяха гласували точка по точка и което Джони чу, бе изписано на дълъг свитък, оставен на масата. Всеки пратеник се приближаваше до масата, подписваше се и поставяше печат, след което банката ги заверяваше и чак тогава той си сядаше обратно на мястото.

Приличаше на парад. На масата седяха само Драйс Глотън и Фаулджопан.

Сър Робърт не спря да мърмори за това невиждано разточителство на време, но съвсем тихичко, тъй че никой освен Джони не го чуваше. Подписваха се и подписваха. Отиде почти цял час.

Земята трябваше да подпише последно. Сър Робърт си написа името, след това разтопи малко восък върху хартията и го натисна с големия пръстен-печат, който носеше на ръката си. Драйс извади от него следа и я повдигна.

— Свидетелствам — каза той, — че Галактическата банка признава автентичността на Споразумението от Кариба, Земя. То е завършено. Мога ли да предложа веднага да се направят копия и се разпратят до имащите отношение кораби.

Разгърна споразумението, извади от горния си джоб малък пиктоследач и сканира споразумението.

Джони го предаде на Данълдин в контролния щаб да го изпрати на корабите и да извади копия за всички делегати на конференцията и за тях самите.

Лордът на ховините се изправи:

— Получих известие, че всички затворници са свалени на посоченото от представителите на Земята място.

Драйс погледна Джони. Бе получено съобщение от Тор преди обяд, че са прибрали седем пилота, трима руски войници, двама шерпи и един шотландец. Всичко тринайсет. Състоянието им бе нормално. Но понеже никой от атакуващите кораби не притежаваше човешка храна, бяха гладували през цялото време и със сигурност са щели да умрат, докато ги отнесат на планетите си. Веднага ги откараха в Абърдив за венозно подхранване и лечение на незначителни наранявания. Тор се бе скарал с ховинския офицер, отговарящ за приземяването и свалянето на пленниците, защото един от пилотите си спомнял за пленен от толнепите пилот, който не присъствал. След като изпратил първата група, Тор изчакал и разбира се, толнепите наистина държали още един пилот, германец. Изпратили го чак след два часа, след което се заклели, че няма други. Чак тогава Тор им повярвал.

— Нашият офицер потвърди, че пленниците са получени — каза Джони.

Пратениците, които имаха кораби в орбита, изпратиха заповеди на съответните командири. Изчакаха. След това в залата влезе Данълдин и съобщи, че от Русия са потвърдили, че цялата флотилия е обградила толнепския кораб и са заминали. Наблюдавано е явлението на огромното им уголемяване и след това внезапно изчезване. Радиовръзката е изгубена.

Цялата група излезе отвън, където Ангъс изстреля от платформата плюещия гол Шлейм с координати — пазара за роби Крид.[2]

Пратениците се върнаха в залата за конференции. Сър Робърт реши, че това е краят. Седеше на предната редица и мърмореше недоволно.

Драйс Глотън се усмихна. Отиде до сър Робърт и извади от джоба си някакъв дебел документ.

— Уважаеми лордове — обърна се той към събранието, — вие сте свидетели на факта, че вече са прекратени всички спорове относно това кой притежава планетата Земя. Правителството на планетата не е променено. Кралят се възстановява. Представителят на Земя е тук и е законно упълномощен да действа от името на правителството.

— Правото на собственост над планетата е ясно! — триумфално каза Драйс. — Пратенико на Земя! Официално ти връчвам нота за неизпълнение на плащания по дълга! Ако до една седмица след обсъждане и дискусии не се вземе решение да започнат вноските по ипотеката, ще обявя планетата за разпродажба заедно с цялото й имущество и население.

Пусна документа в скута на сър Робърт.

— Считай се за официално предупреден!

Сър Робърт се бе вторачил в документа и не помръдваше.

Драйс Глотън се усмихна с акулоподобна усмивка към Джони.

— Много ти благодяря, че го доведе тук, за да мога официално да му връча документа. Освен че съм директор на клон на банката, често ми се налага и сам да извършвам събиране на суми.

Отиде до един стол и повдигна куп големи книги, висок около една стъпка. Върна се на подиума и се обърна към събраните пратеници.

— Почитаеми лордове, основната задача на тази конференция — да се изясни правото на собственост върху Земя — е изпълнена. Все пак зная, че всеки от вас има пълното право да печели нови територии за своята страна. Освен войната има и други средства.

Лордовете повдигнаха рамене. Някой се обади, че войната е най-сигурния метод. Друг каза, че духовното здраве на нацията зависи от войните. „Как е възможно държавата да демонстрира мощта си без война?“, каза Браул. „Галактическата банка трудно ще преживява, ако не бяха заемите за военни цели“, вметна Дом. „Властелините стават известни, когато водят война“, изсмя се друг. На всички им беше весело.

Джони слушаше всичко това с ням ужас. За пръв път напълно осъзна безчовечната жестокост на големите правителства.

— Хайде продължавайте, Ваше Превъзходителство — засмя се Фаулджопан. — Всички знаем какво ще кажете.

Драйс се усмихна и започна да раздава брошурите.

— Изготвих няколко книжлета, докато изчаквах да се изясни правото на собственост. Вътре ще прочетете информация за теглото, площта, климата, броя на моретата, височината на планините. Поместени са и няколко пейзажни снимки. Планетата е доста хубава, ще се уверите. Може да изхранва няколко билиона, при положение, че дишат въздух. Но повечето от вас имат колонии с такава атмосфера, които вече са пренаселени.

Раздаде всички брошури и лордовете започнаха да разглеждат снимките.

— Имате кредити и влогове, а повечето от вас разполагат и с пари в брой. За превземането на планетата ще трябват съвсем ограничено количество наемници, тъй като, както стана известно, отбранителната мощ на планетата е много стара и населението е нищожно, за да окаже значителна съпротива. При смяната на собственост се включва цялото имущество и население.

Тъй че, ако желаете да останете тук още малко, до една седмица планетата ще бъде обявена на търг, ако през това време не се постигнат някакви споразумения за изплащането на дълга, което е малко вероятно, тъй като планетата не разполага със средства под формата на кредит или пари в брой. Благодаря за вниманието, уважаеми лордове.

Всички си приказваха помежду си, прелистваха брошурата и изглеждаха в съвсем празнично настроение. Очевидно щяха да поостанат, дори тези от далечните вселени.

Джони каза на Драйс Глотън:

— Значи всичко е било въпрос на пари!

Драйс се усмихна.

— Не сме ни най-малко враждебно настроени към вас. Банкерството си е банкерство, бизнесът си е бизнес. Дълговете трябва да се плащат. И децата го знаят.

Банкерът се обърна към сър Робърт.

— Организирай среща за преговори колкото се може по-бързо, за да можем да приключим с това.

Сър Робърт и Джони излязоха.

6

В лагера кипеше дейност. По-голямата част от племето китайци на вожда Чонг-уон бяха заменени в Единбург от севернокитайците, които Джони бе изпратил от Русия.

Завръщащите се хора бяха обгорели и изпоцапани. Някои бяха толкова изтощени, че дори почивката по време на дългия полет от Единбург не бе стигнала да се възстановят. Втурнаха се към децата си, прегръщаха ги, целуваха ги и ги обсипваха с въпроси. Кучетата се опъваха и лаеха весело. Сцената на срещата бе изпълнена с радост.

Джони бе доволен, че ги е сменил. Бяха работили без да спират и скоро вече нямаше да могат да продължат. Работиха почти до припадък. Като гледаше как бащите радостно бъбрят с по-големите деца, а майките проверяват всичко наред ли е било по време на отсъствието им, Джони си мислеше за арогантността и високомението на онези безочни лордове и на правителствата им. Какво ги интересуваше съдбата на хора като тези? Да, такива правителства понякога проявяваха справедливост, дори може би се занимаваха с благотворителност, но си оставаха студени, могъщи сили, в чиято власт е да отнемат живота на хиляди хора без съвест, без за миг да се поколебаят.

Вождът Чонг-уон започна да организира хората си. Извести Джони в бързината, че всички ще се преместят в стария миньорски лагер, който бе почистен и подреден. Имаше достатъчно стаи под земята и защитния кабел вече работеше.

Ами добре. Джони се освободи от конференцията. Данълдин бе готов да го замести.

Отиде в щаба и го попита дали племето не е донесло новини от Единбург?

Данълдин поклати отрицателно глава.

Джони грабна дихателна маска и една защитна жилетка.

— Тогава тръгвам да търся Стормълонг!

Но не стигна по-далеч от подземния изход, където едва не се сблъска със Стормълонг.

— Къде беше? — извика Джони. — Обаждах ти се сто пъти!

Стормълонг го поведе към един бункер, където не можеха да ги чуят.

— Дни наред съм летял и съм се бил!

Личеше му. Видът му бе измъчен и имаше черни кръгове под очите. Бялото му шалче бе мръсно, а якето му бе цялото на петна от мрасотия и масла. На рамото си имаше изгаряне от оръдие.

— Ранен си — каза Джони.

— Не, не, нищо работа. Един от дрокинските офицери не искаше да се предава. Трябваше да го преследвам с боен самолет! Представяш ли си, той тича боносоног нагоре в планината Бен Ломонд, а аз се опитвам да го зашеметя, не да го убия, а само да го зашеметя, с артилерийско оръдие! А после като кацнах и излязох от самолета, престори се на умрял и стреля по мен, и аз пак трябваше да го зашеметявам, този път с лъчева пушка. Ама че щура работа!

— Какво си правил? — попита Джони, невярващ на ушите си.

— Ами лових пленници! В Сингапур са оставили много пехотинци и пилоти — някои ранени, други не. И в Русия не са се погрижили да си приберат ранените. Край Единбург Данълдин трябва да е свалил поне трийсет вражески самолета. Пилотите са скачали с парашут и са се пръснали на запад и към планините. Да ти кажа честно, доста зор видях, докато ги прибера. Мислят, че или ще ги измъчваме, или ще ги поръсим с някакъв вирус, или ще ги избием. И не се предават лесно!

— Сам ли беше?

— Ами имаше още няколко часовои. Французи, да знаеш. Не са войници, но могат да се използват за едно-друго.

— Стормълонг, по всички тези места има радио предаватели. И твоят предавател трябваше да бъде включен! Все някой те е видял! — Джони още нищо не разбираше.

— Ами заради Макадам, Джони. Не ми даваше да отговарям. И който срещахме, на всички им казваше да не казват, че са ни виждали. Казах му, че ще се притесняваш. Но той не, та не. Никаква връзка, абсолютно никаква! Съжалявам, Джони.

Джони търпеливо каза:

— Започни от началото. Предаде ли копията от разговора ми с малките сиви хора?

Стормълонг седна на един сандък с муниции. Огледа се да не би някой да ги вижда или чува.

— Пристигнах призори и отидох право в спалнята ва Макадам и като разбра, че ти ме пращаш, той незабавно прожектира записите. След това повика германеца, грабна шестима от охраната на банката и цяла кошница галактически кредити и каза на едно момиче от офиса да не дава абсолютно никаква информация. Качихме се на борда. Той ме отвлече, направо ме отвлече!

Обиколихме всички бойни полета, за да търсим офицери. Имаше списък от националности и искаше от всяка по двама-трима. Джони, тези французи от охраната на банката са пълна скръб. Сам трябваше да се бия, да се бия. Но все пак успявах да си почина по малко. Всеки път като приберем някой офицер… знаеш ли, че и той, и германецът говорят идеално психлоски? Изненадах се, че са учили толкова усилено. Та всеки го разпитваха и ме оставяха да дремна по няколко часа. След това качвахме затворниците на борда, здраво вързани, французите ги пазеха с оръжия и пак тръгвахме към ново място.

— За какво ги разпитваше? — попита Джони.

— Не знам. Не ги измъчваше. Подаваше им по една шепа галактически кредити и проговаряха.

Джони погледна от входа на бункера към самолета. Часовоите от банката бяха слезли. Носеха сиви униформи. Само че не караха затворници, а разтоварваха някакви съндъци. Дойдоха китайци с миньорски колички и започнаха да пренасят съндъците през тунела в лагера.

— Не виждам никакви затворници — каза Джони.

— Да, защото се върнахме в Люксембург, качихме няколко сандъка и още двама часовои, този път немци и отлетяхме към мината във Виктория. Там добре си починах, защото Макадам много дълго говори с тамошните затворници. След това им тръсна и новите пленници и поехме насам. Това е всичко.

Това далеч не е всичко, помисли си Джони. Каза на Стормълонг да отиде да се нахрани и да почине и тръгна да търси банкера.

Макадам, нисък и набит, с черна брада, която на места бе започнала да побелява, ръкомахаше и раздаваше команди. Рязко спря, като видя Джони и енергично му стисна ръка. Обърна се и махна на един мъж да се приближи.

— Не мисля, че познаваш барон фон Рот — каза той, — другият член на Земната Планетарна банка.

Немецът бе едър мъж, висок колкото Джони и по-пълен. Бе добродушен и сърдечен, с червендалесто лице.

— А, много се радвам — измуча той и прегърна Джони.

Макадам бе изчезнал в купата, а германецът вдигна някакъв тежък сандък и се втурна след него.

Джони бе чувал за германеца. Макар че бе направил цяло състояние от производство на млечни и други хранителни продукти, произхождаше от семейство, което векове наред преди психлоското нашествие управлявало европейските банки. Изглеждаше упорит, способен човек.

Вкараха и последния багаж от бойния самолет. Джони не разбираше за какво бе всичко това.

Отвътре група китайци и няколко души от банковата охрана, ръководени от Чонг-уон, провесваха огромни миньорски брезенти около пагодата, за да скрият напълно площадката за тлепортиране. Още няколко китайци опъваха кабели между пулта и един от бункерите и ги покриваха, тъй че да се получи закрит коридор. Целта бе изцяло да се скрие платформата и всичко, което става на нея.

Макадам говореше с Ангъс и макар че се усмихнаха на Джони, като ги приближи, Макадам забързано му каза:

— После, после.

Целият багаж бе изчезнал в покрития бункер. Децата и кучетата се бяха изпарили някъде. Някои китайци почистваха наоколо. Част от пратениците бяха излезли да се разходят и наблюдаваха какво става с брезентите, но не показаха особен интерес. Обикаляха наоколо и си показваха различни неща от брошурата.

Данълдин дежуреше в щаба и каза на Джони, че е убедил Стормълонг да си подстриже брадата като „сър Франсис Дрейк“. Не, от Единбург нямаше нищо ново, освен това, че наскоро пристигналите северно-китайци се справяли отлично. Знае ли Джони, че те били много по-едри? А, да, освен това Кер и още двама от банковата охрана държали в плен петдесет нови пленници във Виктория.

Джони погледна към небето. Ако се случи най-лошото, той имаше начин да се справи с положението — може би с фатални последици за бъдещето, но ако е принуден, няма да има избор.

Отиде в стаята си да облече по-скромни дрехи. Разполагаха с няколко кратки дни. Но когато времето ти бе най-нужно, то минаваше най-бързо.

Крайната конфронтация, последната битка бе съвсем близо.

7

Съдбоносният момент на срещата на банкерите дойде.

Бяха изминали пет дни.

Джони бе сам в малката стая, подготвена за срещата и чакаше да пристигнат останалите.

Ни най-малко не се съмняваше, че им предстои битка, каквато досега никога не бяха водили. Най-голямата.

Тъй като Джони си беше Джони, не можеше да стои със скръстени ръце, докато Макадам и барон фон Рот се подготвяха.

Бяха страшно заети. През всичките пет денонощия жуженето от телепортационната площадка не бе замлъкнало. Зад брезентите се бяха появили и изчезнали много неща.

Не говореха помежду си, да не би някой да дочуе нещо и единствените думи, които си разменяха, бяха: „Няма работещи мотори.“, „Няма приближаващи самолети.“, „Изстрелвай!“. Ако някой се приближеше до брезентите или до закритите с пердета коридори към бункера, особено ако бяха пратеници на двамата малки сиви хора, часовоите веднага ги отпращаха любезно, но твърдо. Единственият отговор, който Джони получаваше от Макадам, беше „После, после!“. Дори Ангъс не казваше нищо.

Бяха го предупредили, че преговорите навярно ще траят няколко дни. Господин Цунг му каза, че банковите и финансовите преговори са много специално нещо. Добави една фраза, която се запечата в съзнанието на Джони: „Властта на парите и златото над душите на хората е безкрайна.“

Следващият ден, след пристигането на Макадам, завари Джони в небето. Беше чул, че край останките на стария град Солсбъри има университет на около сто седемдесет и пет мили на югоизток от Кариба. Опита да накара сър Робърт да го придружи, но старият шотландец не искаше да се откъсне от радиото в щаба. Затова Джони взе със себе си двама китайски войника, за да го пазят от лъвове и слонове, докато изучава района.

Университетът се бе превърнал в развалина, но библиотеката се бе запазила, тъй като покривът и стените бяха издържали. Джони си направи подслон сред развалините и започна да рови из картичките от каталога. Намери каквото търсеше. Някога библиотеката трябва да е била много богата и добре уредена. Имаше голямо количество икономическа литература, може би защото новооснованата държава е трябвало да води жестока икономическа борба. Книгите бяха на английски и покриваха почти цялата история на икономиката и банкерството.

Господин Цунг бе абсолютно прав! Това бе високо специализирана материя. И ако някой сбърка, като например някакъв щур Кенис, когото всички критикуваха, нещата наистина се оплескваха. Това, което Джони разбра, е че държавата е за хората. И преди подозираше, че трябва да е така. Отделните индивиди работеха, произвеждаха разни неща и ги разменяха за други. Това ставаше най-лесно посредством парите. Но самите пари можеха да бъдат манипулирани. Чинкосите бяха чудесни и търпеливи учители и Джони знаеше как да учи. С мозък като неговия схващаше нещата с удивителна бързина.

Джони прекара четири от петте дни заровен до уши в прашни книги, докато двамата китайци го пазеха от черни мамби и африкански бизони.

Като седеше в стаята сега и чакаше да пристигнат другите, усещаше доволство от това, че макар да не е експерт, ще разбира за какво е цялата тази битка.

Влезе сър Робърт, намръщен и мърморещ и седна до Джони. Макар че двамата малки сиви хора бяха обявили, че преговорите ще се водят между тях и сър Робърт, военният вожд на Шотландия добре знаеше, че този двубой не може да бъде спечелен с брадви и мечове и доколкото той разбираше, всичко бе в ръцете на експертите. Той се притесняваше най-много за Единбург. Бяха успели да подадат с помощта на тесни маркучи вода и храна в различните скривалища, но опитите им да прокопаят тунели все още не даваха резултати заради срутването на скали и камъни. Дни наред вкарваха вътре подпори от здрави тръби, но единствената им надежда бе, че този път няма да бъдат отнесени.

Влязоха Драйс Глотън и лорд Вораз. В средата на стаята бе поставена маса за четирима и те заеха двете места от едната й страна. Бяха облечени в спретнати и чисти сиви костюми. Ръцете им бяха пълни с документи. Носеха и дипломатически куфарчета, които поставиха на масата. Удивително приличаха на гладни акули.

Нито Джони, нито сър Робърт показаха, че забелязват присъствието им.

— Не изглеждате много доволни тази сутрин — каза лорд Вораз.

— Ние сме мъже на меча — каза сър Робърт на английски.

Това принуди двамата малки сиви хора да прибягнат до услугите на вокодерите си.

— Като идвах насам забелязах — каза Драйс Глотън — около петдесет войника в бели туники и червени панталони край оръдията.

— Това е почетна стража — каза сър Робърт.

— Бяха въоръжени с най-различни оръжия — каза Драйс. — Имаше един огромен мъж, който повече приличаше на наемник, отколкото на офицер от почетната стража.

— Не бих повторил пред полковник Иван думите ти — каза сър Робърт.

— Разбирате ли добре, че ако убиете пратениците и нас, ще бъдете обявени за нация извън закона? — попита Драйс Глотън. — Знаят къде се намирате. Веднага ще изпратят десетина флотилии, които за нула време ще ви смажат.

— По-добре да се бием с флотилии, отколкото да ни нарежат на парчета с някакви си листове хартия — каза сър Робърт, като посочи купчината документи. — Няма какво да се страхувате от руснаците, ако казвате истината и се държите прилично. Това ще е битка на ум и хитрост, но все пак е битка, при това на живот и смърт.

Лорд Вораз се обърна към Джони:

— Защо ни гледаш толкова враждебно, сър лорд Джони? Мога да те уверя, че към теб се отнасяме с най-приятелски чувства. Много ти се възхищаваме. Трябва да ни вярваш.

Изглеждаше и най-вероятно беше искрен.

— Но банкерството си е банкерство — каза Джони. — И бизнесът си е бизнес, нали така?

— Разбира се! — каза лорд Вораз. — Но понякога в него се намесват лични съображения, както е в твоя случай. Последните няколко дни упорито се опитвах да те открия. Жалко, че не можахме да поговорим преди тази среща. Ние сме твои лични приятели.

— В какъв смисъл? — с хладен тон попита Джони. От такъв тон би се свила дори мечка или слон, но не и лорд Вораз.

— Осъзнаваш ли, че планетата е за продан, заедно с цялото население и техника? Не прочете ли брошурата? Единственото, което можеш да постигнеш, е да освободиш от продажба себе си и най-близките ти хора.

— Колко великодушно — каза Джони със студен сарказъм.

— Тъй като нямахме възможност да поговорим преди, а другите очевидно закъсняват — каза лорд Вораз, — мога да ги го кажа сега. Изготвили сме оферта. Ще създадем технически отдел на Галактическата банка и ще те направим негов директор. Ще построим фабрика в Сноч — това е столицата на системата, — ще ти дадем всичко необходим и ще сключиш доживотен договор. Ако сумата, която ти предложих, ти се струва малка, можем да я обсъдим. Няма да ти липсват пари.

— А парите са всичко — хапливо каза Джони.

Тонът му шокира и двамата банкери.

— Наистина е така! — извика лорд Вораз. — Всичко си има цена! Всичко може да бъде купено.

— Неща като порядъчност и лоялност не могат — каза Джони.

— Млади човече — строго каза лорд Вораз, — ти си талантлив и имаш още много превъзходни качества, уверен съм в това, но във възпитанието ти липсва нещо основно!

— На твое място не бих посмял да му говоря така — обади се сър Робърт.

— О, съжалявам — каза лорд Вораз. — В усилието си да помогна, явно се поувлякох.

— Така е по-добре — каза сър Робърт и свали ръка от меча си.

— Виждате ли — продължи лорд Вораз, — по принцип учените се наемат от компаниите. Каквото разработи ученият, принадлежи на компанията. Ако се опита сам да изобретява и развива различни неща, това може да се окаже пагубно за него. По този въпрос са единодушни банки, компании, правителства. Ученият трябва тихо и спокойно да работи, да си получава заплатата и да предава всички патенти от откритията на компанията. Такива са споразуменията. А ако се опита да направи нещо нередно, ще прекара целия си живот по съдилища. Такива са споразуменията.

— Значи обувките, които прави един обущар, му принадлежат — каза Джони, — но откритията на учения принадлежат на компанията. Разбирам. Много ясно.

Лорд Вораз не обърна внимание на сарказама. Или не го усети.

— Толкова се радвам, че разбираш всичко. Парите са всичко, а неща като талант и други подобни се продават. И това е сърцевината на банкерството, основното в бизнеса. Първият и основен принцип.

— Мислех, че основният принцип е печалбата — каза Джони.

— О, това също, това също — каза лорд Вораз. — Честната печалба. Но повярвай ми, сърцето и душата на…

— Толкова се радвам да науча, че банкерството и бизнесът имат сърце и душа — прекъсна го Джони. — Досега не бях забелязал.

— О, драги мой — каза лорд Вораз, — не бъди саркастичен.

— Всичко, което погубва честни и почтени хора, не може да има сърце и душа. И в това число влизат банкерството, бизнесът и всякакви правителства. Техните грижи трябва да са насочени единствено към хората. Оправдани са само ако служат на обикновените хора!

Лорд Вораз внимателно се вгледа в Джони. Помисли за малко. Имаше нещо в думите му… Отказа се. Все пак беше банкер.

— Наистина си особен млад човек — заключим той. — Може би когато станеш по-възрастен и разбереш как стоят нещата…

Сър Робърт пак започна да става напрегнат, но в това време влязоха Макадам и барон фон Ррт.

— Кой е особеният млад човек? — попита барон фон Рот. — Джони? Наистина е особен. И слава богу! Виждам, че вие двамата сте подранили. — Погледна към Драйс и лорд Вораз. — Не съм виждал такова нетърпение да се прибере данъка от човешка плът! Започваме ли?

ТРИДЕСЕТА ГЛАВА

1

Андрю Макадам и барон фон Рот поставиха няколко папки с документи на масата, оставиха дипломатическите си куфарчета до столовете, ръкуваха се с Драйс Глотън и лорд Вораз и седнаха.

Джони премигна. Макадам и фон Рот носеха сиви костюми! Бяха от скъпа вълнена материя и отделните влакънца блестяха, но все пак бяха сиви.

За известно време четиримата само седяха на масата и се гледаха. Джони си спомни за няколко сиви вълка, които веднъж бе наблюдавал. Пристъпваха напред-назад, нащрек, с оголени зъби, преценяйки се един друг преди да се хвърлят в битка на живот и смърт.

Тази битка наистина бе на живот и смърт, защото ако Макадам и фон Рот загубят, това щеше да означава смърт за планетата и хората, които живеят на нея. Джони нямаше представа как се бяха подготвили Макадам и баронът, затова със свито сърце очакваше първия удар на Макадам.

— Сигурни ли сте, джентълмени, че не можете да ни дадете още малко време? Например, месец?

Устните на Драйс се разтегнаха и оголиха двойния ред зъби.

— Невъзможно! Вие чакахте до последния момент. Не може да има никакви отсрочки.

— Времената са лоши — каза баронът. — Навскъде има икономически проблеми.

— Знаем това — каза лорд Вораз. — Не може да го използвате като оправдание. Ако не можете да платите дълговете си и да уредите задълженията си, трябваше да кажете още преди няколко дни и да ни спестите цялото това чакане. Не мога да си представя какво сте правили.

— Разпитвах изоставени членове на екипажите на заминалите кораби — каза Макадам. — Малко трудно беше да намеря по един офицер от всички кораби, които атакуваха Земята.

— И те ти казаха, че имали икономически проблеми — каза Драйс. — Хайде, подпишете този документ за отказване от претенциите към планетата и да свършваме.

Бутна един формуляр към сър Робърт, който не успя да погледне какво пише в него.

Макадам плъзна формуляра обратно и го остави да падне.

— Разбрах, че членовете на екипажите не искат да си идат у дома. Били са заставени насила да заемат такива длъжности. Боят се, че ако се върнат на родните си планети, ще ги заставят да се разправят с революции и граждански войни и да стрелят срещу собствените си народи. Някои се страхуват, че ако се върнат, ще ги уволнят и ще трябва да се присъединят към тълпите безработни, които гладуват и често предизвикват вълнения по улиците на много столици.

— Това не е нищо ново — каза лорд Вораз. — През цялата минала година имаше недоволства и вълнения. Затова и пратениците тук планират войни и завладяване на чужди територии — за да отвлекат мислите на хората от всичко това. Можехте мен да питате. На драго сърце щях да ви кажа.

— Това нищо не променя — каза Драйс. — Съветвам ви да предадете планетата без никакви проблеми. Защото всеки от тези пратеници на драго сърце ще купи планетата и ще прати военна експедиция, за да се отърват от вас. Корабите, които доскоро бяха горе, са нищо в сравнение с флотилиите, които могат да изпратят срещу вас. Тъй че ако просто…

Баронът го прикова с поглед като с бейонет. Каза:

— След като събрахме цялата достъпна информация тук, отидохме да се уверим със собствените си очи.

Джони застана нащрек. А, значи затова е било цялото това телепортиране. Двамата добре са си походили! Беше забелязал леки следи от дихателни маски върху челюстите им. Дали са правили и нещо друго освен да пътуват?

— Съществува икономически хаос! — каза баронът. — Когато Междугалактическата Минна компания е престанала да доставя метали, цените им са скочили до небето. Хиляди фабрики са затворени. Хората са останали без работа и се бунтуват. За да им отвлекат вниманието, правителствата планират войни, които никак не са популярни. За да се снабдят с метали за оръжия, конфискуват дори колите на хората, домакински съдове, тигани.

Драйс повдигна рамене.

— Това не е нищо ново, освен това няма нищо общо с вашия неплатен дълг. Ще подпише ли пратеникът ви това или да прибегнем до… — заплахата остана недоизказана.

За момент въздухът остана зареден с електричество.

Сивите очи на барона прободоха Драйс Глотън.

— Сериозно сте загазили, Твое Превъзходителство.

Кленовият директор повдигна рамене.

— Вътрешните проблеми на банката нямат нищо общо с плащанията, които вие ни дължите.

Барон фон Рот се обърна към сър Робърт.

— Негово превъзходителство е въвлякъл своя банков клон в сключването на няколко много неразумни лични заеми, взети от високопоставени личности от психлоските планети Тортът и Тан в системата Батафор и на още няколко още по-големи лични заеми на психлоски регенти-гувернатори на шестнайсет планети, притежание на Психло, разположени на четири близки звездни системи. Заемите са гарантирани от недвижими имоти на самата Психло.

— Как разбрахте? — остро каза Драйс. — Това е поверителна банкова информация.

— От един недоволен служител, когото сте уволнили — каза баронът. — Имотите на Психло вече не съществуват, а длъжниците са мъртви. Много неразумен банков риск. Психлосите се славят с това, че не може да им се вярва.

— Вложителите могат да оказват натиск върху банката — каза лорд Вораз, защитавайки своя браншов директор. — Но това не променя с нищо вашия заем…

— Наистина могат да оказват натиск — каза баронът. — Основната печалба на Галактическата банка преди носеха операциите по трансферите на планетите, притежание на Психло. Печалбите не идват от отпускане на заеми и кредити, а от високите проценти за обслужване на фондовете им. И след пресъхването на този извор се е наложило да затворите регентските банки и да уволните всички служители. Клонът на банката в Балор, където е твоят офис, е уволнила почти всички.

— Ето за това, сър Робърт — продължи баронът, — ти се оказва такъв натиск. Драйс е решил, че единствената му възможност да спаси банката си от банкрут е да си възвърне притежанието над Земята. Това е единствената планета във всички вселени, за която Междугалактическата Минна е дължала пари. Сметнал е, че ако продаде на търг планетата и спечели поне малко пари в брой, ще може да се спаси от пълна неплатежоспособност.

— Това, че сте забелязали удавника — каза Драйс, — няма да ви научи да плувате по-добре! Най-добре подпишете тук, да не се удавите и вие! — Това повторение на проблемите от миналата година го изнервяше. — Платете, и то веднага!

Взе формуляра и го размаха в лицето на сър Робърт.

Макадам се пресегна и леко отблъсна ръката на Драйс.

— По-късно ще се върнем на това.

Малкият сив човек потрепери. Не си спомняше да е бил толкова изнервен. Годината бе ужасна. Какво целяха тези двамата? Ако нямат пари, защо отлагат? Няма значение. Все тая. Нека протестират колкото искат.

— А сега да хвърлим поглед на основната банка на Гредидс — каза баронът. — Бяхме там, точно във Вселена 1. Столицата Сноч бе повредена от обратния удар след телепортацията, както и столиците на другите две планети на силачите. Горните етажи на банките са били буквално отнесени.

— Могат да бъдат построени отново — каза лорд Вораз.

— Взривната вълна е отнесла огромните банкови знаци, които могат да се видят от най-далечното място в столиците. Още си седят, но не на място.

— Могат да се поставят отново — спокойно каза Вораз.

— Но не сте го направили вече цяла година! — Очите на барона се врязваха като бормашини. — Така, и трите планети на силачите са се изхранвали от банкерство. От банките са зависели милиони и милиони хора. След като сте изгубили възможността да ползвате телепортацията, сте изгубили връзка с другите петнайсет вселени, независимо с какви космически кораби разполагате. Има милиони силачи, хванати в капан в други клонове на Галактическата из други вселени, които са фалирали подобно на клона на Негово Превъзходителство, но хората ви няма как да се приберат у дома. Семействата и роднините им вече не вярват, че отново ще могат да видят своите бащи, братя, синове. Вратите на банките ви са обсадени от бунтуващи се тълпи. Те крещят силно и искат кръв!

Лорд Вораз повдигна рамене.

— Охраната на банките е достатъчно силна.

— А как ще им платите? — каза баронът. — Приходите на банката са идвали не от кредити и лихви, а от психлоски трансфери. Притокът на средства е секнал в момента, когато Психло и Междугалактическата са били взривени. Започнали сте да фалирате и да уволнявате служители. Драйс те е уведомил, че много от банковите клонове са затворили врати.

— И преди сме имали икономически трудности — каза лорд Вораз.

Баронът се приведе към него.

— Но не толкова сериозни, лорд Вораз. Народите навсякъде са мразили жестоко психлосите. Когато вашият лорд Лунгър, чийто лик е на всичките ви банкноти, е сключил договор с психлосите преди около две хиляди години да обслужвате финансите им, той категорично е отказал в борда на директорите да влезе някой психло.

— Това би навредило на репутацията на банката — каза лорд Вораз. — Разумен ход. Хората щяха да смятат, че банката е психлоска.

— Е, да — каза баронът. — Но тогава психлосите настояли банковите резервни фондове да се пазят за вечни времена на планетата Психло. И сега ги няма!

За момент лорд Вораз спусна тежките си клепачи. Прокара ръка по лицето си, а после каза:

— Вярно е. Но това все още не променя с нищо факта, че вие сте длъжници.

— Променя го и още как! — каза баронът. — Вие сте неплатежоспособни. И ако в най-скоро време не намерите средства, ще фалирате!

— Правилно! — каза лорд Вораз. — Но това само доказва факта, че трябва да си възвърнем тази планета!

— Една планета няма да ви спаси — каза Макадам.

— Защо просто не грабнете някои стари психлоски минни планети или планети-регентства, каквито ги има пръснати около двеста хиляди? — със спокоен глас каза баронът.

— О, какво говорите! — ужасено възкликна лорд Вораз. — Едно нещо е да излагате проблемите ни, но съвсем, съвсем друго да ни предлагате да заграбим като пирати планети, за които не притежаваме документи за собственост!

— За бога! — Драйс бе шокиран. — Тези планети бяха изплатени до последния кредит. Не можем да крадем!

— Правото на собственост веднага ще бъде оспорено — каза лорд Вораз. — Това ще въвлече банката във войни, а тя не е военна организация. Всеки, който посегне на тези планети, ще влезе в съда. Нямаме право на собственост! Трябва да призная, че не знаете почти нищо за междугалактическото право, което управлява нациите!

— О, напротив, мисля, че знаем достатъчно — каза Макадам. — Чели ли сте някога оригиналния Психлоски имперски кралски устав на Междугалактическата Минна компания?

— Из основи — каза лорд Вораз. — Не можем да правим бизнес с компания, която не ни предостави своя устав. Дадоха ни го преди триста и две хиляди, деветстотин седемдесет и една години при управлението на крал Дит. Копие от него има на стената на всеки лагер на Междугалактическата. Така изисква законът. Чел съм…

Баронът хвърли на масата едно копие от устава.

— Прочетете разпечатката.

Обърна копието така, че Вораз да може да го прочете, макар че той не си направи труда, понеже го знаеше почти наизуст.

— Забележете тази точка, 109-та — каза баронът. — В отсъствието на директора или директорите, управляващият планетата, която е собственост на Междугалактическата Минна компания, има властта да издава резолюции, които трябва да се спазват.

Лорд Вораз повдигна рамене.

— Разбира се. Тогава имаха само една допълнителна планета и тя се управляваше от кралски принц. Директорите по онова време не се занимаваха с бизнес. Не виждам…

— Но тази клауза все още е в сила — каза баронът.

— Така е, така е — каза Вораз. — Но вие само отлагате…

— Вижте сега следващата точка — каза баронът. — Номер 110. „При спешни случаи и/или когато над компанията тегне някаква заплаха и особено в случаи на бедствие, управляващият планетата може да се разпорежда със собствеността на компанията.“ Забележете, че няма никакви уточнения или ограничения.

— Защо трябва да има? — попита Вораз. — Става въпрос за същия кралски принц. Иначе той не би се заел с работата, далеч от дома си. Страхувал се е от прекъсване на комуникацията или от дворцови революции. Можел е да си остане там, зарязан с шепа разписки на компанията. Става въпрос за принц Ско.

— Но нима не сте съгласни, че клаузите продължават да бъдат в сила?

— Кога най-после ще си възвърна тази планета? — уморено каза Драйс. — В този устав няма да намерите нищо, което да ви измъкне да не платите четиресет трилиона кредита!

Лорд Вораз го поправи:

— Четиресет трилиона, деветстотин и шейсет билиона, двеста и седемдесет милиона, шестотин и пет хиляди и двеста галактически кредита.

— Значи няма нищо неточно в този устав — упорстваше баронът.

— Естествено, че няма! — каза лорд Вораз.

Барон фон Рот и Макадам се погледнаха и се засмяха. Това стрестна другите двама.

Макадам посегна към документите до стола си и извади дебел пакет.

— Този документ бе подписан в присъствието на свидетели единайсет месеца след взривяването на Психло.

Хвърли пакета на масата. Ударът отекна като оръдеен изстрел.

Целият бе покрит с печати, големи официални червени панделки и алени и златисти кръгове.

Това бе договорът на Търл!

Той продаваше цялата Междугалактическа компания, заедно с оборудването, техниката, собствеността, планетите, сметките.

Макадам остави отгоре още един документ.

— Това е атестацията от последния управляващ компанията на тази планета, че договорът е валиден. Подписана е само преди няколко дни.

Оставиха още един лист хартия.

— А това е разписката, на която пише: „Напълно изплатено“.

Драйс и лорд Вораз зяпнаха. Никога досега в техния наситен със събития живот не се бяха стряскали така. Изминаха секунди.

След това като по даден знак и двамата грабнаха документите и започнаха да ги изучават. Започнаха да четат. Опитваха се да намерят пропуски.

Най-накрая лорд Вораз промълви, ужасно респектирай:

— Всичко е законно. Дори виждам, че е предаден от законното правителство на планетата на Земната Планетарна банка като разплащане на дългове. Съвсем законно. Ще бъде признат от всеки съд.

Но Драйс поклати глава.

— Но за да бъде узаконен и да може да ви послужи за възвръщането на планетата, трябва да бъде записано и въведено в досиетата на Министерството на Закона в Сноч!

— Но това вече е направено — сладко каза баронът. Извади от джоба си копие от формуляра от Министерството на Закона. — Всичко е направено по законния ред. Всъщност, това бе първото нещо, с което се заех, след като успях да се добера вътре през тълпите.

Драйс се бе съвзел от шока.

— Това може да ви даде планети и съоръжения. Може дори да ви даде право на кредит, от който да теглите пари. Но ще ви трябва време, докато банката ви отпусне заем. Отгоре на всичко, не можем да ви отпуснем заем, след като имате неизплатен. Документът просто доказва, че сега вие наистина ни дължите парите. Трябва да поискам незабавно парите в брой…

— Ще стигнем и до това — каза баронът. — Лорд Вораз, на каква стойност бихте оценили Галактическата банка? Нали разбирате, според последните ви баланси?

Вораз настръхна.

— Не сме длъжни да ви показваме баланса си! Особено в процес на събиране на дълг от длъжик!

— Но имате копие на баланса от преди две седмици, нали? — каза баронът.

Вораз едва не хлъцна от учудване.

— Нима сте ровили из багажа ми?

— О, майн гот, не! — каза баронът. — Нямаше нужда. Казаха ми, че имате. Както и да е, ето копие от последния баланс, направено от вашия офис. — Измъкна едно огромно, гъсто изписано машинно копие от своята папка документи и го подхвърли на масата. — Като се съберат всички сгради, недвижими имоти, събираеми сметки, такси, които тепърва ще се изплащат на банката и други подобни, сумата възлиза приблизително на един квадрилион кредита.

— Нямат право да ви дадат такава информация — каза Вораз. — Но признавам, че е вярно. Приблизително един квадрилион.

— Ако не вземем под внимание факта, че сте на път да фалирате — каза Макадам.

— Банката може да извърши ликвидации! — бързо каза Вораз.

— Ако има връзка с клоновете в другите вселени, каквато няма — каза Макадам.

Баронът безгрижно махна с голямата си ръка.

— Но ние сме щедро настроени, нали Андрю? — Усмихна се на Джони. — Нали?

Джони бързо местеше поглед от един на друг. Сякаш наблюдаваше борба с бикове.

— Двамата ни приятели тук — Макадам посочи към малките сиви хора — изглежда не са много щедри.

— Но ние ще сме — каза баронът. — Вораз, на теб отчаяно ти трябва някой да те подкрепи, имаш нужда от средства. Без тях си загубен, нали?

Вораз гневно го погледна. След това овеси глава.

— Вярно е.

— Готови сме да те измъкнем — каза Макадам. — Нали така, Джони?

Джони повдигна рамене. Нека продължат. Знаеше, че битката не е приключила.

Вораз прехвърли поглед от Макадам към барона. Беше нащек.

Баронът каза:

— И тъй, Земната Планетарна банка предлага да купи две трети от Галактическата банка.

— Какво? — извика Вораз. — Но това е контролният пакет! Вие ще контролирате цялата огромна империя на Галактическата банка! — Размисли за момент. — И с какво ще платите?

Баронът се усмихна.

— Ще я купим с планети, възлизащи на две трети от един квадрилион. — Извади още един лист от документите. — По груби изчисления една планета възлиза на минимум шейсет трилиона кредита.

Вораз каза:

— Ако трябва да бъдем честни, повечето струват значително повече.

Баронът каза:

— При това положение ще имате собственост. Можете да обезпечите своята валута с резерви, които сега не притежавате. Психлосите никога не са ви позволявали да притежавате планети, но сега имате възможност. Ще ви продадем единайсет планети, които струват по шейсет трилиона кредита, срещу правото на собственост на две трети от Галактическата банка, нейните авоари, дългове, всичко.

Лорд Вораз се колебаеше. Но все още не се съгласяваше.

Макадам спокойно се облегна назад.

— Освен това ще обединим в тръст 199 988 планети и цялата собственост на компанията. Този тръст ще бъде управляван от Глактическата банка. Това ви връща печалбите от трансферите. Позволява ви да издавате миньорски права. При всички положения това спасява банката!

— Чакайте — каза Вораз. Помислиха, че ще откаже. — Трябва да бъда честен с вас. Взели сте списъка с планети от координатната таблица за изстрелване на Междугалактическата. В нея не са включени планетите за минни резерви. Съществува имперски декрет, според който Междугалактическата Минна компания трябва да притежава за всяка планета, която обработва, пет други като резерва. Има списък от още един милион планети, неексплоатирани от компанията. Пази се в Министерството на Закона. Вписани са и координатите на всички планети. Освен това боя се, че Драйс изобщо не ви е показал действителния договор за закупуването на планетата. Говорите само в единствено число. Но заедно с нея са включени още девет планети в тази система, заедно с всичките им луни, споменати мимоходом, защото не се смятат за значими и полезни. Освен това има и слънца, мъглявини и съзвездия. Очевидно има ужасно много собственост на Междугалактическата, която не ви е известна. Ще я оставите ли на нас и ще я включите ли в тръста, ръководен от банката?

Макадам се усмихна.

— Защо не, бароне? Да имаш нещо против, Джони?

Джони помисли. Съществуваше още нещо, което те очевидно пренебрегваха. Но не виждаше нищо нередно в това, което Земната Планетарна банка прави.

Макадам протегна ръка към лорд Вораз и каза:

— Съгласни сме.

Вораз бе направил забележката си. Понечи да протегне ръка, но се спря.

— Такава сделка трябва да бъде ратифицирана от събрание на управителния съвет на Галактическата банка.

Баронът се засмя.

— Добре. Да го свикаме. Според твоя устав те могат да бъдат навсякъде из шестнайсетте вселени.

— А, чакай — каза лорд Вораз. — Има други дванайсет членове на управителния съвет — богати, влиятелни силачи, които…

— Са изплашени до смърт — продължи вместо него баронът. — Състоянието на банката и вълненията са ги накарали да повярват, че ще изгубят личното си имущество и парите си в банката, ако тя фалира. Затова решиха, че офертата е страхотна.

Вораз зяпна:

— Не е възможно да свикат събрание на управителния съвет зад гърба ми!

— Не, не са свикали — каза баронът. — Дадоха ми пълномощни, които да се считат като техни гласове на събранието. — Пресегна се и хвърли на масата още един куп книжа. — Ето ги.

Лорд Вораз се вгледа. Разпозна личните печати. Бяха дори заведени в Министерството на Закона.

— Тъй че, като председател на управителния съвет, би ли свикал събрание, за да се подложи на гласуване предложението Земната Планетарна банка да изкупи две трети от…

— Трябва да се изготви напечатана резолюция. Нося дори печатите си. Само че…

— Ето резолюцията — каза баронът. — Напечатана е. Толкова се радвам, че решаваш да свикаш събранието, защото ми спестяваш труда да се върна обратно в Сноч и да те уволня.

Вораз изведнъж се засмя.

— Ама вие сте били голяма работа! Това е напечатано от собствената ми секретарка! Това е подписът й!

— Точно така — каза баронът. — Много чаровно момиче. Опитваше се да спаси твоето и нейното място. А сега само подпиши като председател на управителния съвет и президент…

— Чакай — каза Вораз, внезапно отрезвен и сериозен, — това е много добре, но има три неща, които могат да провалят цялата сделка и нас самите.

Драйс се намеси:

— Първото е как да получа веднага парите си в брой, за да се плати ипотеката!

— О, това ли — каза Макадам. Измъкна един огромен нагънат документ. — Това е отчета на вашата банка за трансферите на Междугалактическата Минна. Пише, че в Ден 92 миналата година е имало някакви суми на компанията, които са били в процес на трансфер. Внесени са в банката за извършване на плащания, но естествено, банката не е могла да изплати дължимите суми. Става въпрос за разплащания за метали, заплати, и други такива — всичко е описано тук. Сумата е все още във вашата банка. В междугалактически кредити. Когато бяхме в Сноч, открихме сметка на Земната Планетарна банка. Я да видим сега, сбора от получените и неизплатени суми от двеста хиляди планети през последните месеци е 209438971438643 кредита. Това са нашите пари. Извади от сумата ипотеката и ще останат около сто шейсет и осем трилиона.

Макадам се разтърси в своя куп документи.

— Ето нашето пълномощно в разписката, която трябва да подпишеш, Драйс.

Малкият сив човек остана безмълвен. Опитваше се да проумее мисълта, че е платежоспособен. Не се бе надявал да си възвърне повече от десет трилиона от принудителната продажба на планетата. Изправи се на стола си и грабна една писалка да разпише документа.

Лорд Вораз му спря ръката.

— Това е много добре — каза той с тревожен глас, — но има още два проблема. — Обърна се към Джони. — Можеш ли да ни простиш, че се опитахме да те наемем, сър лорд Джони? Вярно е, че не можем да оперираме без помощта на телепортацията. Откъснати сме от света. Преди използвахме психлоските телепортационни устройства за цялата банкова комуникация. Имахме си специални банкови каси, с които пращахме документацията. Искаха ни много големи такси, но изпращането на кореспонденцията с космически кораб може да струва и петдесет хиляди кредита, освен това става страшно бавно. Ще ни помагате ли в това отношение?

— Това го решава Джони — каза Макадам. — Банката няма нищо общо с телепортацията. Джони, можем да ти дадем заем с ниска лихва и да ти помогнем да основеш такова производство. Самостоятелна компания, която ще бъде твоя. Какво ще кажеш?

2

Джони се отърси от мислите си. До такава степен се бе вживял във финансови въпроси, че трябваше да направи съзнателно усилие да мисли за технически проблеми.

За Земята ще бъде опасно да има телепортационни пултове, пръснати в шестнайсет вселени — това правеше хиляди, може би стотици хиляди пултове. Не винаги щяха да бъдат в приятелски и добронамерени ръце, тъй като щяха да бъдат управлявани от други раси.

Един пулт за управление може да се използва за страшно много неща. Могат да се транспортират хора, да се изпраща кореспонденция, метали, стоки, храна. Но могат да се пращат и бомби, което той самият бе направил с такива фатални последствия за Психло, а и за толнепите.

Не беше мислил много по този въпрос. Имаше други, много по-спешни проблеми. Да, само един пулт на чужда територия, да не говорим за половин милион пултове, можеше да бъде много, много опасен.

— Нека помисля — каза Джони.

Господин Цунг също се възползва от почивката и им донесе чай и поднос закуски. Наближаваше обяд. Освен това закуската щеше да даде време за размисъл на Джони.

Психлосите бяха имали навсякъде психлоски оператори. Платформите и устройствата бяха навсякъде едни и същи.

Можеха да използват същите предпазни мерки по отношение на пултовете. Дори може би да ги усъвършенстват.

Ако поставят камера в бронираната предна част на пулта, която да изпраща снимки от всяко телепортиране…

Аха! Детектор за анализ на метали. Ако вградят в пулта детектори, съставът на пратката може да бъде анализиран от всички страни, отгоре и отдолу и ако свържат анализатора с верига, която никой не може да открие в пулта и ако веригата разполага с устройство за идентификация ва метали… Да. Ако в пратката има нещо, което съвпада със забранените метали като уран или онзи тежък метал от бомбата на Търл, във веригата ще се задейства реле, което ще я прекъсва и няма да може да се извърши телепортация…

Не беше много лесно да мисли, докато в него са вторачени в очакване всички тези липа. Нямаше нужда да му казват, че от това зависи съдбата на банките.

Ако хване Алън и Маккендрик да направят някакъв анализатор на вируси и бактерии и да го вградят в пулта за управление по същия начин като анализатора за метали…

Може да направи така, че ако подобни неща са насочени към платформата на Земята, да свърже координатите на Земята така, че пултът да изгърми.

Освен това, на всеки пулт могат да поставят някакъв надпис от рода на: „При всеки опит за контрабанден пренос на стоки, устройството няма да…“ Няма да изброяват нещата, защото някой може да се опита да заличи следите за идентификация. Могат да добавят и нещо такова: "При всеки опит да се използва този пулт като средство за война срещу Земята, уствойството ще се взриви. Могат дори да напишат, че пултът усеща враждебните намерения…

Да, би могъл да построи достатъчно надежден пулт.

И ако пултовете се сглобяват на място, неизвестно на никого и от хора, които не могат да бъдат открити…

Може да защити по всякакъв възможен начин районите на производство. Последната фаза на монтажа ще се извършва от хора, на които може да има пълно доверие и които са неподкупни… Може да основе училище за извънземни оператори, които да обучават как да си служат с пултове…

— Мисля, че може да стане — каза Джони.

Всички светнаха. Господин Цунг отнесе подноса.

— Само че, — каза Джони, — устройствата ще струват малко скъпо.

Нямаше значение.

— И няма да се продават. Само ще ги давам под наем. На всеки пет години пултът ще трябва да се заменя с нов. — Така Земята ще има някакъв постоянен доход, освен това ще могат да проверяват снимките от пратките. — Трябва да намерим извънземна компания, която да произвежда частите и външната конструкция. Иначе работата ще върви много бавно.

— Значи можеш да произвеждаш пултове? — попита лорд Вораз.

— Нали каза, че може — обади се баронът. — Щом Джони каже, че ще направи нещо, по-добре внимавай! Няма начин да не го направи!

— Добре — каза лорд Вораз. — Стигнахме до най-сериозната пречка. — Посочи към залата за конференции. — Пратениците!

Изглеждаше мрачен.

— Сега вече почти сте в бизнеса на Галактическата банка. Трябва добре да разберете, че работата с тях е много тънка, много опасна!

— Както отбелязахте — продължи той, — в момента много от страните са заляти от вълнения. Икономиките им са в плачевно състояние. Но те самите са здраво стъпили на предразсъдъците си, вкопчили са се за възможно най-арогантните си позиции и пренебрегват всичко останало.

Точно в този момент — вярвайте ми, зная много по-добре от вас — разчитат единствено на войната, за да спасят икономиките и държавите си. Смятат, че военната мош и истерия могат да отвлекат вниманието на хората и да запазят властта им. Това е единствената им формула.

Тази банка през цялото време е живяла под крилото на могъщата, макар и мразена от всички психлоска империя. Но сега ги няма. Вашата планета, дори системата Гредидс, са нищожно малки. Нямате могъща военна сила. За да бъда напълно откровен, онези лордове няма да ви зачитат и уважават.

За мен е напълно ясно защо бе инцидентът с лорд Шлейм. Бе отгатнал, че банката вече не е силата, която някога е била. Сметнал е, че може да наруши правилата на конференцията. Провали се. Но само преди тринайсет месеца никой дори не би дръзнал да си мисли подобно нещо. Рано или късно и на други от надменните лордове ще им влязат същите идеи в главата. — Посочи документите. — Тук са отбелязани повече от милион и двеста хиляди обитаеми свята, които могат да бъдат използвани. Те са страхотна стръв за много големи риби.

След като тези лордове разчитат на войната, за да спасят управлението си, лесно ще намерят претекст, за да не зачетат собствеността на Галактическата и Земната банки. Ще атакуват планетите. Ще си ги оспорват. Ще хвърлят на вятъра здравия разум и реда. Колкото повече ги притиска вътрешният икономически хаос, толкова по-усилено ще търсят претекст за незаконни действия.

Джони внимателно слушаше. От известно време се чудеше кога ще дойдат до този въпрос. Това бе ключовият проблем. И ако не намерят някакво разрешение, всички врати, които се опитваха да отворят, щяха да се затръшват под носовете им.

— Откак съм пристигнал тук — продължи лорд Вораз, — нито един от тези елегантни аристократи не пропусна да ме дръпне настрани и да обсъди с мен шансовете на страната му да получи военен заем. Естествено, ние рядко отпускаме заеми за военни цели. Практиката ни се заключва в това да им издадем акции и да ги оставим да си ги продават помежду си. При такива заеми на практика не се борави с пари. С такива нестабилни икономики шансовете да върнат парите са нищожни. Войните не са толкова популярни сред народите, които участват в тях, колкото сред лордовете, които ги ръководят и печелят. Могат да предизвикат революции, което е твърде рисковано.

Тъй че, преди да поемете всички тези рискове, трябва добре да ги разберете.

Джони се изправи. Малките сиви хора още не бяха подписали нищо. Страхуваше се, че могат да се отметнат. Взе шлема си и сребърния жезъл.

— Ние със сър Робърт обсъдихме този въпрос. Дори се упражнявахме. Рисковано е. Но съм убеден, че нямаме друг избор. Давате ли ми временно правото, всички от вас, през следващите два часа да наложа политиката на банката? Ако не успея, не губите нищо.

— Да наложиш политиката на банката? — зяпна от учудване лорд Вораз.

— Така да бъде! — каза баронът.

— Но той може да насочи нещата в посока, която…

— По-добре кажете да, лорд Вораз — каза Макадам. — Говори не кой да е, а Джони Тайлър.

Лорд Вораз безмълвно изгледа първо Макадам, после барона.

— Още не съм подписал…

— Нито пък аз — каза Драйс.

Баронът се пресегна и натисна главата на лорда, за да изглежда като кимване.

— Каза да, Джони. Започвай.

— Но той може да направи нещо опасно — опитваше се да протестира лорд Вораз. — Той е много особен!

Джони и сър Робърт вече бяха излезли. Сър Робърт бе изключително мрачен.

3

Брезентите около платформата бяха свалени. При всяко оръдие в лагера седеше един руски войник. Обедното слънце ярко падаше върху белите им туники и лъскавите оръжия. Няколко пратеници почиваха на сянка под стрехите на пагодата.

Джони изпрати да повикат домакина и заповяда да събере пратениците в залата за конференции.

Като чу раздвижването, Стормълонг изскочи от щаба с разпечатка в ръце и се втурна към сър Робърт и Джони. Но голямата превързана ръка на полковник Иван го спря.

— Не ги безпокой — вече се оправяше що-годе на английски.

Имаше заповед. Стоеше и наблюдаваше как пратениците се стичат към залата. Знаеше, че след малко там ще влезе и Джони, а също и какво има намерение да направи. Притесняваше се за него, тъй като нямаше да може да го защитава вътре. И най-повърхностния поглед към лордовете откриваше, че много от тях тайно носят оръжия под фините си дрехи. След като Джони ги шокира, както бе планирал, възможно бе да прибягнат към сила. Предстоеше му да плува в река, гъмжаща от крокодили. Полконник Иван бе решил: ако направят нещо на Джони, нито един от лордовете или хората от банката няма да се измъкне жив от тук. Но това нямаше да помогне на Джони, ако се нахвърлят срещу него. А това бе напълно вероятно.

Ангъс бе клекнал до атмосферния прожекционен апарат. Правеше последните приготовления. Огледа се и видя какво става. Побърза да приключи. Апаратът ще им трябва само след момент.

Разочарован, Стормълонг продължаваше да стиска в ръце разпечатката. Иван все още го задържаше. Видя как в залата влизат последните лордове, а след тях и сър Робърт и Джони.

В залата за конференции домакинът разместваше и подреждаше столовете, за да могат да седнат всички.

Влязоха двамата малки сиви хора, заедно с барона и Макадам, и седнаха до стената.

Сър Робърт бе застанал до Джони на издигнатата платформа. Хвърляше сърдити погледи към лордовете изпод гъстите си сиви вежди. Трябваше по някакъв начин да поставят на колене тези могъщи лордове. Нямаше нищо против да си послужи с меча. Само се надяваше, че изходът няма да се окаже фатален.

Разнесе се маршова музика.

Домакинът се изправи.

— Уважаеми лордове, тази последна среща на конференцията е свикана по искане на пратеника на Земята. Представям ви сър Робърт!

Началото не бе добро.

Вълна на неодобрение премина през лордовете. Погледнаха изпод очи към лорд Вораз. Нима това не е търг? Откъде накъде представителят на Земята ще им говори?

Сър Робърт, облечен в царствените си дрехи, застана в средата на платформата. Светлината от прожектора се насочи към него.

— Уважаеми лордове — каза той с плътен, напевен глас, — освен търга трябва да обсъдим нещо важно.

— Искаш да кажеш — обади се Фаулджопан, — че сте ни задържали тук дни наред за нищо?

— Запасите ни от храна и въздух са на привършване — извика лорд Дом. — Отдавна пресрочихме предвидения престой! Само ще ни губите времето ли?

Започнаха да си показват рогата. Вораз не мърдаше, само си седеше с безизразно лице. Дълбоко се съмняваше в ефекта на всичко това.

— Уважаеми лордове — провикна се сър Робърт така, че биха го чули из цялото бойно поле, — в последно време между вас много се говореше за награда!

Веднага утихнаха. Една награда винаги можеше да привлече вниманието като магнит.

— Имаше определени две награди, всяка от по сто милиона кредита, за да се насърчи издирването на определен обект!

— Вярно е — чуха се викове. — Трябваше да се открие „онзи“!

Лордовете застанаха нащрек.

— Ето го „онзи“! — Протегна ръка и посочи Джони.

Светлината от прожектора се премести върху Джони и копчетата и шлема му заблестяха.

Моментът бе драматичен. Чу се как лордовете шумно си поемат дъх.

Не се получи точно така, както Джони се надяваше. Намесиха се чувствата на сър Робърт. Но все пак ефектът бе забележителен.

Сър Робърт отново поде със силен, триумфираш глас:

— С помощта на шепа шотландци той постави край на най-могъщата империя сред всичките шестнайсет вселени!

— Този човек — извика сър Робърт, — съкруши империя, която бе смазала и държеше в страх всички вас! Всички вие заедно притежавате пет хиляди планети! А той победи империя с повече от милион планети!

Делегатите седяха, без да помръдват. Страхуваха се какво ще последва. Бяха невероятно впечатлени.

— Искате ли да видите какво направи той, за да постави край на съществуването на Психло?

Не чакаха да получат отговор. Четирима руснаци, начело с полковник Иван, се втурнаха в залата, заедно с прожекционния апарат. Поставиха го на мястото му и се оттеглиха чинно до стената.

Сър Робърт натисна един бутон на дистанционното управление. Прожекторът изгасна и се включи прожекционния апарат.

Над платформата внезапно изникна картина от Имперския град точно преди катаклизма. Виждаха се брилянтните очертания на могъщия Психло.

Много малка част от пратениците бяха виждали преди пълна снимка на града. Заслужаваше си да дадеш дори живота си, за да се озовеш там. Но веднага познаха куполите на палата, които фигурираха в психлоските печати. Самото виждане на Психло бе преживяване.

След това се разигра катастрофата.

Затаиха дъх.

Никога преди очите им не бяха виждали такова огромно стихийно бедствие.

Пред вторачените им погледи планетата Психло бе погълната от адска топяща всичко смърт и се превърна в ослепително ярко слънце.

Апаратът се изключи. Светлината на прожектора не се появи. Гласът на сър Робърт ги бомбардира от тъмното.

— Спомнете си за робството, което са посяли психлосите! Спомнете си как промениха целия живот на хиляди нации! Помислете какво стори тиранията им! И проумейте, че сега на всичко това е сложен край, за вечни времена!

— Дължите на този човек — светлината обля Джони — страшно много за това, че ви е освободил от едно чудовище!

Пратениците не бяха свикнали да изпитват страх. Но сега се страхуваха.

Сър Робърт продължи. Пренебрегна заповедите на Джони. Това бе по-силно от него. Освен това така мразеше тези безмилостни лордове, които може би бяха унищожили Шотландия.

— Видяхте какво може да направи с планета като Психло! А сега ще ви покажа какво още може да направи!

Сър Робърт изключи прожектора и натисна дистанционното на прожекционния апарат.

Появи се поредица от записи на случилото се с толнепската луна. Преди бяха видели само отделни снимки. Но не бяха видели окончателния край на луната, тъй като бяха заети със събитията около Шлейм.

Луната започна да се сгромолясва и сякаш да се самоизяжда пред очите им. Отново пред очите им големият кораб, който се бе опитал да избяга, бе погълнат от стихията. След това дойде ред на снимките от върха на планината в Толнеп.

Джони също не ги бе виждал. На пръв поглед луната сякаш се превръщаше в газ. След това се забелязваше, че газът се втечнява заради космическия студ.

Особен ефект имаше сдената с падащото парче желязо, която Джони не бе виждал. Точно преди да премине през повърхността, яростно го близна един огнен език. За секунда се нажежи до червено, след това докосна втечнения газ и се понесе надолу към все още течното ядро.

Луната бе не просто кълбо газ, но и кълбо от неизброими квинтилиони мегаволтове от електричество. Разделянето на атомите е породило огромен заряд, но тъй като няма кислород в втори полюс, който да предизвика електрически поток, ниските температури на космоса са замразили образуваното електричество. Джони осъзна, че тъкмо по този начин действа психлоското гориво, но в него няма тежки метали. И тази луна щеше да унищожи всеки кораб, който се приближи към нея — не с друго, а с огромния си електрически заряд. А, ето един метеор! Появи се светкавица и го стопи.

Пратениците бяха видели как цяла планета пламва като горящо слънце.

А сега видяха как една луна изчезва и се превръща в студена, смъртоносна, смразяваща маса, сееща унищожение.

Гласът на сър Робърт им подейства като шокова вълна.

— Ако поиска, той може да направи това и с родната ви планета!

Дори да ги бе зашеметил с оръжие, ефектът нямаше да е толкова смразяващ.

— Освен това — продължи той — не можете по никакъв начин да му попречите!

Джони не го бе планирал точно така. Но сър Робърт търсеше своето отмъщение.

Светлината от прожектора се насочи към Джони.

Сър Робърт им викна:

— Той ще постави двайсет и осем телепортационни платформи на двайсет и осем различни места — нито едно няма да бъде на тази планета. В тях ще бъдат вкарани координатите на родните ви планети. Тези двайсет и осем платформи ще изстрелят смъртоносния заряд, всичките едновременно, ако някой от вас предприеме враждебни действия!

Това далеч не бяха заръките на Джони. Двайсет и осем платформи — да. Но не да…

— Само един мъничък инч отклонение от правия път и всички планети, на които живеете, ще последват съдбата на тази луна!

Бяха парализирани.

— Вие — извика сър Робърт, — всички вие ще подпишете споразумение, което ви забранява да воювате с нас и помежду си. Ако откажете, родните ви планети, всички до една, ще се разпаднат като онази луна, а с тях и всички вие, и вашите народи! — Отново посочи към Джони. — Той може да го направи и ще го направи! Тъй че, заемайте се с работа и подпишете споразумението, веднага!

Настана пълен хаос!

Всички пратеници до един скочиха от местата си с гневни викове.

Полковник Иван двойниците му застанаха нащрек.

Шумотевицата бе оглушителна.

Сър Робърт ги гледаше триумфално.

Джони застана в средата на платформата. Лъчът на прожектора го последва. Вдигна ръце в знак да замълчат. Бъркотията малко се уталожи.

Последно се чу викът на Браул, който изразяваше чувствата на всички.

— Това означава ВОЙНА!

Джони продължаваше да седи по средата. Постепенно присъствието му въдвори ред.

— Това не означава война — каза той. — Напротив, означава мир!

Зная, че икономиките ви са настроени да функционират чрез войни. Зная, че за вас най-добрият начин да се освободите от излишъка население е чрез войни.

Но във всяка война единият губи. Всеки си мисли, че това няма да е той. Но шансовете и на двете страни са едни и същи.

Тъй че, като обявяваме мир, ние само ви защитаваме един от друг.

Фаулджопан изведнъж извика:

— Като се приберем, можем да изпратим срещу вас могъщи армади! Дори да унищожите всички ни, те ще дойдат и ще ви разгромят. А що се отнася до теб, ти открито си се изложил на смърт!

Изведнъж сър Робърт се озова пред Джони.

— Флотилиите ви не ще спасят собствеите ви планети. Срещу тези платформи няма никакъв начин да се защитите. Той единствен ще знае къде са те. И ако изминат трийсет дни без той да ги препрограмира, в случай, че нещо е случи с него, платформите ще стрелят автоматично. Ако се случи нещо с него или със Земя, родните ви планети ще бъдат унищожени.

Освен това той има двойници. Изглеждат точно като него — невъзможно е да се различат. Може да си мислите, че убивате него, а да убиете някой от тях. И ако някой от двойниците бъде нападнат или убит, платформите ще стрелят. Всичките!

Във ваш интерес е да защитавате Земята и него. От това зависи вашия живот, живота на вашите управници и на народите ви.

А що се отнася до това, да изпратите флотилиите си да ни унищожат, това е напълно възможно. Но ако не се завърнете, те няма как да разберат, нали така? Ще ни нападнат, но няма да има къде да се върнат. Помислете за това!

— Заплашвате пратеници! — извика Браул.

— Той защитава пратеници! — рязко каза сър Робърт. — С вашите военни индустрии, настроени да работят под пълна пара, в залата има доста пратеници, които скоро ще представляват победени правителства.

Трябва да погледнете на нещата от принципа „force majeure“. Това означава, че във всички вселени се е появила неочаквана и неконтролируема ситуация. Висша сила!

Този човек и способностите му представляват ситуация „force majeure“. Това коренно променя нещата и определя какво ще бъде бъдещето.

Аз съм човек на войната. Вие сте дипломати! Във властта ви сега е да упражните влияние върху тази „force majeure“. Ако не се възползвате, не сте дипломати, а глупаци, при това глупаци-самоубийци!

— Как бихме могли да се намесим? — попита един дребен лорд от последните редици.

Джони внимателно побутна сър Робърт встрани. Не стана както го бе планирал. Сър Робърт си имаше собствени идеи. Но на практика се бе справил чудесно. Всички напрегнато слушаха.

— Преди да се извърши телепортацията от платформите — каза Джони, — ще бъде свикана конференция на пратениците. Така ще се отстрани вероятността от несправедливи действия или грешки.

Видя, че е предизвикал интерес.

— Платформите могат да действат като оръжие на такива конференции.

Забеляза как обмислят думите му. Забеляза как поне някои от тях клонят към идеята, че това може да даде на тях, като индивиди, нова власт и тежест в правителствата им. Типично в стила им. Не размишляваха върху неговата идея, а върху собствения си интерес. Гледаха към пръстите си, или извитите си нокти. Клатеха глави ту на една, ту на друга страна. Но знаеше, че още не ги е спечелил.

— Това все още си остава заплаха — обади се някой.

— Няма да реши проблемите в икономиките ни — каза друг. — Точно обратното, ще предизвика хаос.

Джони ги погледна. Постепенно започна да осъзнава с какви хора точно си има работа. Всеки един от лордовете, както и правителствата им, са били възпитани в сянката на жестоките и садистични психлоси. Макар че са запазили политическа свобода, върху мирогледа им се е отпечатала психлоската философия — всички същества са просто животни. Алчността, печалбата, корупцията се смятат за истинската природа на всеки индивид. Никаква порядъчност, никакви добродетели. Породата на психлосите!

Такива чувства може да има само един луд. Психлосите бяха скроили живота по такъв калъп и след това бяха казали: виждате ли, това е животът.

Как би могъл да достигне до тези могъщи лордове?

— Нашите индустрии — обади се друг — са настроени спрямо войната. Междугалактическият мир би ни съсипал, всички нас!

Така е, помисли си Джони. За психлосите бе изгодно всички, с които търгуваха, да воюват помежду си. Какво ги бе грижа какво правят тези „свободни планети“, стига само да купуват метал. Психлосите са могли да ги унищожат във всеки един момент. Психлосите са имали интерес другите да се бият като животни, вярвали са, че не са нищо повече от животни!

Джони каза:

— Има и други начини за управляване на икономиката. Можете да преустроите всяка военна индустрия в „потребителско производство“. Произвеждате неща за населението. Хората ще имат работа. Ще произвеждат неща един за друг. Населенията ви са най-добрия пазар за вашите индустрии.

В близкото бъдеще ще има междупланетни корабни връзки. Психлосите са изградили такава организация, че всичко да се изпраща на Психло. Самият този факт е пречка за търговията. Ще се направи такава организация, че ще можете бързо и евтино да разменяте стоки между системите. Само така нациите могат да преуспеят.

Народите ви, които сега гладуват и се бунтуват, могат да спечелят, ако им се създаде работа в мирни производства. Ще притежават собствени неща. Например по-хубави къщи, мебели, по-хубави дрехи и храна.

Имате златния шанс да поставите начало на една епоха на просперитет и изобилие!

Не бяха убедени. Можеше само да се каже, че слушат внимателно.

— Но това не решава въпроса със сегашните бунтове и недоволства! — каза Дом.

Джони го погледна. Беше време за големия скок, от който Вораз най-вероятно щеше да настръхне.

— Сигурен съм, че Галактическата банка с радост ще ви отпусне големи и изгодни заеми, които правителствата ще използват за закупуване на храна за населенията, за да преживеят до времето, когато военните производства ще бъдат преустроени. Това, и новината, че няма да има повече войни, ще успокои хората и ще стабилизира правителствата ви.

Браул погледна Вораз.

— Ще го направите ли?

Вораз видя, че от двете му страни стоят Макадам и баронът. И двамата го съветватваха да каже да. Но той не отговори нищо.

Джони продължи.

— Освен това съм сигурен, че банката ще отпусне всички възможни заеми, за да се преустроят военните ви производства в потребителски. И не само това; убеден съм, че банката ще започне да отпуска заеми за частния сектор — за малки производства и дори за отделни хора, за да могат да си купуват различни неща.

Вораз не обърна внимание на двамата банкери. Гледаше Джони. Този младеж говореше за „търговско банкерство“, за неща от рода на един кредит тук, половин там, вложени в улични сергии.

Джони продължи:

— Освен това искам да ви уведомя, че на пазара ще се появят много нови планети. Ще имате възможност да вземете на заем пари да ги купите и да ги колонизирате с „излишното население“, както го наричате. — Джони повиши глас и се обърна към Вораз: — Нали така, лорд Вораз?

Директорът на Галактическата банка се почувства така, сякаш се намира на ръба на вълна. Не искаше този младеж да определя политиката на банката му. Дали да не стане и да го разобличи?

Галактическата банка работеше с държави. Изведнъж осъзна, че досега всъщност са зависели от психлосите.

Вораз трескаво разсъждаваше. Банкерите от Гредидс си знаеха работата. Помисли за огромното им население, голяма част от него в постоянна безработица. Пред очите му изникна представата за малки офиси на Галактическата банка, появяващи се във всеки град, на всеки континент, планета, със служители силачи. Банки във всеки квартал! Ще дават заеми за малки предприятия, на всички, които поискат, дори на хора с работа. Нали веднъж вече го бяха правили. Преди лорд Лунгър? Да… спомняше си… Страшно много силачи ще имат работа!

А и тези планети, които ще бъдат колонизирани. Да отпуснат заеми за колонизирането им… Внезапно разбра, че това трябва да са онези милион и двеста хиляди планети! Трябва да печелят по някакъв начин от тях в тръста. Ако ги пуснат в експлоатация, ще вървят в крак с отпусканите средства, тъй че ще могат да избегнат инфлация. Младежът се опитваше да ангажира излишната собственост.

Но не, не, не! Никак не му харесваше идеята да дадат заеми на правителствата за закупуване на храна, която да раздадат просто така… Та това е социално банкерство! Не му беше непознато. Но периодът на адаптация, за който говореше Джони, сигурно ще трае много дълго. Правителствата ще затънат в заеми до уши.

Изведнъж лорд Вораз хвърли на Джони поглед, изпълнен с безкрайна почуда и уважение. Дали осъзнава какво прави в момента за тези надменни лордове и техните правителства — ако въобще одобрят предложението му?

Да! От очите му личеше, че знае.

— Отговори, Вораз! — каза Браул. — Вярно ли е, че ще направиш всичко това, и то в такива мащаби?

Вораз се изправи.

— Скъпи лордове, случи се така, че Галактическата банка съвсем отскоро притежава собственост, която надхвърля хиляда и повече пъти всичко, контролирано досега от банката. Тази собственост трябва да бъде използвана. Отговорът е да. Галактическата банка е готова да отпусне споменатите заеми след изготвяне на необходимата документация и формалности.

Лордовете не реагираха по никакъв начин. Промените в политиката бяха твърде радикални.

— А сега, уважаеми лордове — каза Джони, — предлагам да обсъдим договора за междугалактически мир.

Колебаеха се. По-лошо, някои изглеждаха отрицателно настроени. Спомни си думите на Цунг, че парите и златото имат безгранична власт над душите на хората. Тези не бяха хора, но и за тях важеше същото. Психлоският материализъм, доминирал векове наред, ги бе накарал да мислят като психлосите. Явно ще трябва да ги третира като психлоси, да се позове на алчността им.

Вътрешното му етическо чувство се бунтуваше срещу това, което трябваше да направи, но нямаше как. От това зависеше живота ва твърде много същества, твърде много цивилизации.

Джони застана в предната част на платформата. Коленичи, за да се изравнят на едно ниво главите им.

— Изключете прожектора — извика той. — Изключете камерите!

— Изключени са — обади се тънък глас.

Джони огледа събраното множество.

— Изключете всички записващи устройства, които имате.

Обърна се към малките сиви хора:

— Трябва да свидетелствате, че няма работещи камери на банката!

Двамата докоснаха реверите си и казаха:

— Свидетелстваме, че са изключени.

Сега вече всички умираха от нетърпение да разберат какво ще последва.

Джони насочи поглед към лордовете. Заговори с тих съучастнически глас, тъй че трябваше да се напрегнат, за да го чуват.

— Обзалагам се, че и през ум не ви е минало, че ще ви оставя без лично участие.

Застанаха нащрек.

— Какво произвеждат основните ви компании? — шепнешком попита Джони.

— Оръжия — отвърнаха му шепнешком.

— И какво според вас ще се случи с акциите и ценните книжа на тези компании?

Лордовете се учудиха, че не знае.

— Ще се обезценят!

— Точно така — каза Джони, продължавайки да шепти. — Нека ви кажа за какво в действителност става дума. Ако се върнете у дома и открито обявите и разтръбите за договора, забраняващ войните, акциите и ценните книжа във военните заводи веднага ще спаднат главоломно. И ако, без да споменавате за плановете за трансформирането им към мирно производство и за обещанията на банката да отпусне заеми, вие и вашите приятели оставите тези компании да фалират, можете да изкупите всички акции, дори ако е нужно със заем, и компаниите стават ваша собственост. Междувременно ще станете герои в очите на хората, защото им давате храна и вълненията ще спрат. После, когато овладеете изцяло положението, банката ще отпусне заеми за преустройство. Компаниите ще започнат да процъфтяват. Богатите ще станат милионери, а милионерите — милиардери.

Направи пауза. След това продължи.

— Забравете каквото ви казах. Изобщо не е ставало дума за това.

Джони се изправи.

Зачака. Нима беше сбъркал? Не, невъзможно. Твърде дълго са били под влиянието на психлосите.

Започнаха да си шушукат. Чуваха се кратки смехове и реплики от рода на: „Ще мога да си намеря нова любовница“, или „Жена ми никога не е обичала онзи стар замък“, или „Няма да се наложи да си продавам яхтата“.

Шушукаха си с доближени глави. Джони не чуваше какво си казват.

Неочаквано сред тълпата се изправи Фаулджопан.

— Лорд Джони, забравихме какво каза. Никой няма да го повтори при никакви обстоятелства.

Той сякаш порасна.

— Построй платформите си! Ще напишем най-строгия, най-железния, най-сигурния и най-жестокия мирен договор, съществувал в историята!

Обърна се към последните редове.

— Включете светлините и камерите!

Всички се изправиха като един. Започнаха да крещят:

— Да живее лорд Джони! Да живее лорд Джони!

Аплодисментите бяха оглушителни.

Полковник Иван шумно въздъхна от облекчение и свали пръст от спусъка. Набързо организира войниците си в шпалир около Джони, за да го измъкнат от залата за конференции. Трябваше да се върнат в малката стаичка за преговори. Всеки лорд искаше да потупа Джони по гърба. Едва не го събориха. Беше пълен хаос. Не разбра какво им каза Джони, но думите му промениха коренно положението. Все пак работата на Иван не бе да разсъждава, а да изведе Джони навън, преди да са го пребили от добри намерения. Като познаваше Джони, не се учуди особено на тази промяна. Защото изненадите бяха нещо нормално, когато живееш край Джони Гудбой Тайлър!

4

С помощта на руснаците успяха да се върнат без произшествия в малката заседателна зала и отново седнаха.

Драйс Глотън с трепереща ръка прочете текста и провери подписите върху трансферния чек, с който сумата преминаваше от Галактическата банка в неговия клон. Беше чувал и за по-големи чекове, но за пръв път такъв чек се депозираше в неговия клон. Това не бе просто чек. Той означаваше платежоспособност, отново отваряше вратите на по-малките офиси в сектора и връщаше работните места на служителите му. В действителност, изобщо нямаше нужда да го проверява. Знаеше, че всичко е наред. Но му бе приятно да го прочете още веднъж.

Взе разписката, светнал от удоволствие. Подписа я с опитната си ръка. След това взе документите по ипотеката и с големи букви написа: „ИЗПЛАТЕНО!“.

Това си струваше всички тези месеци на тревога и очакване.

Прибра чека в джоба си и подаде на Макадам разписката и документите.

— Деловата ни работа свърши. Удоволствие е да се работи с вас.

След като си стиснаха ръце с Макадам, Драйс забеляза, че лорд Вораз продължава да си седи на мястото и да зяпа в масата. Драйс за миг се притесни.

— Ваше Височество! Да не би нещо да не е наред?

Вораз се обърна към него. Забрави за присъствието на Джони, толкова бе погълнат от мислите си.

— Не разбираш ли какво направи той?

Драйс каза:

— Спекулативни заеми? Лордовете ще се опитат да получат заеми за закупуването на акциите, когато паднат. Но това не е кой знае какво. Заемите ще бъдат за добри цели.

— Не, не — каза Вораз. — Имам пред вид какво направи с лордовете и правителствата. Не, не разбираш. Нека ти обясня. Като осигури повсеместна заетост и даде възможност на малките хора от улицата да вземат заеми, той създава независима работническа класа. След години те няма да се шляят из улиците и да се мотат безцелно. Ще станат финансово независими. Държавата ще стане зависима от тях, защото те ще представляват пазара и ще трябва да се съобразява с тях. Огромна част от банковият бизнес ще бъде насочен към тази работническа класа.

— Не виждам нищо лошо в това — каза Драйс. — Правителствата ще ни дължат толкова много пари, че ще бъдат принудени да правят каквото банката нареди.

— Това е то — каза Вораз. — А банката ще им нарежда да обръщат все повече внимание на работническата класа, защото от там ще идват основните лихви. Лордовете и правителствата постепенно ще разполагат с все по-малко власт. Дори ще изчезнат като привилегирована класа.

— А — възкликна Драйс, спомняйки си ученическите си години. — Социално банкерство.

Джони се размърда в стола си. Беше уморен. Щеше му се да приключват.

— Казва се „социална демокрация“ — каза той. — Докато има нови граници, където хората да се разпростират, формулата действа чудесно. Засега простори има, а след няколко хиляди години хората ще измислят нещо друго.

Вораз погледна барона и Макадам.

— Осъзнавате ли какво направи той току-що? За малко време в малката зала той освободи повече хора, отколкото всички революции в историята!

— Даде ни власт да контролираме лордовете — каза Макадам. — Ще приключваме ли с банковата резолюция, за да можем най-после да закрием конференцията?

Вораз се върна към действителността. Погледна текста.

— Тук се споменава за втора резолюция.

Баронът се оживи.

— Тя е за лорд Лунгър.

— Да — каза Вораз. — От колко време е мъртъв — от двеста…

— Слушай — каза баронът. — Във всичките вселени най-мразената раса са психлосите. Преди около двеста хиляди години вашият лорд Лунгър ги е спасил с банката. Днес този акт не е особено популярен.

— Наистина не е — каза лорд Вораз.

Баронът каза:

— Дефиницията на пари е: „идея, подплътена с доверие“. Никак не е във ваша полза на всичките ви банкноти да стои лика на лорд Лунгър.

Джони изведнъж се раздвижи неспокойно. Обзе го неприятно предчувствие, тъй като знаеше какво се бе случило с парите на планетата им. Канеше се да заговори. Но огромната лапа на сър Робърт покри устата му и го накара да замълчи.

Драйс бе наблюдавал Джони през последната минута. Без да сваля очи от него, каза:

— Ваше височество, не ти ли е хрумвало, че този млад човек може да бъде отчасти силачи?

В гласа му нямаше и следа от насмешка.

Джони им метна не особено приятелски поглед над ръката на сър Робърт. Не искаше да противоречи на сър Робърт. Но очите му прободоха останалите.

— Погледни очите му — каза Драйс. — Имат сиво. Е да, има и още един цвят — като морето. Но погледни му очите. Сиви!

— Разбирам какво имаш пред вид. Наистина прилича на силачи.

— Направил съм му няколко снимки с пиктофон — от различни ъгли — каза Драйс. — Можем да ги дадем на онзи художник, Ренсфин, да направи по тях идеализиран портрет. С цветния шлем. Има едно специално мастило, което може да придаде блясък на копчетата. А шлемът може да се направи цветен и в три измерения. Но какво ще напишем отдолу? Може би „Джони Гудбой Тайлър, победител на психлосите“.

— Не, не — каза Вораз.

— Или „родоначалник на мира“ — предложи баронът.

— Не, не — отново протестира Вораз. — Думата „мир“ може да настрои зле лордовете. Трябва много внимателно да помислим, защото новата емисия ще замени всички стари банкноти навсякъде по света. В долния край трябва да се добави: „Банкнотата е обезпечена с всички активи на Земната Планетарна банка и Галактическата банка“ или нещо от този род. Снимката ще бъде в центъра, голяма. Но надписа…

Макадам светна:

— Трябва да изобразим какво е направил. Художникът ще нарисува като фон експлозията на Психло. А долу ще напишем: „Джони Гудбой Тайлър, който донесе щастие на всички раси“.

— Точно така! — възкликна Вораз. — Така не се ограничаваме само с унищожението на Психло. Защото в крайна сметка това далеч не е единствената му заслуга. Хората ще научат много бързо. Ще стане популярен не само на звездите, но и на планетите във всичките шестнайсет вселени!

Лорд Вораз се наведе напред и му показа резолюцията. Попълни надписа, на който се спряха. След това вдигна тържествено писалката си и със замах се разписа.

Всичко приключи. Малките сиви хора се изправиха. Лицата им бяха грейнали в усмивки. Сър Робърт пусна намръщения Джони и стисна ръце на всички поред.

— Смятам, че с вас ще работим чудесно! — обърна се Вораз към Макадам и барона. — Точно такова банкерство ми е по сърце!

Засмяха се. Малките сиви хора си събраха документите и излязоха.

— Хоп и раз! — каза Макадам, ухилен до уши. — Ние сме свободни и щастливи като птички! — Погледна към Джони: — И преди всичко благодарение на теб, Джони!

5

Макадам и баронът започнаха да си събират нещата, порадваха се още малко на подписите и се приготвиха да тръгват.

Джони каза:

— Как накарахте онези директори в Сноч да ви обърнат внимание и да ви изслушат?

Баронът избухна в смях.

— Ами всичко тръгна от начина, по който си открихме сметка. Разчу се из цялата банка за секунди. Знаеш как психлосите се нахвърляха на злато. Напоследък е било много дефицитно. На Гредидс цената му е стигала до милион и половина кредита на сто грама. Отворихме си сметка в злато. Твоето злато, Джони. Имаше почти цял тон. Преди известно време го претопихме на кюлчета. Питаш ли ни как сме го мъкнали на гръб до банката. От цял век не бяха виждали толкова злато!

Джони се засмя:

— Значи даже златото на Търл свърши работа.

— След цялата тази работа при златната жила, то принадлежеше на теб и останалите. Ако искаш, ще го върнем тук. Но в момента не може, защото са го изложили зад бронирано стъкло във фаоайето на Галактическата банка в Сноч. Историческо злато, Джони.

— И още нещо — каза Джони. — Какво направихте с Кер, че се е съгласил да подпише документите?

— С Кер ли? — каза баронът. — Ами първо, той ти е приятел, Джони, и му казахме, че така ще ти помогне. Но и Стормълонг видя снимките, които направи от Психло през онази нощ и му каза, че планетата не съществува. Не можеш да си представиш какво облекчение изпита! През цялото време се е чувствал преследван от своите. И като директор на планетата — дори си пазеше документите за назначаване и ги приложихме към сделката — с радост се отърва от всичко. Обещахме му стандартен трудов договор без клаузата за пренасяне на тялото на родната планета. Оставихме му няколкостотинте хиляди кредита, които бе чопнал от плячката на предшественика си и му гарантирахме, че ще има дихателен газ до края на живота си. Надявам се, че ще можем да спазим последното обещание.

Джони помисли за луната Фобия. Да, биха могли да напълнят от там бутилки с газ, като ги телепортират.

— Не се притеснявай. Лесна работа.

Джони постоя малко, докато си събираха нещата и каза:

— Вие двамата свършихте невероятна работа! Справихте се страхотно!

Ухилиха му се:

— Има от кой да вземаме пример. От теб!

— Но как така сте знаели точно какво да напишете в договора, който Търл подписа?

Макадам се засмя.

— Когато Браун Лимпър се опита да го използва за обезпечаване на заема, който искаше да вземе от банката, видяхме, че договорът не е легален. Търл се бе опитал даже да фалшифицира собствения си подпис! — Показа на Джони копие от оригинала. Беше абсурдна бъркотия. — Тъй че, ние с барона доста помислихме. Бяха минали единайсет месеца, откак изпрати бомбите на Психло и те не ни нападнаха. Според Кер ако Психло не съществува, другите планети, завладени от компанията, няма да издържат дълго заради ограничените количества дихателен газ. Всички ще измрат.

— Тъй че, поехме риска и написахме договора така, че да е валиден и в двата случая — каза баронът.

— Има още една причина — продължи Макадам. — Знаехме как действаш. Ако си наумиш да унищожиш Психло, както и направи, нямаше начин да не го направиш. Така и стана.

— Няма как да сбъркаш, ако заложиш на Джони — каза баронът и се огледа да не са забравили нещо. — Готови сме да тръгваме.

— О, не, не сме! — каза сър Робърт. Каза го с толкова властен и уверен тон, че се спряха и го погледнаха с тревога. — Мисля, че не е много учтиво така да използвате момчето!

— Не разбирам — каза Макадам, шокиран.

— Използвате лика му върху банкнотите, използвате енергията и идеите му за свои собствени цели. Притежавате значителна част от шестнайсет вселени. Сега възнамерявате да сложите снимката му и върху галактическите банкноти. А той какво, остава си беден като църковна мишка. Че той даже не си взема пилотската заплата, доколкото ми е известно! Разбрах, че ще му дадете пари на заем за фабрика. Но на какво прилича това? Смятате само да го вкарате в дългове, така ли? Би трябвало да се засрамите! — Говореше напълно искрено.

Ефектът от думите му върху Макадам и барона бе поразителен.

Джони се бе опитал да спре стария шотландец веднага щом разбра накъде бие. За какво му трябваха пари? Ако е гладен, може да излезе на лов. Но сър Робърт не му позволи да го прекъсне.

Баронът и Макадам се спогледаха. Бяха истински озадачени.

Сър Робърт не сваляше поглед от тях. Беше им много неловко. Най-после сър Робърт каза:

— Можете поне да му дадете малко пари за това, че използвате снимката му!

Изведнъж светлина озари лицето на Макадам. Пусна всички книжа на масата и започна да рови в дипломатическото си куфарче. Намери каквото търсеше, извади го и седна на един стол.

— О, Джони, Джони, прости ни. Явно не знаеш.

Започна да разгръща някакви документи.

— Понеже изобщо не отвори въпрос за това, решихме, че не искаш да се разчуе — каза баронът.

Макадам държеше устава на банката.

— Земната Планетарна банка е основана от първия и действителен съвет на трийсетте вожда. Ето документа, издаден при основаването й.

Разгърна един друг документ.

— Но това е действителния устав, какъвто сме го приели. Единствено той е валиден и ние с барона много пъти сме се чудили защо двата са различни. Но спомняш ли си кой някога действаше като секретар на първия съвет?

На първа страница от устава се споменаваха само Макадам и барон фон Рот.

Двамата се спогледаха и в един глас казаха:

— Браун Лимпър Стафър!

— По някакви свои причини — продължи Макадам — той е преписал неправилно резолюцията и тя е издадена в новия вид. А ние помислихме, че не искаш да се разчуе.

Отвори оригиналния устав и там, преди имената барон фон Рот и Андрю Макадам, ясно и четливо бе изписано: Джони Гудбой Тайлър!

— Не си ли забелязал, че за всички по-големи въпроси се допитваме до твоето мнение? — с умоляващ глас попита баронът.

— Ти се занимаваше с толкова важни неща, че ние работехме сами — каза Макадам. — Сър Робърт! Този младеж притежава една трета от Земната Планетарна банка! По устав!

Баронът каза на сър Робърт:

— А сега вече Джони притежава две девети, или около двайсет и два процента, от Галактическата банка, а също и една трета от Междугалактическата Минна компания. — Обърна се към Макадам: — Може би трябва да му дадем още.

Макадам погледна сър Робърт.

— Да не мислиш, че щяхме да оставим бедното момче, както го нарече, гол и бос? Притежава и част от онзи тон злато. Общо взето, парите му могат да се сметнат само с компютър. Цифрата се измерва в квинтилиони! Той е най-богатото бедно момче в историята на шестнайсетте вселени, по-богат е и от психлоския император!

Сър Робърт пусна Джони и изведнъж започна да се смее. Потупа го по рамото.

— Сега да те видим как ще се оправяш, предрешена църковна мишко. — Погледна към другите. — Е, джентълмени, това е напълно достатъчно. Можете като подарък да му купите десетина от онези лордове.

— Той вече ги купи — каза Макадам. — Купи ги с всичките им парцали!

Всички, освен Джони, избухнаха в смях. Главата му се въртеше. Квинтилиони? Сумата изглеждате нереална. Може би ще може да купи нова кожена юзда за Уиндсплитър? Или нови мебели за Криси, ако старите са унищожени…

Мисълта за Криси го връхлетя. Досега я бе потискал, за да може да си върши работата.

Макадам и баронът тръгнаха да излизат с нещата си, клатейки глави:

— Браун Лимпър, даже и от гроба обърква нещата!

В стаята се разнесе висок глас и сър Робърт вдигна глава. Стормълонг бе застанал зад двама руснака, които стояха на вратата и не го пускаха.

— Сър Робърт! Моля те, излез най-после! Пристигнаха новини. Часове наред те чакам със сводката!

Сър Робърт избута руските часовои и изчезна.

Джони остава сам в стаята. Беше уморен, но опита да осмисли вихрените събития от последния ден. Какво ще прави сега? Нищо повече не го спираше тук. Реши да се качи на един самолет и веднага да тръгне към Шотландия, за да помогне. Грабна шлема от земята. Двамата руснаци му направиха път да излезе.

Сблъска се със сър Робърт. Старият шотландец държеше някакво писмено съобщение в ръка. Плачеше и се смееше едновременно. Подаде сводката на Джони.

— Било пълен хаос! Но Джони, момче, скалите са защитили всички!

Единбург! Рано тази сутрин проникнали в тунелите. Всички били изтощени от глад, някои ранени, кой в по-силен, кой в по-слаб шок, но всичките две хиляди и сто били живи!

Джони се замая от облекчение. В сводката не се споменаваха имена. Джони тръгна към щаба.

Отвън стоеше някой, потънал в прах, но по каската се познаваше, че е пилот. Използваха този тип каски за летене на голяма височина. Тор!

Махна му радостно и извика:

— Виж кой съм ти довел, Джони!

Някой се втурна към него. Хвърли се на шията му и през сълзи викаше името му.

Криси! Беше слаба и бледа, от черните й очи бликаха сълзи.

— О, Джони, Джони! Никога повече няма да те оставя, никога! Никога! Прегърни ме, Джони!

Прегърна я. Останаха така, едва не й счупи ребрата. Дълго време не помръднаха. Не можеше да каже нищичко.

ТРИДЕСЕТ И ПЪРВА ГЛАВА

1

Джони яздеше Уиндсплитър по брега на река Алзете в Люксембург. Не бързаше да се прибере.

Беше самотен летен ден. Слънцето надничаше в листата на дърветата, позлатяваше зелената гора и бавно се спускаше надолу като ехо на нежната музика на потока.

Уиндсплитър изпръхтя и отстъпи назад. Мечката. Същата мечка, която бяха виждали няколко пъти през трите месеца, прекарани в Люксембург. Използваше една и съща пътека, която водеше от старата мина към къщата на Джони. Мечката се хранеше с риба от реката. Спря и подуши с нос. Видя ги. Беше доста голяма, кафява. Като се изправеше на задни крака, ставаше около шест стъпки и половина.

— Това е само мечката, стар мошенико — каза Джони.

Уиндсплитър сякаш се засмя и се успокои. Джони се опитваше по всякакъв начин да направи живота си по-вълнуващ. Откак докараха конете му от Русия, започнаха да пълнеят от бездействие. Всяка сутрин Джони яздеше с Уиндсплитър до мината, а на връщане го оставяше да избира сам пътя. В момента Уиндсплитър би бил къде по-доволен да се затича из тези интересни гори, облечени в летни дрехи. Но се подчини на командата на Джони да не мърда.

Джони седеше и наблюдаваше мечката. Тя продължи да ловува в реката, без да се страхува от коня и ездача, които бяха от другата страна на плиткия поток. Джони можеше да се обзаложи, че ако беше психло, мечката щеше да избяга далеч от тази страна. И щеше да продължи да бяга дни наред. Искаше да остане малко да види дали мечката ще хване някоя от едрите пъстърви, които бяха в изобилие в потока.

Макар че денят бе много красив, Джони все пак чувстваше известно разочарование. Сутринта се бе събудил със странното усещане, че новият ден ще му донесе някакво наистина интересно преживяване, някаква добра новина. Цял ден бе очаквал нещо да се случи.

Прехвърли на ум деня, за да види да не би да е пропуснал нещо интересно.

Сутринта отиде до старата мина, както почти всеки ден и видя обичайния кипеж. Преди три месеца бе купил от Междугалактическата Минна старата Гранд Дачи в Люксембург. Психлосите бяха построили на това място мина и бяха работили по обичайния си безразборен начин. Бяха построили и малка леярна за стомана и работилница за рудни кофи, куки и други такива.

Нашествениците от космоса не бяха вилняли из областта и мината. Подземните етажи бяха идеални за последната фаза от производството на пултове. Зад строго охраняваните врати тук работеха Ангъс и Том Смили. На тях оставаше само да отпечатат веригата върху изолиращата платка и да сглобят пулта. Всичко останалото бе предварително построено на открито, тъй като нямаше нищо секретно.

Никой освен Джони, Ангъс, Том и сър Робърт не знаеше, че пултовете се довършват в Люксембург. Предварителния монтаж дори включваше опаковка в сандъци. Хората, които го извършваха, смятаха, че Ангъс и Том са само инспектори. Но двамата изваждаха „готовите“ пултове от сандъците, довършваха ги със специални платки и вериги и ги запечатваха след опаковка. Работеха само по два часа на ден.

Готовите пултове бяха откарвани в строго охраняван конвой далеч до един древен тунел, наричан някога Сейнт Готард, дълъг около девет мили. Там разтоварваха сандъците върху камиони и ги транспортираха по релси до средата на тунела. Минаваха през автоматична машина, която им поставяше печати „готов“ и отново ги товареха на камиони.

Оттам поемаха в нов конвой, много по-тежко охраняван от първия, към новата телепортационна площадка, разположена в една планинска котловина, близо до Цюрих. Там ги изпращаха по местоназначение.

Тъй като единствено Джони, Ангъс и Том Смили бяха подготвили тунела и знаеха какво става там, никой друг нямаше представа къде всъщност се извършва окончателната комплектация. Някои мислеха, че в тунела има специален екип, или някакви джуджета, които непрестанно работят.

Произвеждаха около двеста пулта дневно. Хората от предмонтажа изработваха цялата платформа със стълбовете и жиците, тъй като това не бе секретно. Транспортираха ги заедно с пултовете.

Не, разсъждаваше Джони. Днес не се бе случило нищо ново. Не тази, а миналата седмица Том Смили му бе съобщил, че Маргарита очаква бебе.

Мечката бе хванала първата си пъстърва. Подхвърли я далеч на брега, огледа се и продължи лова. Уиндсплитър бе намерил свежа трева и шумно я дъвчеше.

Нямаше никакви новини от шатоварианците. Банката бе информирала сър Робърт, когато всички военни производства в Шатоврианската империя се бяха сгромолясали отведнъж и положението изглеждаше зле. Сър Робърт и Ангъс, заедно с шестима силачи, веднага заминаха там.

Шатоврианцвте се славеха като най-добрите производители на защитни системи. Хвалеха се, че ни една психлоска атака не бе успяла по време на седемстотингодишната им империя. Произвеждаха дори газови бомбардировачи. По тази и ред други причини новата телепортационна компания, наречена „Телепортационни Системи“, след като Джони отказа да носи неговото име, търгуваше с шатоварианците. Силачите помогнаха на Ангъс да намери подходящи компании и на сър Робърт да ги закупи и сега притежаваха единайсет шатоврнански фирми, всяка от тях специализирана в производство на неща, които им бяха нужни. Инженери и работници имаше достатъчно в пренаселената империя от четирсет и пет трилиона.

Основните им офиси бяха на Шатоврия, а тук бяха оставили само някои работни секции.

Не, от Шатоврия не бяха пристигнали никакви добри новини. Главните офиси им излизаха скъпи за поддържане, тъй като нямаше как да уволнят служители. Назряваше въпроса какво могат да произвеждат на родната планета.

Технологията и способностите им бяха добри. Джони имаше малко проблеми с математиката им, защото използваха двоичната система — всичко минаваше през вериги и компютри. Но каквото построяха, беше страхотно. С едно изключение.

Джони не понасяше реактивни двигатели. Голяма досада беше да управляваш такъв мотор. И изискваха специални писти и омекотители, където да се приземяват. Бяха идеални за космическото пространство, но не и за атмосферен превоз.

В Люксембург бе пълно с шатоврианци. Не бяха лоши хора. Бяха високи около пет стъпки, имаха малко плоски глави и големи зъби. Цветът на кожата им бе ярко оранжев. Бяха много сръчни в ръцете и бяха силни. Джони го бе разбрал веднъж, когато се бореха на шега с един инженер. Джони не успя да го отхвърли от земята! И колко много работеха, само работа, работа, работа!

Хранеха се с дърво и първото нещо, което направиха след като екипажите им пристигнаха, бе да посадят около петнайсет хиляди акра с подбрани сортове дървета. Засяха ги със специални машини като картечници. Така че имаха какво да ядат.

Малко се поскараха с тримата китайски инженери, които работеха там. Китайците обичат да строят от дърво, а за шатоврианците това бе непростимо прахосване на хубава храна. Те предпочитаха да строят от камък. Имаха малки лъчеви оръдия, като мечове, с които така изсичаха камъка, че нямаше нужда от специални материали. Запояваха каменните блокове с молекулярна спойка и ставаха много здрави. Зърнестата структура на камъка изпъкваше и хвърляше разноцветни отблясъци на слънцето. Беше красиво. Научиха китайците как да го правят, а те пък ги научиха да тъкат коприна, тъй че всичко завърши с усмивки, но за известно време въпросът бе болезнен.

Да присъстваш на шатоврианска вечеря беше като да си в дърводелска работилница. Джони ги накара да обещаят да не изгризат всички дървета наоколо.

Шатоврианците не си знаеха много мярката. И ако скоро Джони не измислеше какво да произвеждат, за да им отвлича вниманието, червеното мастило от счетоводния баланс можеше да се превърне в кръв.

Искаше му се да ги ангажира да строят телепортационни двигатели за самолети и камиони, но не знаеше как се правят. Всеки опит пропадаше. По дяволите психлоската математика! Нищо не се изравняваше!

Тази мисъл не му даваше мира. Мечката бе хванала още една риба. Слънцето си играеше върху кожената риза на Джони.

Беше сигурен, че през този ден ще му се случи нещо хубаво. Денят още не бе свършил.

Докосна плешката на коня и той реши, че това е сигнал да тръгва, което не бе вярно, и се понесе по пътеката към дома.

2

Изскочиха от гората и се спуснаха към двореца. Уиндсплитър направи страхотно шоу от това, че уж не може да спре — вдигна се на задни крака и размаха предните във въздуха.

— Само се фукаш — обвини го Джони.

Не беше препускал кой знае колко — само половин миля. Но Уиндсплитър бе доволен. Привлече го кавгата, която се разиграваше по средата на десет акровата поляна.

Сторми, жребчето на Блоджит, което много приличаше на Уиндсплитър, макар че бе с много по-дълги крака и едно голямо куче, което наскоро бе дошло от гората и Криси го бе прибрала, се нападаха един друг, въртяха се и уж се опитваха да се захапят. Блоджит ги наблюдаваше безучастно и Уиндсплитър отиде при нея.

Джони слезе и вдигна ръка към руснака-часовой, скрит в кулата отдясно. Часовоят съшо му махна и бялото от ръкава му за миг просветна.

Местността наистина бе променена. Единственото лошо й беше това, че всичко изглеждаше като съвсем ново и очевидно никога нямаше да остарее. Китайските инженери знаеха, но нямаше как да обяснят на шатоврианските, че на едно място трябва да му личи възрастта.

Джони си спомни как Криси за пръв път бе открила това местенце. Бяха в малък самолет и Джони, който току-що бе купил мината, се опитваше да се ориентира в разположението на местността. Криси съвсем неочаквано се наведе през прозореца и извика:

— Там! Там! Там!

Не му оставаше нищо друго, освен да се приземи и да й позволи да огледа мястото. Все още не беше се възстановила напълно и той не смееше да й отказва нищо.

Сградата бе сгушена сред девствена гора, която на времето може би е била парк. Не можеше да се каже със сигурност. Дори не можеше да се каже, че купчината камъни някога е била нещо повече от купчина камъни.

Криси се втурна да бяга, без да обръща внимание на трънаците и бодилите, които се лепяха по кожените й панталони. Беше много развълнувана. Посочи към едно равно парче земя.

— Ето това е идеалното място за обор!

И към друго:

— Идеално за конете ти!

Протегна ръка към някакви ями:

— Чудно място за сушене на кожи!

След това проследи един поток, който спокойно си бълбукаше и не им обръщаше внимание.

— Можем да го отклоним да минава точно до вратата на кухнята и така ще имаме постоянна течаща вода!

Започна да се провира през срутените останки на някогашни подове на стаи и сочеше на Джони неща, които той не забелязваше:

— Тук е имало огнище! И тук! И тук още едно!

След това дойде до него и каза:

— Тук никога няма да останем гладни, никога няма да ни вали сняг, никога няма да ни е студено!

И след това добави решително, сякаш се страхуваше, че той ще откаже:

— Тук ще живеем!

Джони повика главния инженер на шатоварианците, пристигнал с първия им строителен контингент от двеста души и му каза да построи на това място нещо модерно. Смяташе, че това решава проблема, но още на следващия ден при него дойдоха отбор сърдити шатовриански архитекти.

Когато един шатоврианец бе ядосан, през зъбите му излизаше нещо като свирукане, съвсем различно от бълбукащия звук, който представляваше смеха им — нещо като въздух, излизащ от гърлото на бутилка, пълна с вода. Главният архитект свирукаше от възмущение.

Няма значение, че Джони притежава компанията. Той си бил шатоврианец, това го доказвал фактът, че титлата му идвала директно от императрица Беаз. И по тази причина би трябвало да разбира по-добре някои неща!

Пред нищо неразбиращия Джони бе изнесена лекция за архитектурата. Бяха изучавали земните форми и повечето от тяха бяха наред. Класическата гръцка и романска архитектура били разпространени и в други системи и все още били актуални, макар и малко непрактични. А готическата, неоготическата и ренесансовата архитектура смятаха за нещо съвсем ново и свежо. Можеха дори на направят компромис с артистичното си чувство и да се примирят с барока.

Но модернистична архитектура! Без тях. По-добре да ги върне на Шатовария. Нека си ги изпрати обратно, макар че там ще гладуват. Има неща, които просто не могат да приемат!

Чак тогава Джони научи, че преди около единайсет века преобладаващият архитектурен стил на Земята се е наричал „модернистичен“. Представлявал обикновени, прави стени, издигащи се от четвъртита основа. Често стените били заети от огромна стъклена площ. Измислен бил от някой, който решил да посвети живота си на унищожаване на всичко добро в архитектурата. Накратко, „модернистична“ е архитектурата, която не е архитектура, а просто евтин начин да хвърляш във въздуха разни боклуци и да ти плащат за това.

Шатоврианецът посочи с треперещ пръст по посока на древния Люксембург и изплака, подкрепен от пет кимвалия от помощниците си, че целия град е бил построен в модернистичен стил и докато той е жив, няма да позволи да се възродят подобни ужасии!

Джони се извини. Шатоврианците казаха, че неразбирателството вероятно е дошло от употребата на психлоския. Джони ги попита какво ще му препоръчат.

Петте помощника моментално му представиха голям план.

Тази сграда, казаха те, е била замъкът на Великия дюк на Люксембург. Джони се съмняваше, но нищо не каза.

Замъците вероятно са били строени в готически или неоготически стил. Този не трябва да прави изключение. Джони ги помоли да изчакат да пита Криси, но тя си знаеше само едно — държеше на нещата, които я бяха грабнали първия път. Тъй че, Джони провери дали ги има в плана и им каза да действат.

Той и Криси лагеруваха в гората, далеч от шума на строежа. Бяха щастливи в кожената си палатка. Хранеха се вкусно с неща, които Криси готвеше на открит огън.

Шатоврианците бяха разчистили мястото и бяха издигнали основи от закалена стомана. След това бяха отлетели до някаква кариера на север от Легхорн и се върнаха с голямо количество мраморни плочи в розово, зелено и други цветове. Построиха от тях здрави вътрешни и външни стени. Отклониха потока, както бе пожелала Криси. Но освен това направиха тръби и цяла канализация. В огнищата можеше да се пали огън от дърва, но понеже това бе загуба на вкусна храна, поставиха в тях и инфранагреватели, захранвани със слънчева енергия, а също и генератори на изкуствен пламък.

Стана истински дворец. Можеше да се каже, че е в готически стил. Но имаше невероятно много цветове. Криси бе удивена.

Джони вървеше по подвижния мост и чуваше как шатоврианците раздробяват на парчета древния Люксембург.

Най-напред градът бе обходен от екипи, които събираха всякакви исторически и културни ценности. След това започна разрушението. Едно творение на модернистичната архитектура по-малко!

Банката се бе преместила обратно в Цюрих и на Джони също му се искаше да живее там заради планините.

Джони спря. Сигурно днес бе идвал Драйс Глотън, защото на земята имаше обгорено място. Драйс предаде на друг своя клон на банката и бе назначен за завеждащ връзките със Земната Планетарна банка. Тъкмо той бе открил „онзи“, но като директор на банка не можеше да приеме наградата, тъй като това щеше да подкопае доверието на клиентите. Затова Вораз му повиши заплатата на сто хиляди кредита годишно. Бяха напълно достатъчни, за да поддържа яхта и всичко останало. Драйс бе оставил тук яхтата си и се бе телепортирал обратно, а по време на отсъствието му екипажът му от силачи учеше шатоврианците на хазартни игри и така печелеха голяма част от заплатите си сами. Но Джони не се намеси, защото китайските инженери пък печелеха от силачите спечелените от шатоврианците пари.

Драйс навсякъде ходеше с яхтата си. Странно беше да ходи с нея до ъгъла да си купи шише ракия, но какво пък, такъв си бе Драйс. Беше приел новата длъжност при условие, че ще има повече почивни дни и винаги отиваше в северна Шотландия. Каза, че там основава производство на мента, но Джони не му вярваше. Беше сигурен, че има нещо друго. Днес най-вероятно бе донесъл на Криси масло или нещо такова.

От друга страна, може пък да оправя някакви сметки с господин Цунг. Драйс имаше няколко постоянни клиенти, един от които бе господин Цунг. Сметката на Джони се обслужваше от петнайсетте силачи, които работеха в офисите на мината и не бяха под началството на Драйс. Доходът му вече бе около трилион на ден и ставаше все по-голям. Сметката на Цунг бе доста интересна за Драйс. Джони предложи на господин Цунг заплата и той много се учуди, защото, както му обясни, обикновено камерхерът плаща на своя началник. Така Джони си обясни как някои гости винаги бяха канени, а други — не. Парите в семейството печелеше не друг, а дъщерята на Цунг. Казваше се Лу, като последната императрица от династията Хан, и се прочуваше все по-надалеч. Работеше в малка островърха постройка на открито, където рисуваше тигри в снега, летящи птици и други такива, върху коприна и оризова хартия. Много колекционери искаха да ги притежават и струваха хиляди кредити. Освен това вършеше домакинска работа, помагаше на Криси и подстригваше коси.

Джони реши, че най-добре да построят метална площадка за яхтата на Драйс. Вече се разбираха чудесно.

Не можа да мине през двора. Господин Лин Ли, зетът на Цунг, бе изкарал всички мебели от банкетната зала и ги обработваше с молекулярен спрей. Отстрани седяха и с почуда го наблюдаваха двама шатоврианци. „Рисуваше“ картини с пистолет с метален спрей и парче картон. Работеше много бързо. В момента рисуваше сцена, която вероятно е видял от древни картини или гоблени — рицарски турнир. Рисуваше върху огромната покривка на масата в банкетната зала.

Вече не изработваше ръчно медалиони с дракони. Тъй като всички бяха еднакви, двама шатовриански механици, удивени от способностите му, го бяха накарали да изработи един образец и направиха машина, която произвежда десет хиляди дракона на час. Но търсенето във вселената беше толкова голямо, че и те не стигаха.

Джони не можеше да мине, без да прекъсне Лин Ли. Затова се спря и реши да погледа. Криси и Цунг си бяха говорили, че е опасно да не би някои от шатоврианците да изгубят контрол по време на увеселение в залата и да започнат да ядат мебелите. Сигурно за това беше това метално покритие! Трябваше да пригодят къщата така, че да е съобразена с всичките й многобройни гости.

Отново го споходи смътно чувство на разочарование. Като стана, бе убеден, че денят е особен. Че ще се случи нещо прекрасно. Но не би.

Лин Ли тъкмо бе започнал да изписва страховита фигура на нападащ рицар. Използваше ярко червен метал, за да изобрази кръв на шита. Джони си спомни за червеното мастило по документите, идващи от шатоврианската компания „Отчаяна Защита“. Ако може да ги ангажира в строителство на пътнически самолети… Но не искаше да продължават с реактивните самолети.

Сега Лин Ли рисуваше снаряжението със сив молекулярен спрей. Шатоврианците продължаваха да гледат смаяни. Един от тях държеше резервен пистолет и бе готов да го подаде на Лин Ли, като му потрябва. Не бяха помощници. Просто им се щеше да могат да правят такива неща. Шатоврианецът затвори предпазителя на пистолета, за да го пробва.

Изведнъж Джони прозря, че вече се е случило! Хубавото нещо!

Върна се по моста, притича покрай страничната стена на двореца и влезе през задния вход.

Криси, завързала отзад косата си и господин Цунг, пресипваха манджата от една тенжера на огъня в голяма купа.

— Криси! — викна Джони. — Събирай си багажа!

Пати седеше в ъгъла. Изобщо не говореше. Само гледаше в земята. Тини, будистката комуникаторка, все се опитваше да я заговори.

— Тини! Обади се в мината. След двайсет минути на площадката да е кацнал боен самолет! Обади се на доктор Маккендрик в Абърдин и му кажи веднага да замине за Виктория!

— Пати не се чувства добре — каза Криси.

— Ще я вземем с нас — каза Джони.

— Каква ще е конференцията — дипломатическа или научна? — попита Цунг през монотонния вокодер.

— Медицинска! — каза Джони.

Господин Цунг остави купата и се втурна да донесе в един сак бяла престилка и очила, които бяха само рамки. От древните картини знаеше, че това е подходящото облекло.

— Джони! — извика Криси. — Това е еленова яхния!

— Ще я изядем на самолета. Тръгваме за Африка!

3

Джони насочи бойния самолет леко на югоизток и включи екраните. Помощник-пилотът му бе нов, от френските бежанци в Алпите. Казваше се Пиер Соланс. Беше млад и бе завършил Академията съвсем скоро. Още не можеше да говори добре психлоски. Досега в задълженията му влизаше само да премества в района миньорски самолети, но като дежурен по лагер той трябваше да докара самолета на Джони. Изобщо не си бе мечтал, че след пет минути ще излети като помощник пилот на Тайлър, и то за Африка. Бе запалил мотора добре, но като видя как Джони излетя, си глътна езика. Досега не бе виждал самолет да се изстрелва нагоре като куршум. А сега летяха със свръхзвукова само на хиляда и петстотин стъпки. Дали Джони не е решил да пошета из френските и италианските Алпи?

— Много сме ниско — плахо се обади той.

— Отзад има хора — каза Джони. — Ще им стане много студено. Заеми се с екраните, да не налетим на някой разузнавателен самолет.

Разузнавачи, разузнавачи, разузнавачи! През целия си живот Джони бе наблюдаван от разузначателни самолети! И сега не бе различно. Шатоврианската защитна система не беше окончателно завършена. Въпреки че купиха компанията, системата бе много скъпа — почти три пъти по-скъпа от онази, която двамата малки сиви хора бяха описали. Автоматичните оръдия имаха обхват хиляда и петстотин мили и можеха да свалят цяла флотилия с един залп. Имаше атмосферни бомбардировачи, космически бомбардировачи, които патрулираха в орбита, анализатори, които идентифицираха всички движещи се обекти от разстояние десет светлинни години. Около всеки град се предвиждаше атмосферен кабел, осигуряваш непроницаем щит.

Тъй като системата бе недовършена, използваха голямо количество разузнавателни самолети и бомбардировачи, които можеха да бъдат активирани от всеки движещ се обект. На носа на самолета имаше ясна зелена мигаща светлина, освен това и новоинсталирана кутия, която излъчваше кода на деня. Евентуалните нападатели не биха могли да го разчетат, тъй като се излъчваше много бързо, имаше собствени заглушители и се сменяше за стотни от секундата. Ако бомбардировачите не го видят и не уловят кода, ще стрелят.

А, ето ги самолетите в готовност в зоната на Средиземно море. Бяха се изстреляли „да погледнат“. Тъй като помощник-пилотът не бе достатъчно бърз, Джони ги взе на мушка.

Да, шатовриански бомбардировачи. На носа на всеки имаше изрисувано огромно око. Но големите зяпнали очи не бяха само украса. Всеки пилот би стрелял инстинктивно точно в центъра им и ако това станеше, бомбардировачът връщаше по същата вълна удар и така взривяваше оръдията на атакуващия самолет. Тъй че, никаква стрелба в очите!

Въпреки всичко, очите създаваха напрежение. Бяха се взрели в тях от екраните. Приближиха се като душещи хрътки и като си подадоха сигнали за получен код, свиха опашки и се върнаха в патрулните си сектори.

Французинът се обърна да погледне Алпите. Не бяха се блъснали в ни един връх!

Но сега Джони трябваше да фиксира на екраните орбиталните бомбардировачи. Те май не им обръщаха особено внимание, доволни от кода на деня.

А това какво беше? На екрана се появи разузнавач за космически анализ. Не очакваше да го срещнат. Дали не беше вражески?

Като всеки звезден разузнавач или бомбардировач, този имаше „леща“, която бе от „светлинен магнит“. Реагираше на светлинни лъчи. Извличаше ги от зона с диаметър много мили и ги концентрираше, след това ги проверяваше магнитно и ги събираше в точка, по-малка от точка върху лист хартия. Така се получаваше леща с диаметър много, много мили. Проблемът беше в това, че имаше твърде много, а не твърде малко светлина и затова спускаха филтри в космоса, които предпазваха от изгаряне приемателите им и записващите устройства в случай, че се приближат много близо до някое слънце. Така се получаваше увеличение от порядъка на десетки трилиони.

Един от тези контрактори бе пробол команден бутон на Джони, а той знаеше, че отгоре има кутия от тях. Джони натисна един ключ и се свърза с приемателя на разузнавача. Прехвърли образа на централния екран.

Да, космическият разузнавач бе от техните. Беше на десет хиляди мили. Изключи предавателя.

Не мислеше, че някой ще нападне Земята след всичко станало. Обещаният договор за мир бе сключен. Стана много популярен. Делегатите дори отнесоха у дома копия от края на Психло и смъртта на луната Азарт. Банката лееше като водопад заеми за храна. Все още не се бяха появили потребителски продукти в по-голям мащаб. За това трябваше време. Джони се надяваше да проникне в тайната на построяването на телепортационни мотори. Това щеше да отвори вратите на много потребителски продукти. И още по-важно — щеше да спаси превозните средства, с които работеха сега. Тези самолети нямаше да траят за вечни времена.

— Поеми управлението — каза Джони на Пиер и отиде отзад. Пати седеше най-отзад и гледаше в земята. Тревожеше се за нея. Понякога излизаше да се разхожда през нощта. Често я чуваше как плаче в стаята си. Беше само на десет и затова се бе надявал бързо да се съвземе. Но не стана така.

Явно господин Цунг бе решил да използва времето във въздуха за наваксване в дипломатическите си задължения, защото бе помъкнал десетина кила хартия. Джони се съсредоточи върху яхнията. Не беше изстинала.

— Седмичната сводка от Сноч пристигна — каза Цунг.

Значи затова Драйс бе дошъл от Цюрих.

— Изпрати деловите книжа в офиса на мината. Това е тяхна работа.

— О, вече ги изпратих, изпратих ги — каза Цунг. — Това са само дипломатическите и светските. Покани на сватби, банкети, кръщенета. Запитвания за адреси и срещи…

— Ами благодари им или им откажи — каза Джони.

— О, вече го сторих. Няма проблеми. Използваме вокочетеца, вокодера и вокопечатарката. Можем да обработваме кореспонденция на около осемнайсет хиляди езика. Но работата става все повече.

Започва се — помисли си Джони. По-големият брат на господин Цунг бе назначен за камерхер в двореца на вожда на клан Фергус. По-малкият му брат основа дипломатически колеж в Единбург.

— Имаш ли друг брат? — попита Джони с пълна уста с яхния.

— Съжалявам, но нямам повече — каза Цунг. — Говоря за племенника на барон фон Рот. Иска да чиракува като дипломат в моя офис.

— Чудесно — каза Джони.

Цунг увеличи звука на вокодера, тъй като под управлението на Пиер самолетът ревеше по-силно.

— Искам да наема още около трийсет момичета и момчета — руснаци и китайци — да се обучават като чиновници и да се учат да работят с вокопечатарки. Всъщност е много просто. Четеш поканата с вокочетец на собствения си език, след това диктуваш на вокопечатарката с вокодера пак на собствения си език и тя печата на езика, на който е изпратено писмото.

— Продължавай — каза Джони.

— Мисля, че трябва да се построи нова сграда, за да се помещават в нея цялата документация и служителите. Още нещо…

— Да — подкани го Джони.

— Пристигна едно писмо, което според мен трябва да прегледаш. То е от лорд Вораз до Макадам с копие до теб. Драйс каза, че преди да отговори, Макадам трябва да се допита до теб.

Някакви неприятности, помисли си Джони.

— Вораз иска формула, за да определи валидността на един търговски заем.

— Това няма нищо общо с дипломацията и светския живот — каза Джони.

— Не е точно така. Поради постовете на Вораз и Макадам никак няма да е приятно да се появи някакво напрежение между тях. Проблемът е в това какви потребителски продукти да започнат да произвеждат оръжейните заводи. Ако се настроят към продукти, които не се търсят, ще фалират и няма да върнат заемите. Цялата програма може да се провали.

Собствения му проблем, изказан по друг начин, помисли Джони. Пак се сети за червеното мастило на „Отчаяна Отбрана“.

— Междугалактическата Минна — каза Цунг, като погледна писмото от Вораз — има заведени в досиета стотици хиляди изобретения, които пазят в Министерството на Закона, за да не би до тях да се доберат други нации. Зная, че това не е в сферата на дипломацията, но ако започне производство на лоши потребителски продукти, ще се получи голяма дипломатическа каша. Освен това всички формули на изобретенията са в психлоската математика.

Джони изяде яхнията и върна празната купа на Криси. В старите книги на хората имаше писано нещо по този въпрос. Каква беше темата?… Маркетингът като фактор в печалбата.

— Кажи на Макадам да сформират от банката проучвателни екипи — хора, които ще обикалят и разпитват хората за разни неща — и да установят какво биха искали да купуват живущите във всеки планетен сектор. Не какво трябва да си купуват, а какво биха искали. Да не им предлагат нищо. Просто да задават въпроси. Може да са съвсем дребни неща като… — сети се за откритието си, че със стъкло може да се реже и обработва кожа — … като например нещо, с което по-лесно се смъкват кожи. Това се нарича „маркетингово проучване“. А що се отнася до психлоската математика — в момента се занимавам с нея.

Тини ги слушаше. Вече започна да натиска бутоните на предавателя. Това бе нова система. Но малко се бяха престарали. Най-малката комуникационна система, която шатоврианците правеха за една планета, съдържаше два билиона индивидуални радиоканала. А след войната бяха останали само около трийсет и една хиляди. Навсякъде имаше радиотелефонни принтери. Тини се свърза с банката в Цюрих и се приготви да предаде записа, който току-що бе направила. Цунг видя, че Джони е свършил и й направи знак да започне. В същия момент в офиса на Макадам ще се разпечата звуковото съобщение. Тини предаде и писмото, което Цунг й подаде.

— Драйс ти остави това — каза Цунг. Подаде на Джони малък син диск с игла на обратната страна. Отпред пишеше „Галактическа банка“. Джони го огледа, но не го взе, затова Цунг добави:

— Донесе го шатовриански офицер по смъртоносни устройства.

Джони го взе.

— Нищо друго ли не ти даде?

— О, познаваш Драйс — каза Цунг. — Каза, че в шотландските планини произвеждали прекалено много масло и донесе на Криси цяла кофа. Някаква старица имала петнайсет швейцарски крави и той каза, че финансирал производство на масло.

Джони се засмя. Знаеше, че в Шотландия няма швейцарски крави. Драйс сигурно е накарал някой пилот да ги докара от Германия или Швейцария, къде бяха в изобилие. Още една „ментова индустрия“.

— Ние дължим ли му нещо за това?

— О, да — каза господин Цунг. — Винаги го храним с цяла ясла пържен ориз. Обожава го! И плюс това зет ми открил книга с цветни июстрации на риби и направил такива медальони. Всеки път му дава по един. Драйс казва, че били ценни.

— А ти плащаш на Лин Ля — каза Джони, който вече бе добил опит в търговията и китайските нрави.

— Разбира се. От касата ти за дребни светски разходи.

Понятието „дребни разходи“ бе твърде разтегливо. Земната Планетарна банка плащаше за защитната система на Земята от перото „дребни разходи“.

Но господин Цунг продължи:

— Това копченце е част от наградите, които раздават от новите банки, построени по квартали в цялата вселена, за откриване на сметка. При всички положения трябва да говори на родния им език. Слагаш го на ревера си или на друго подходящо място и ако отвориш уста, започва да пее. В момента събират фолклорните песни на всички райони.

Джони извади от чантата си комплект инструменти. Цунг го бе взел да подпомогне проекта. Джони взе инструмент за микрозаварка, отвори копчето и го огледа отвътре с микрогледач. Състоеше се само от няколко запаметяващи клетки с размер на молекули, свързани с малки релета и пружинки. Имаше мъничка батерия, която се зареждаше от стайната температура. Един електронен вибратор задействаше атмосферните молекули и така се получаваше звук. Просто и евтино.

Но не това търсеше Джони. Подозираше банката, че получава информация по, меко казано, странни начини, затова проверяваше вокодери и други подобни, за да види дали нямат вградени микрофони или записващи влакна, които могат да бъдат проследени.

Такъв бе светът, в който живееха.

Завари копчето и го окачи на кожената си яка.

— Каза ми да ти кажа, че това не е стандартно копче — каза Цунг с помощта на монотонния си вокодер. — Събрал е няколко стари американски балади и ги е заредил вътре. Няма много американци, затова за тях специално няма да има такова производство.

Джони си прочисти гърлото и размърда устни. Копчето започна да издава мелодия без думи. Не я ли беше чувал някъде? Шотландска, немска? Аха, казваше се „Джингъл Белз“. В този момент копчето запя:

…„Галактическа банка!

Галактическа банка!

Толкова верен приятел.

О, какво удоволствие

Такъв съсед да имам като теб!“…

А след това се чу горд глас: „Аз съм клиент на Галактическата банка!“

Остана и на това да му викаха американска балада! Какво, нима Драйс се шегуваше? Но той никога не се шегуваше, това му бе чуждо. Беше много, много сериозен малък сив човек.

Джони тъкмо щеше да го свали, но смехът му отново го задейства.

…„У дома, у дома в планините,

където играят сърни и бизони…“…

Джони се сети, че трябва постоянно да си движиш устните, за да пее. Може би се задейства от пръски слюнка, или от напрежение на мускулите, или нещо такова. Отново започна да движи челюстта си.

…„Където едва ли ще чуеш лоша дума…“…

— Господин Тайлър! — чу се по предавателя нервния глас на Пиер. — Под облаците виждам езерото Виктория. Облачността е много плътна. Не е ли по-добре да ида до Кариба?

Джони отиде в кабината и пое управлението. Над Виктория бе винаги облачно.

Джони отвори уста да поиска разрешение за кацане. Но копчето запя:

…„И небето е винаги чисто!“…

„Голяма прогноза, няма що“, помисли си Джони и прибра в джоба копчето.

4

След като се огледа наоколо, Джони напълно разбра опасенията на Пиер. От известно време летяха през нощта — нещо, което не би притеснило един опитен пилот. Наистина, Джони дори не бе забелязал.

Трябваше да се взре много напрегнато, за да различи връх Елгон. Издигаше се над черната пелена облаци. Само тренираното пилотско око можеше да го забележи, защото нямаше луна, а такъв връх се различаваше само, защото закриваше някои звезди.

Но Джони веднага прости на Пиер главно заради екраните. Облаците бяха толкова плътни, че екраните не показваха нищо друго освен облаци и буря под тях. Само ако много добре познаваш очертанията на езерото и лагера, би могъл по-скоро да ги налучкаш, отколкото да ги различиш. Имаше и много електростатични смущения. Над лагера сигурно валеше като из ведро, с мълнии, светкавици.

Пиер бе в такова състояние, че само се молеше да се приземят. Не можеше да разчете показанията на екраните. Не виждаше нищо друго освен няколко звезди над главата си и плътна чернотия под тях, която от време на време се прорязваше от светкавица. Мислеше, че ако опитат да се проврат през този ад, с тях е свършено. Кой знае в кой хълм ще се разбият? Ако знаеше, че връх Елгон се намира на по-голяма височина от тяхната височина на летене, сигурно щеше да се смрази от ужас, но за щастие не знаеше. Още по-лошо, бяха прелетели край два върха, които бяха по-високи и от Елгон. Като капак на всичко, мосю Тайлър бе заел пилотското си място, тананикайки някаква странна песен! Мон дьо, човек не си подсвирква, когато е изправен пред смъртта. Лудост!

Виктория им даде разрешение за кацане и Джони предпазливо полетя надолу през дъждовните облаци. Екраните не се проясниха, но понеже познаваше местността, можеше да се ориентира и по най-нищожния образ. Безполезно беше да гледа през прозореца — сякаш го заливаха с пожарогасител.

Джони опита да спусне магнитните захватки. Повече го интересуваше да се приземи меко заради пътниците, отколкото къде точно се приземява. Стана доста плавно и като изключи мотора, Пиер му хвърли тревожен поглед, защото мислеше, че още са във въздуха.

Заради дъжда трудно можеха да се чуят в кабината. Джони отвори вратата на самолета и пред него се озова Кер, заливан от дъжд.

Дори да се вземе пред вид дъжда, Кер изглеждаше ужасно мрачен. Обикновено много се радваше да види Джони.

Последния път, когато Джони бе в Африка, бяха прекарали три нощи с Кер в Кариба. Работеха със системата за телепортиране. Нямаха яснота по отношение на планетата Фобия. Не знаеха координатите, освен това, че бе „някъде около психлоското слънце“. За известно време бяха изгубили надежда, че ще я намерят, което значеше, че Кер ще трябва да умре от липса на дихателен газ.

Както и да е, откриха я. Обикаляше по сплескана елипса. Разликата между разстоянията съответно от най-близката точка на орбитата до слънцето и от най-далечната бе толкова голяма, че всяко живо същество, дори един психло, би загинало, ако живее на планетата.

Фобия минаваше през три фази: отдалечавайки се от слънцето, атмосферата й се охлаждаше и се втечняваше; отдалечавайки се още повече, течността замръзваше; приближавайки слънцето, промените ставаха в обратна последователност и атмосферата отново ставаше в газово състояние. В дългия „летен“ период — една година на Фобия се равняваше на осемдесет и три земни години — на планетата се развиваха мъхове, лишеи и други растения, които при втечняване на атмосферата преминаваха в състояние на „зимен сън“, след което отново се пробуждаха през лятото.

Макар че загубиха много време да изпращат камери, накрая определиха орбитата й. Резултатите надминаха и най-смелите очаквания на Кер. Планетата бе в разгара на „есента“ и не бе никакъв проблем да напълнят с помощта на помпи цистерни с втечнен газ. Не само това, но бяха донесли и петдесет тона от веществото, от което се правеше храна за психлосите. Да, при последната им среща Кер бе на седмото небе от радост.

А сега седеше под дъжда, мрачен като смъртта.

— Зрасти, Джони — вяло каза той.

— Какво ти става, Кер? — попита Джони. — Да не си загубил на хазарт?

— О, не е заради теб, Джони. Винаги се радвам да те видя. Заради онзи Маз е. Той беше главен инженер, когато мината бе в психлоски ръце. Един от ранените. Разполагам с около седемдесет бивши затворници и се опитвам да си изкарам заплатата, като пусна отново мината в действие.

Приближи се по-близо до Джони. Дъждът се стичаше по дихателната му маска. Туниката му бе прогизнала.

— Аз не съм инженер! — изведнъж изплака Кер. — Бях офицер по поддръжката. Рудата ни свърши, а следващия район е някъде наоколо. Този …… Маз и всички останали …… психлоси само си седят на задниците и се правят на нещастни! Някой …… глупак им е показал снимка на взрива на Психло и те просто не искат и пръста си да помръднат! Не разбирам от …… математика и не мога да направя изчисления за следващите рудни залежи!

И ти като мен, помисли си Джони. Радваше се, че момичетата не говореха психлоски. Как само умееше да псува бившият психлоски мошеник! Но псуваше рядко — само когато беше изключително ядосан.

— Затова съм тук — каза Джони.

— Наистина ли? — светна Кер.

— Маккендрик пристигна ли? — попита Джони.

— Дежурният е получил сводка от разузнавач за самолет, идващ насам от Шотландия. Трябва да е Маккендрик. Ще пристигне след около три часа.

Три часа! Джони искаше веднага да се заеме с работа. Е, тъй или иначе, имаше да свърши още нещо преди това — да намери няколко психлоски трупа.

— Отзад има хора. Моля те, настани ги в лагера.

— Добре — весело каза Кер. Носеше брезент, с който можеше да ги заслони. Насочи се към задната врата и го разгърна.

Пиер се бе посъвзел, но с ужас видя, че Джони се рови в едно отделение, където обикновено държат комбинезоните за летене на големи височини. Намери ги, хвърли му един и започна да се облича.

Джони чу как вратата се затваря и видя неясни фигури, тичащи към лагера. Закопча ципа на комбинезона си и провери горивото — имаше предостатъчно.

След двайсет секунди отново се издигнаха в небето. Пиер още се бореше с непознатия му екип. Мон дьо, никак не бе безопасно да живееш край мосю Тайлър!

Джони никак не бе притеснен. Над облаците небето бе чисто и дори можеше да определи положението на върховете по това кои звезди не се появяват на екраните му. Остави самолета със запалени светлини и се насочи към вечните снегове, където бяха заровили психлосите. Трябваха му двама — един работник и един началник.

На Пиер никак не му ставаше по-добре от това, че не знае нито къде отиват, нито защо. Полетът с такава скорост в мастилено черното небе го ужасяваше. Дори не поглеждаше екраните. Очите му бяха вперени в прозорчето.

Джони много бързо се ориентира къде трябва да кацне. Бяха оставили там един електрокар. Щеше да го използва като ориентир. Предполагаше, че след толкова време труповете ще бъдат изцяло покрити със сняг.

Без да знае къде отиват, какво търсят и защо, Пиер само се взираше в прозорчето с онемели от ужас очи.

Изведнъж видя бяло петно. На светлината от самолета се виждаше, че от него се издигат бели облачета. С ужас чу как моторите затихват като за кацане.

— Недей! — изкрещя той. — Недей! Недей! Приземяваш се върху облак!

Джони погледна в екраните. Наистина от този ъгъл приличаше на облак. Вятърът навяваше сняг.

А, ето го електрокарът. Беше потънал в сняг до седалката. Точно зад него трябваше да са заровени труповете.

Ориентираше се само по екраните. Бяха още далеч до най-близкото място за кацане. Спусна самолета надолу и изгаси моторите. Вятърът бе много силен и самолетът леко трепереше.

Джони намести въздушната си маска.

— Слез да ми помогнеш!

Пиер бе напълно объркан. С очите си видя, че се приземиха в облак и не можеше да разбере на какво се държи самолета. От предни курсове знаеше, че трябва да са близо, ако не и на самия екватор, а наскоро бе научил, че на екватора бе много горещо. Тъй че най-малко очкваше да види сняг!

Малкото му племе бе живяло в подчинение на йезуитите, които ги манипулираха чрез всяване на страх от рая и ада, най-вече от ада. А и самата репутация на мосю Тайлър граничеше с религиозно страхопочитание и предразсъдъци. Тъй че, по-малко се изненада на това, че се приземиха върху облак, отколкото на командата да слиза долу.

Пиер погледна белите облачета. Да, това беше облак! Пред очите му изникна образа на разпнатия Христос. Не, твърде беше млад, за да става светец. Но имаше решение. Пресегна се да вземе парашута и бързо се напъха в него. Мосю Тайлър може и да може да ходи по облаците, но сина на мадам Соланс — не.

Събра кураж и отвори вратата. Затвори очи и скочи с ръка на ръчката за отваряне на парашута. От седалката на такъв самолет до земята имаше приблизително осем стъпки. Но Пиер се бе приготвил да падне от дванайсет хиляди. Като докосна земята, въпреки снега едва не счупи крак. Падна по гръб и съвсем объркан, остана да лежи с лакти, забити в снега. Не можеше да разбере защо не падна през облака.

Погълнат от работата си, Джони не забеляза объркването му. Беше извадил от самолета кирка и ровеше в снега. Здраво бяха затрупани.

Върхът на кирката опря в нещо. Коленичи и разчисти снега, който веднага бе подет от вятъра. Показа се крайчеца на дихателна маска и след това върха на шапка. Чудесно, изпълнителски кадър!

Опипа чудовищните рамене, за да прецени къде трябва да пъхне кирката, за да го освободи от заледения сняг. Психлосите тежаха към триста килограма, да не говорим в този сняг и лед.

Джони заби по-дълбоко кирката и се отпусна с цялата си тежест. Чудовището бе толкова тежко, че горният й край отскочи и разкъса връзките на комбинезона за летене на големи височини.

Опита отново, този път с всички сили. Чудовището се помести нагоре със скърцащ тих звук.

Вероятно звукът наподобяваше на прочистване на гърло и копчето на банката изпя един ред от песента:

„Призрачни ездачи в небето…“

Пиер, на когото му се бе събрало доста, видя как от облака се въздига демон. И не само това. Демонът пееше със сатанински глас.

Това преля чашата. Момчето изохка и припадна.

5

Джони отхлаби от захватката на снега един труп на работник и отиде до електрокара. Почисти го от снега. Тъкмо се канеше да го запали, когато забеляза отсъствието на Пиер. Очакваше поне да отвори вратите към товарното отделение.

Забеляза го да лежи в сянката на един балансиращ мотор. Вятърът вече навяваше върху него сняг. Джони бързо провери дали не е ранен, озадачен от парашута. Питаше се защо ли лежи там в безсъзнание. Е, на това място не можеше да му даде дори първа помощ.

Включи електрокара и подхвана Пиер. Подкара го по продължение на самолета до задната врата. Протегна се и я отвори.

Но вятърът духаше откъм опашката на самолета и се опитваше да я затвори. Джони скочи в самолета с надеждата, че ще намери нещо да блокира вратата. Замръзна на място.

Пати! Все още бе в самолета. Сигурно не са забелязали липсата й в суматохата да се скрият по-бързо от дъжда. Напоследък тя едва се движеше и рядко й се чуваше гласът, тъй че често не я забелязваха.

Сигурно замръзваше от студ. Джони отвори едно отделение за багаж, извади одеяло и го метна върху нея. Тя дори не го погледна.

Успя да намери само една стенна карта и опита да втъкне едната част на дървената й дръжка над пантата на вратата, а другата — долу в релсата, където имаше халка.

Слезе долу и повдигна до самолета безжизненото тяло на Пиер. Почти бе успял, когато силен порив на вятъра затръшва вратата. Джони за втори път се качи в самолета и се опита да задържи вратата отново с помощта на картата. Но този път крехкото дърво се разцепи.

Зад гърба си чу тих глас:

— Аз ще я държа.

Пати държеше с една ръка одеялото, а с другата хвана вратата и я задържа отворена.

За пръв път от месеци насам я виждаше да изяви желание да направи нещо.

Джони скочи долу и повдигна Пиер. Стовари го на пода. Пак се качи в самолета, за да издърпа навътре Пиер да не пречи на вратата. С учудване видя, че Пати му помага в дърпането.

И тъй, с помощта на Пати успя да прибере в самолета двете чудовищни тела. Пати съсредоточено го наблюдаваше от вратата.

Набързо върна електрокара на мястото му, затвори вратите на самолета и се качи в кабината, подгонен от режещия вятър. Обади се в лагера да го чакат с електрокар и камион. Обърна се да види дали Пати е добре завита и се издигна във въздуха.

Беше се приготвил да се приземи, без много да разчита на екраните, но с радост видя, че бурята почти е преминала и нямаше електрически смущения.

Над лагера дъждът бе спрял и всички лампи светеха. Около чакащите превозни средства се бе събрало значително множество. Гледаха как се приземява самолетът. Джони бе виждал бившите военнофлотски бойци и космически войници само през мерника на оръдията и сега му се стори странно да бъде заобиколен от джамбичуи и ховини. Все пак изглеждаха съвсем приятелски настроени. Сред тълпата бяха трима шатовриански инженери в ярко оранжеви работни гащиризони. На гърдите си имаха надписи „Отчаяна Отбрана“. Най-вероятно проучваха как може отбранителната система на тази мина да се адаптира към общата.

На площадката стоеше нов самолет. Около него нямаше никого и Джони предположи, че Маккендрик е пристигнал. Повика Пати и като я обгърна с една ръка, скочи от самолета.

Кер бе седнал в електрокара.

— Помощник-пилотът е вътре. Диша, но явно е ранен или нещо подобно — каза Джони. — Заведи го заедно с психлосите в болницата.

Без да пуска Пати, Джони се втурна към лагера, за да намери Маккендрик.

Кер веднага се зае със задачата и с точно премерени движения свали телата от самолета и ги пренесе върху камиона. Никой не би се справил по-добре от него.

Шофьорът, наскоро обучен джамбичуи, разшири от ужас очи, като видя двама огромни психлоси да се стоварват зад гърба му. Нищо чудно да вземат да се съживят.

Кер слезе от електрокара и разбра, че шофьорът му се готви да си плюе на петите.

— Не, не! — извика той. — Мъртви са!

Джамбичуят плахо се върна на седалката. Кръгът около тях малко по малко се стесни. Всички искаха да надникнат. Към Кер се отправяха въпросителни погледи.

— Не чухте ли какво ми каза Джони? — извика Кер.

Не, не бяха чули. Бяха много далеч.

— Тези психлоси са се крили в джунглата. Изскочили са и са нападнали помощник пилота. Джони толкова се вбесил, че се хвърлил срещу тях. Грабнал и двамата за шиите и ги удушил!

Всички останаха зяпнали, с отворени усти. Доказателството беше пред очите им.

След малко един бивш офицер ховин се обади:

— Нищо чудно, че изгубихме войната.

— Да — каза Кер. — Като опознаете Джони ще разберете, че като се вбеси, направо побеснява.

Даде знак на камиона да го последва и тръгна с електрокара към болницата. Не беше се стърпял да ги метне. Но най-трудно бе да не прави гафове.

6

Като влезе в лагера, Джони остави Пати и тръгна да търси Маккендрик. Откри го в болницата.

— Къде е епидемно болният? — попита Маккендрик. — Предадоха ми обаждането ти по средата на една лекция. Довел съм цял лекарски екип! Пристигам и какво — излетял си нанякъде…

— Този път трябва да успеем! — каза Джони.

— А, за капсулите ли говориш. Джони, опитвал съм всички възможни начини. Няма как да се извадят от черепите им. Прекалено много кокали! Мислех, че си разбрал.

Докторът отиде до масата, където последно бе работил върху масивния психлоски череп. Почука по него с кокалчетата на пръстите си:

— Твърда кост! Мозъкът е под долната задна лопатка. Ако пробия костта така, че да мога да измъкна капсулата, психлото си отива.

— А-а, — каза Джони. — Аз не казах нищо за „пробиване“.

Отиде до петнайсет килограмовия череп и го повдигна. Маккендрик бе свързал челюстта с жички и Джони я отвори.

— А сега гледай ушните кости.

Хвана черепа по-здраво и го вдигна срещу светлината. Сякаш се готвеше да хвърли медицинска топка.

— Гледай.

Отново отвори челюстта.

Мястото, където бяха свързани челюстта и ушната кост се отвори и се показа дупка с диаметър около милиметър.

— Веднъж ми показа тази пролука и обясни, че оттам не може да се вкара инструмент. Но оттук се стига право до мястото, където са поставени капсулите.

Маккендрик не беше особено ентусиазиран.

— Джони, докарал съм цял екип. Подготвиха залата за евентуална операция. Мислех, че се е случило нещо сериозно. Но понеже не е спешно, защо не вземем най-напред да се наспим…

Джони отиде с черепа до масата, която преди бяха използвали за дисекции и го остави отгоре.

— Може и да не ти се струва спешно, но истината е, че не знаем как се правят психлоски двигатели и не знаем как да боравим с математиката им. И ако не се научим, ще се окажем в доста лошо положение. И сега имаме стотици самолети, които не работят. На планетите са необходими потребителски изделия, а психлоските самолети са върха. Казвам ти, че е спешно. Но гледай, гледай!

Джони извади от джоба си тънка изолирана жичка и я напъха в малката пролука на черепа. Хвана другия й край и го напъха във втората пролука.

— Какво правиш? — попита Маккендрик.

— Сега трябва да ми отговориш на въпроса — ако им се вкарат тези жички, ще се разкъсат ли мускулите на челюстта или на ухото?

— Може да засегнат някоя тъкан, но главните мускули не са тук. Дупката се получава, понеже като се разтегне до най-долно положение, челюстната кост няма как да не образува пролука. Иначе ще трябва да има още две кости, а бог ми е свидетел, и така са много. Но не мисля, че…

Джони протегна ръка към комплекта с инструменти, които набързо бе събрал. Извади пистолет за молекулярно пръскане.

— Това нещо изстрелва поток молекули от пръчица на повърхността.

Маккендрик нищо не разбираше.

— Не можеш да вкараш такъв пистолет в главите им!

— Пистолетът остава отвън. — Джони изкара електрическа терминална платка. — Къде са капсулите, които извадихме?

Маккендрик донесе една бронзова.

Джони отчупи малко изолирана жичка. Взе молекулярния пръскащ пистолет и направи молекулярна връзка между електрода, който обикновено захранва с ток и пръчицата метал. След това свърза другия край с къс бронз. Взе второ парче жичка и го постави между бронза и електрическата терминална платка. След това свърза обратната страна на терминалната платка посредством дълга жица с входния терминал на пистолета. Просто щеше да замени бронзовия къс с обичайната пръскаща пръчица на пистолета и след това да направи байпас до пръскащия компонент, но молекулите щяха да протекат по жица до приемащата платка. И за да е сигурно, че ще се получи електролиза, свърза веригата обратно с пистолета.

Натисна спусъка.

Терминалната платка започна да се покрива с бронз.

В капсулата, извадена от психлоска глава, се появи мъничка дупка. Понеже не бе електричар, Маккендрик възкликна:

— Тя изчезва!

— Молекулите на метала протичат по жичката към платката. Мисля, че процесът се нарича „електролиза“. Просто не позволяваме на молекулите на метала да се пръскат, а ги провеждаме към платката.

Свърза жичките към бронзовия къс така, че идващия поток се насочи към друго място и молекулите започнаха да изтичат отдругаде и да образуват втора дупка в бронзовия къс.

Маккендрик зяпна:

— Металът изчезва!

— Появява се върху терминалната платка — обясни Джони. — Но тя ще е извън главата.

Взе нов къс жичка и с малко фенерче разтопи единия й край и го заобли.

— Ако заоблим краищата, можеш ли да провреш жицата през пролуката, да минеш край различните нерви и да докоснеш бронзовата капсула? А след това по същия начин и от другата страна?

Маккендрик бе изучил вътрешността на черепа. Дебелите въжета на нервите им лесно се преместваха. Горната част на черепа може би щеше да издържи няколко малки пробождания, без да пострада.

— Ще видим! — каза Маккендрик и се приготви да изчака утрото.

Телата на психлосите лежаха върху две колички пред вратата. Пиер сякаш бе изчезнал. Маккендрик извика две сестри и още един доктор и вкараха в залата за аутопсии работника психло. Тялото бе около пет пъти по-голямо от телата, с които бяха свикнали да работят, но с обща помощ го качиха на масата.

— Сигурно още е замръзнало отвътре — каза Джони.

— Няма проблеми — каза Маккендрик. — Забравяш, че и преди сме си имали работа с такива. На няколко пъти дори съм вярвал, че ще успеем в операцията.

Взе две микровълнови слушалки и ги постави от двете страни на главата, за да я размрази по-бързо.

В стаята бе ужасно населено. Господин Цунг бе влязъл да донесе на Джони бялата престилка и очилата без стъкла. Джони се зачуди за какво ли служат и ги пъхна в джоба. Отвори уста да каже, че тялото трябва да се премести и пеещото копче започна:

„Отидоха си дните

когато сърцето ми бе весело и младо.

Отидоха си дните…“

Екипът лекари се стресна. Бяха шокирани. Моментът бе достатъчно мрачен, а отгоре на това и тъжни песни!

Джони хвърли копчето към господин Цунг.

— Махни това нещо!

Джони започна да изважда още неща от чантичката с инструменти. Маккендрик включи анализатора на метали, който използваха тук вместо рентгенов апарат. Постави главата на определеното място и настрои машината така, че да се получи ясен образ на бронзовата капсула. Провери дали челюстта на трупа може да се движи и я разтегна с метален лост.

Другият лекар избърса с парцал водата, която се бе стопила от трупа и мокреше микровълновите слушалки.

Една сестра дръпна встрани Джони и му каза:

— Не мисля, че това малко момиче трябва да присъства на всичко това.

Джони се обърна и видя Пати. Сигурно го бе последвала дотук. Не искаше да я потисне, като й каже да излиза.

— Нека остане — прошепна той на сестрата.

Тя не бе много съгласна, но нищо не каза.

Джони бе приготвил необходимите инструменти. Маккендрик разглеждаше схеми на психлоски нерви, които по-рано бе правил. Остави ги, взе жичките, които Джони му подаде и се зае с работа.

Като гледаше схемата и я сравняваше с картината на екрана на анализатора, Маккендрик внимателно вкара заобления край на едната жичка. Успя с няколко минимални отклонения да я прокара до бронзовата капсула. След това вкара другата жичка от другата страна на челюстта.

Джони натисна ключа.

Външната терминална платка започна да се покрива с бронз.

Маккендрик работеше много внимателно, като захранваше от едната страна на платката електричество и го отнемаше от другата.

Бронзът в черепа все повече намаляваше. Маккендрик постоянно преместваше по малко жичките. След около половин час анализаторът не можа да открие следи от бронз в черепа. Внимателно извадиха жичките.

— А сега да видим дали някой нерв не е изгорял. — каза Маккендрик.

Екипът веднага започна работа. Облякоха престилки и ръкавици и приготвиха комплект инструменти, в това число и трион за рязане на кости с въртящ се диск.

Сестрата отново се наведе към Джони и прошепна:

— Наистина мисля, че малкото момиче трябва да излезе. Това е прекалено много за един млад човек. На колко години е? На десет?

Пати седеше на един висок стол и наблюдаваше процедурата. Беше силно заинтригувана.

Нищо не можеше да накара Джони да я изгони.

— Нека остане — каза Джони.

Махнаха анализатора и подложиха отдолу съдове и парцали. Само след секунда трионът започна да прониква със стържещ звук в костите на черепа. Не след дълго потече зелена кръв. Избърсаха я.

Маккендрик бе правил това толкова пъти, че само след няколко минути мястото, където преди бе стояла бронзовата капсула, се откри пред очите им. Маккендрик попи още малко кръв, изкара лупа и огледа нервите.

— Почти няма никакви изгаряния — каза той.

— Ще намаля амперите — предложи Джони и се зае да постави един реостат във веригата.

Екипът събра останките от психлото и го върнаха на количката. След две минути върху масата лежеше бившия изпълнителски кадър.

Повториха операцията с отстраняване на бронза.

Джони направи тест върху една сребърна капсула, която имаше отпреди. Маккендрик отново се консултира със схемите на нервите.

След това провря жичките и ги докосна до сребърната капсула в мозъка на трупа.

Всичко вървеше добре, докато не стигнаха до предпазителя вътре в нея. Беше толкова мъничък и се топеше толкова бързо, че им трябваше доста време да очистят всички малки частици, на които се бе разделил. Жичките по-скоро се докосваха една в друга, отколкото в микроскопичните точици метал.

Най-накрая не остана нищо. Отново сложиха ръкавиците и разрязаха черепа с триона. Показа се вътрешната част на мозъка. Маккендрик най-внимателно прегледа всичко. Изправи се.

Погледна Джони с невероятно удивление. Момчето бе изобретило нов начин да се оперира! Маккендрик предположи, че с това ще могат да се оперират куршуми и метални късове, попаднали в тялото, без да се използват големите ножици и да се правят дупки. Елекролизна хирургия!

— С трупове става — каза Джони. Погледна часовника си. — Наближава полунощ. Утре ще видим дали ще има ефект върху живите!

7

В седем сутринта екипът на Маккендрик започна да подготвя съвсем различна операционна зала.

— Не знаем нищо за психлоските болести — каза Маккендрик на Джони. — Възможно е като се разложат, труповете им да са силно заразни за живите. Изградени са от вируси и е възможно да има някакъв вирус, по-малък от останалите. Тъй че си облечи други дрехи и смени изцяло жиците и оборудването.

Джони отиде да се преоблече, при което господин Цунг доста се затрудни, за да му намери нова престилка и се върна в залата с нови инструменти. Много се учуди, когато Маккендрик каза да доведат Чърк.

— Тя е почти мъртва — каза Маккендрик. — Психлоските жени вече месеци наред я хранят със системи стомашно. Структурата на мозъка е подобна на тази на труповете, освен това дупката на челюстта е по-голяма. Тъй или иначе е в кома и няма защо да й даваме много метан. Това е упойката, която ги хваща.

— Ще ида да я доведа — каза Джони.

Взе една миньорска количка и дихателна маска и слезе в помещенията, където постоянно циркулираше дихателен газ.

Двете психлоски жени веднага се озоваха при него, когато приближи количката до леглото на Чърк.

Тя лежеше със затворени очи, абсолютно неподвижна. Беше ужасно отслабнала, приличаше на скелет. Бедната Чърк.

Двете едри психлоски без никакви усилия я преместиха върху количката. Джони помисли, че може би и сам щеше да се справи. Само дето костите й не тракаха.

— Дайте ми дихателна маска за нея — каза Джони.

Двете женски го погледнаха неразбиращо.

— Защо? — попита едната.

— За да може да диша — нетърпеливо отговори той.

Другата женска се обади:

— Няма смисъл първо да я измъчвате. Нищо няма да усети.

Джони не схвана за какво става дума. Като забеляза объркването му, първата обясни:

— Отдавна чакаме някой да дойде да я убие. Винаги така правят. Чудехме се защо се бавите цели месеци?

— Това е единственото лечение, което катристите прилагат в случаи на лапсин.

Какви бяха тези думи? Ами „катрист“, това е медицинския научен култ, който в действителност управлява Психло. Нима не е знаел? А „лапсин“ е често разпространена болест по женските деца и макар че е рядкост да се прояви на възрастта на Чърк — тя е на трийсет години — все пак се случва. Без съмнение страда от лапсин. И естествено, рано или късно трябва да бъде убита.

— Аз няма да я убивам! — възмутено каза Джони. — Ще се опитам да я излекувам!

Не му повярваха. Първо, да се лекува лапсин бе противозаконно. Освен това беше противозаконно неупълномощен човек да се бърка в мозъка. Тъй че, той явно лъжеше, както правеха всички катристи. И все пак, да знае, че няма смисъл да я измъчва преди да я изпари, защото тя е безчувствена и той няма да изпита никакво удоволствие.

Джони трябваше сам да вземе дихателна маска и да я постави на Чърк. Изкара количката през херметическата врата. Чу зад гърба си двете женски:

— Ще я измъчва, нали ти казах.

Джони едва-едва бе потопил пръстче в „цивилизацията“ на психлосите и това бе достатъчно, за да се разстрои. Заведе Чърк в импровизираната операционна зала. Макар че бе слаба, трябваха трима, за да я качат на масата.

Маккендрик бе упражнявал много пъти цялата операция и екипът му бе обучен. Новият лекар повдигна маската достатъчно, за да пъхне в устата екстензия. Сестрата подпъхна под ръба на маската епруветка с метан и прослуша сърцето на Чърк, за да види има ли промяна. Сърцебиенето се забави и тя кимна на Маккендрик.

Пролуките на челюстта бяха извън маската и Маккендрик пъхна в тях жичките към мозъка. Внимателно постави главата в апарата. Джони регулира спусъка на пистолета. Сестрата постоянно слушаше сърцето и регулираше сместта от метан и дихателен газ.

Капсулата в главата ставаше все по-малка и по-малка. Металът върху терминалната платка ставаше все повече и повече.

След час и четиресет и пет минути Маккендрик се отдръпна. Извадените жички бяха в ръцете му. Сестрата попи две малки зелени петънца от двете страни на главата. Свалиха метановата епруветка. Извадиха от устата екстензията. Сестрата увеличи максимално подаването на дихателен газ.

— Изпитахме това преди няколко месеца върху един работник, без да го оперираме — каза Маккендрик. — Ще й трябват около четири часа, за да се събуди. Ако изобщо се събуди.

Джони щеше да се погрижи нищо да не й попречи. Подкара миньорската количка, заедно с товара й, към долните етажи.

Двете психли все още бяха вътре и страшно се учудиха, като го видяха. Помогнаха му да я върнат в леглото. Като започна да й сваля маската, едната каза:

— Предполагам, че я върнахте тук, за да ни заповядате да я убием.

Това беше капакът. Джони ги избута и двете от стаята. Взе един стол и седна от външната страна на херметически затварящата се врата. Реши да изчака тук през четирите часа, за да не би на някой друг да му хрумнат още странни психлоски идеи. Надяваше се Чърк да дойде в съзнание, докато изтекат четирите часа. Но за всеки случай се приготви да чака и повече.

8

За зла участ този коридор се оказа доста натоварен. Кой ли не си намери оправдание да мине оттам, за да го види.

Най-напред дойде Криси.

— Ужасно съжалявам, че забравихме Пати. Мислех, че идваш след нас и ще се погрижиш за нея. Като видях, че я няма, веднага изтичах обратно, но ти беше излетял.

Зад Криси седеше Пати и гледаше право в Джони.

— Но не за това дойдох тук — каза Криси.

Извади иззад гърба си някакъв плик и започна да изважда от него разни неща. Един поглед бе достатъчен да разбере, че Драйс е намислил още нещо. Всичко бе в запечатани торбички, отбелязани с надписа: „Екземпляри, които не важат за размяна.“ Това бяха новите галактически пари. Имаше четири монети с различни размери и четири банкноти, също с различни размери. Монетите не си приличаха и по форма. Хартията и печатът бяха отлични. Джони не можеше да си представи какво им има.

— Тази монета — една единадесета от кредита — не е много лоша. Зелена е и не се вижда добре — каза Криси. — Монетата от три единадесети, синята, също не е прекалено лоша, защото и тя не се вижда добре. Червеният метал, петте единадесети, горе долу става. Но жълтата от шест единадесети е отвратителна.

За Джони беше новост Криси да вземе някакво отношение към парите. Вероятно през целия си живот не бе виждала пари.

— Но най-много исках да ти обърна внимание на банкнотите от хартия. Казах на Драйс, че ми е много неприятно! Тази банкнота е от един кредит. Но тази тук уж била от единайсет кредита, а пише „десет“.

— Такава е психлоската бройна система — каза Джони. — Базира се на единайсет, не на десет. „Десет“ означава една единайсетица плюс нула единици, което е равно на единайсет. Тъй че, единадесет кредитовата банкнота се изписва в цифри като „едно-нула“.

— Добре, ще ти повярвам — въздъхна Криси, — но ще ти кажа на какво се ядосах най-много. Ето, погледни тези. Тази е банкнотата „едно-нула-нула“. Пише сто, но стойността й е равна на сто двайсет и една бакноти от един кредит. Да, да, зная… Психлоски числа. — Показа на Джони още една. — А тази е „едно-три-три-едно“.

Джони ги взе да ги разгледа. Печатите им ставаха от големи по-големи. Хартията бе нова и лъскава.

— Съжалявам — каза Джони, — но не виждам какво не е наред.

— Ами лицето! — каза Криси. — Погледни. На монетите има твоя профил и на малките не се вижда, но на големите ясно личи. Носът! Твоя нос не е извит нагоре!

Джони все монетите. Да, носът наистина бе чип.

— И тези банкноти. Не ме е грижа, че било трудно да се възпроизведе точно, както каза Драйс. Нарисували са кожата ти сивкава. Клепачите на очите са прекалено големи. И Джони, ушите ти изобщо не са такива! Тези приличат по-скоро на хриле!

Джони разгледа банкетите. Несъмнено бяха променили портретите. След това се засмя. Все пак достатъчно си приличаше, за да не се повдигне това на въпрос. Но бяха направили леки промени, така че да прилича малко на силачи.

Страхотно! Така нямаше да го сочат наляво и надясно. Но Джони бе научил достатъчно за дипломацията.

— Съжалявам, че не ти харесват, Криси.

— О, не е това! Просто не си приличаш!

— Боя се, че струва ужасно скъпо, ако тепърва трябва да се промени портрета. Освен това ще станат големи неприятности. Може би при следващата емисия.

Това явно разочарова Криси, защото тя прибра всичко в плика и се отдалечи. Помисли си, че може би ще трябва да му носи обяда там, така както бе седнал.

Пати не си тръгна с нея. Остана и седна на пода. Все още изглеждаше замислена, но не така отнесена, както преди.

Дойде и Кер, последван от трийсет отбрани бивши военни — джамбичуи, дрокини, няколко хокнери. Кер само му каза здрасти и отмина, но като се изравниха с него, останалите го познаха. Така рязко се отдръпнаха в другия край на коридора, че за малко да се блъснат. Веднага побързаха да минат пред Кер.

Джони не пропусна да забележи.

— Кер! — извика той.

Джуджето се върна при него, а групата остана в другия край на коридора.

— Кер, какво си им наприказвал на тези бивши войници?

— Нищо — каза Кер. Кехлибарените му очи невинно просветваха иззад дихателната маска. — Просто понякога са малко опърничави.

— Е, каквото и да е било онова „нищо“, явно е свършило работа.

— Разбира се!

Кер се обърна и извика към групата:

— Спокойно, сега не ви е ядосан.

Те така открито си отдъхнаха, че Джони хвърли подозрителен поглед към Кер. Джуджето викна на един хокнерски офицер да ги заведе в гаража и да започнат да почистват машините. След това каза на Джони:

— По едно време ме уплаши. Помислих, че наистина си ме хванал — каза Кер.

— Нещо друго? — попита Джони.

Ха, ха. Е, не беше съвсем вярно, че той е останал сам тук, когато всички, включително и хората от Лунните планини бяха отишли в Единбург да помагат. Бяха зарязали децата и старците. На Кер му било скучно да седи през цялото време с оръжие в скута. Разбрал, че един от старците говори на някакъв странен датски — това е земен език, или е бил. Кер намерил вокодер сред нещата, останали от чинкосите и там имало датски. Тъй че Кер се забавлявал, като разправял на стареца разни приказки, а той ги разказвал на децата, които постоянно се навъртали наоколо.

Отначало децата много се страхували, защото го мислели за чудовище и той им казал, че е човек. Че майка му и баща му били хора. Но един психло уплашил майка му и затова той се родил с такъв вид.

Но с Джони ще бъде честен, защото са стари приятели от училище и затова ще му признае, че е наполовина човек.

— Не че искам да сменя темата — каза Кер, — но чух да споменаваш за някакъв проблем. Не мога цял живот да мия коли. Кога смяташ да притиснеш до стената Маз, че да мога да съживя мината?

— В момента работя по въпроса! — каза Джони.

Погледна си часовника. Още час и половина. След това ще знае дали ще стане или не.

9

Може би защото Чърк бе толкова слаба, но минаха пет часа и тя не бе помръднала.

Джони бе преместил стола си до леглото й и седеше там с дихателна маска.

Пати искаше да го последва, но Джони я спря, докато намери още една маска. От дихателния газ хората изпадаха в конвулсии. Тъй че, сега Пати бе седнала до стената с кръстосани крака и наблюдаваше Чърк.

Като че ли дишането й се задълбочи. Или може би само така му се струваше.

Не, не се лъжеше. Чърк помръдна лапата си! Едва едва, но я помръдна.

След още дълго време Чърк въздъхна.

Отвори очи и глупаво се огледа наоколо.

Най-накрая забеляза Джони. Дълго го гледа без нищо да каже.

След това рязко се изправи на лакти и властно каза:

— Джони, изпрати ли онзи формуляр за библиотеката, както ти казах? Управлението на планетата доста ще се ядоса, ако разбере, че библиотеката ти не е пълна.

Джони въздъхна с облекчение. Донякъде заради практическата страна. Но освен това се радваше за бедната Чърк.

Тъкмо щеше да й отговори, когато тя забеляза ръцете си. Озадачено попита:

— Защо съм толкова слаба?

Тя се надигна още малко.

— Защо нямам сили?

— Ще се почувстваш по-добре, като хапнеш истинска храна. Имаме и корени за дъвчене.

В погледа й мигновено пламна интерес, но веднага угасна.

— Доста време съм прекарала тук, нали Джони?

— Известно време — каза Джони.

Помисли малко. След това се стегна.

— Била съм болна от лапсин! Не се лекува! — проплака тя.

— Излекувана си — каза Джони.

Пак се замисли и отново се разстрои.

— Но защо не са ме изпарили? Катристите?

— Мисля, че ще се оправиш. Дори ще си по-здрава от преди.

Като че ли разбра.

— Седиш тук, за да не дойдат да ме изпарят. Джони, това е много смело от твоя страна и аз ти благодаря, но не можеш да спреш катристите! Те са законът! Те са над всякакъв закон! Могат да правят каквото си поискат, дори с императора! Джони, по-добре да излезеш преди да дойдат.

Джони я погледна. Господи, в какъв свят на страх и ужас са живели досега!

— Дошъл съм да ти кажа новината, Чърк. Уволних катристите.

Макар че не знаеше какви са тези катристи, той не лъжеше. Били са на Психло. Значи ги е уволнил всички със замах — радиоактивен.

Чърк се повдигна още повече, като се отърси от вцепенението.

— О, Джони, много мило от твоя страна!

Преметна крака да слезе от леглото.

— Къде са ми дрехите? Най-добре веднага да се захващам за работа, че ще ми сложат още една черна точка в досието.

Опита се да стане.

— Спокойно, не ставай — каза Джони. Изведнъж му хрумна: — Днес е почивният ти ден.

Тя отново се отпусна в леглото, трепереща от слабост и очевидно със световъртеж.

— О, имам късмет. Значи мога да дойда на работа утре?

Джони я увери, че може.

Излезе и намери другите две психли. Вероятно под влияние на Кер им каза, че е дошла заповед да не се изпарява Чърк и ако й навредят по някакъв начин, той ще им спре заплатите и ще обсипе досиетата им с черни точки, затова най-добре да й занесат храна и корени за дъвчене и да й помогнат да се изкъпе.

Не го разбраха.

Той им повтори всичко с ръка на пистолета.

Този път разбраха.

ТРИДЕСЕТ И ВТОРА ГЛАВА

1

Толкова много неща зависеха от изхода на това начинание, че на Джони никак не му хареса като разбра, че трябва да чака три дни, за да разберат дали операцията на Чърк е успешна. Маккендрик каза, че има опасност от инфекция или възвръщане в предишното състояние. Трябваше да наблюдава реакциите й преди да продължат.

Джони напразно му повтаряше, че ако не реши проблема с психлоската математика, може пак да се озове в залата за конференции, обграден от гневни пратеници, чиито икономики са останали в стагнация и трябва отново да им прави демонстрации на сила. Маккендрик каза, че бързането няма да им бъде от никаква помощ.

Чърк не се възстанови бързо. На втория ден все още беше на легло, прекалено слаба, за да стане на крак. Джони се чудеше дали отстраняването на капсулите няма да наруши равновесието им, а може би и способността да мислят.

Случиха се и други неща. Пиер Соланс бе изчезнал и Джони разпитва часове наред, за да разбере накрая, че са го забелязали да се качва на самолет, който минал оттам на път за Европа.

Пати сякаш се бе променила. Джони седеше в старата библиотека и трескаво се ровеше из разни древи книги, когато изведнъж забеляза Пати. Явно имаше да му казва нещо. Той насочи внимание към нея.

— Джони, моля те, кажи ми истината. Бити дълго ли остана жив?

Джони се сепна. Веднага се върна в онзи фатален ден. Задави го вълна от скръб. Успя само леко да кимне.

— Значи е могъл да бъде спасен — каза Пати, не обвинително, само като факт.

Джони я погледна. Не можеше да говори. Мили боже, не! Момчето почти бе разкъсано на две от куршумите. Гръбнакът му бе засегнат. Нищо не би могло да спаси Бити. Нищо. Но не можеше да й го каже.

— Джони, ако бях знаела как да бъда доктор и ако бях там, той нямаше да умре.

Заяви го като факт, твърдо убедена. Джони не каза нищо. Не можеше.

— Когато лекарите си тръгнат оттук, искам да ида с тях — каза Пати. — Ще бъда много послушна. Няма да ги притеснявам. Ще ходя на училище и ще уча много, много. Ще науча всичко, което ми трябва, за да стана лекар. Ще ми помогнеш ли, Джони?

Не можеше да говори. Прегърна я. След малко успя да каже:

— Разбира се, Пати. Можеш да живееш при леля Елън. Ще говоря с Маккендрик. Ще се погрижа да имаш всички необходими средства.

Тя отстъпи назад със светнали от решимост очи.

— Благодаря ти — с достойнство каза тя и излезе.

След малко той усети как от плещите му се стовари тежест. Мислеше, че никога няма да се оправи. Но бе сгрешил. Беше намерила пътеката, която я извеждаше от отчаянието отново в света на живите.

На следващия ден Джони отиде в електрическата работилница, за да си набави необходимото и да погледне в някакъв справочник стойностите на тока от молекулярния пистолет. Спусна се към библиотеката.

И кого да намери — Чърк!

Седеше на едно бюро, заобиколена от книги.

— Джони, защо позволяваш така да се занемари това място? — В гласът й звучеше сериозен упрек. — Трябва да се научиш като извадиш една книга от рафта, да си я връщаш на мястото, като свършиш с нея.

Джони я огледа. Под маската й се виждаше, че дъвче корени. Кехлибарените й очи бяха съвсем ясни. Малко бе напълняла.

— Компанията много държи библиотеките да са подредени — каза тя. — Не го забравяй.

Отново се зае да подрежда томчетата. Координацията й изглеждаше съвсем наред. Подреждаше нещата със сигурна лапа. Купчините книги бяха идеално подредени. Лапата й дори не трепваше.

Канеше се да се втурне към Маккендрик, за да му съобщи новината.

— Джони — замислено каза Чърк, — мислех си за математиката. Ако все още ти е нужна помощ, ще се науча да смятам, да изваждам и такива неща. Само че, Джони — тя го фиксира с поглед, — право ми кажи, защо една интелегентна личност ще иска да учи математика? Искам да кажа, за какво се използва, Джони?

След три минути Джони вече разказваше на Маккендрик и настоя да продължат.

2

През времето, в което трябваше да чакат, бяха измислили всичко.

Общуването с психлосите винаги криеше риск. Опасна бе дори близостта с тях. Един замах на лапата и край с лицето ти. Истинската причина Маккендрик да започне с Чърк бе тази, че с нея не е толкова опасно. Работникът, който по-рано бе тестувал, бе опасен. Психлото се бе развилнял, когато упойката го бе хванала вече наполовина и ако не беше завързан, някой щеше да пострада. Тъй че, на всяка цена трябваше да се избегне на операционната маса да легне психло в съзнание и то най-вероятно с идеята, че ще го убиват.

По-младият лекар бе обучен, както повечето лекари, в зъболекарство. Прегледа няколко черепа, за да изучи предните и задните зъби. Бяха покрити със слой храна, който с времето почерняваше. Виждаха се няколко дупки.

Джони донесе малко сребро и живак, за да приготви лекарят от него пломби. Освен това направи дихателна маска, на която отворите над устата са запушени и се диша през ноздрите. Намери и няколко малки бормашини.

Планът им бе да кажат на всички психлоси, че има нова разпоредба да си оправят зъбите и да ги почистят. Казаха им, че може да ги боли, затова ще става с упойка. Психлосите останаха недоверчиви, защото компанията никога не се бе грижила за здравето им, но на ново място, нови правила.

Екипът направи нещо като поточна линия. Вкарват един психло, упояват го, махат му капсулата или капсулите, след това го местят на друга маса, където младият доктор му оправя зъбите, докато е още в упойка.

Така всеки психло, с изключение на първия, като влезе, ще види, че предния е под упойка и му оправят зъбите. Обясниха, че с металния анализатор на първата маса откриват дупките в зъбите.

Запретнаха ръкави и започнаха.

Поточната линия тръгна без засечка. Влизаше някой психло, махаха му металите от мозъка, преместваха го на другата маса за поправка на зъбите и го връщаха върху миньорска количка в помещенията на психлосите, за да се възстанови.

За да оправят всички, бяха необходими сто четиресет и четири работни часа — дванайсет дни.

Първите се бяха възстановили напълно преди в операционната да влязат последните. Оказа се, че имат много дупки по зъбите, дори се наложи да извадят тук таме някой зъб. Но как само блестяха зъбите им! Страхотно бяха впечатлени. Като минеха покрай някоя отразяваща повърхност се спираха, поемаха дъх, повдигаха маските си и се наслаждаваха на красивите си нови „усмивки“.

Самият факт, че един психло се възхищава на красивото, бе забележителна промяна.

Не станаха по-любезни. Но станаха по-приятни и по-поносими.

Кер не можеше да понесе как така другите минават през процедурата, а той не. Изобщо не знаеше, че няма капсули, но знаеше, че зъбите му не блестят. Тъй че се наложи да го упоят и да му почистят зъбите. С това се сложи край на цялата процедура.

Екипът започна да се приготвя да заминава.

— Сега всичко зависи само от теб, Джони — каза Маккендрик. — Внимавай, защото не знаем дали няма да се появят някакви остатъчни прояви на агресивност, наслоени от традицията, образованието. Надявам се най-после да разгадаеш математиката им.

Върнаха се в Абърдин.

Джони остана сам.

3

Чърк събра досиетата на служителите на компанията и ги занесе на Джони. Той ги прегледа едно по едно. Следващото под ред бе голямо, дебело досие, накапано с вода.

Взе го. Беше на някакъв Сот, помощник миньорски менажер на мината край Денвър. Джони никога не го бе виждал там — сигурно си бе стоял в стаята или офиса. Една от причините личеше от досието — Сот бе на сто и осемдесет години. Животът на психлосите траеше около сто и деветдесет години, което означаваше, че Сот не е бил особено свеж и жизнен.

Но в досието му пишеше и други интересни неща. От петдесет годишна възраст Сот не се бе завръщал на Психло. Бе кръстосал всички вселени — тук четири години, там две. Но никога не се бе връщал на Психло. Дори бе телепортиран директно от една вселена в друга. Това изненада Джони, защото мислеше, че както всички товари задължително минаваха през Психло, така и персоналът не може да пътува директно. Тъкмо това правило за задължително преминаване през Психло бе определило темповете на разрастване на империята. Ограниченията идваха от капацитета на платформата за телепортиране на Психло — в едно денонощие можеха да се извършат само ограничен брой приемане и изпращане на пратки.

Джони внимателно прегледа досието. След като завършил миньорско училище, Сот станал асистент по „рудна теория“. До петдесетата година всичко вървяло добре, когато изведнъж бил назначен като заместник менажер на компанията в някаква далечна планета. И през следващите сто и трийсет години постоянно го местили, винаги със същия ранг.

Това беше странно. Джони прегледа всяко едно листче и накрая намери сводка от деня, в който е бил преместен от Психло. Там пишеше: „Неподходящ за учителската професия. Фла, главен катрист, клиника Гру, Психло.“

Тази хартийка бе заточила едно същество за период от сто и трийсет години! Никакви други лоши прояви. Винаги си е вършил работата, нищо друго негативно.

Вместо направо да иде при Сот, Джони най-напред направи опит с Маз. Психлото, на когото Кер бе страшно ядосан, бе един от най-големите екземпляри. Той бе заемал длъжността инженер по локалното планиране.

Джони помнеше инцидента с братята Чамко, затова се въоръжи с един лъчев пистолет, настани се в стая, където имаше много място за отстъпление, ако се наложи, и нареди да доведат Маз.

Зъбите му блестяха иззад маската. Седна, без да се притеснява особено. Беше малко тромав.

— Разбрах, че клоунът Кер е разправял, че не искам да работя — каза Маз направо. — Договор или не, ако смяташ, че едно джудже, офицер по поддръжката, може да командва един инженер по планирането, много грешиш.

— Той просто иска мината да заработи отново — каза Джони.

— За какво? Рудата не може да се изпрати на Психло. Ти я унищожи!

Джони реши да говори открито, без заобикалки.

— Ако ми кажеш как математически да изчисля местонахождението на следващия залеж, аз ще го направя.

Маз се намръщи. Джони се приготви за отстъпление.

— Някак си усещам — каза Маз и става още помрачен, — че не трябва да говоря за математиката с един чужденец.

Премисли казаното. Повдигна маската си отзад и се почеса.

Мина доста време.

— Не мога да се сетя откъде знам това. Може би от миньорското училище. Да, сигурно оттам. Хм, много смешно. Представям си някой, който разтяга пред мен някаква спирала… — Прозя се. Помисли още малко. — Хей! Та това е главния катрист. От години не съм се сещал за него. Смешен стар …… Часове наред прекарваше с най-младите женски, когато не беше в сексшоповете в стария град. Да, той е. За какво си говорихме?

— Да ми покажеш как да работя с математиката — каза Джони.

— За какво да си правя труда? Много по-лесно ми е сам да свърша работата. Какво ще прави той с рудата?

— Ще я праща на други планети — каза Джони.

— Това не е много законно. Каква е премията? Искам да кажа, за мен?

— Както винаги.

— Ще ти кажа какво. Кажи на онзи Кер да не ми се прави на шеф и да внимава как се държи. Ще удвоиш премията ми на тон и ще направя изчисленията. — Засмя се. — Тук има много повече калай, отколкото съм докладвал на компанията. Съгласен ли си?

Джони кимна и Маз излезе. Засега тестът бе успешен. Поне Маз не го нападна. Ще изчака два дни, да види дали няма да се самоубие. Не се случи нищо такова. Маз започна да си го изкарва на Кер, но все пак извади своите анализатори и инструменти и не след дълго отбеляза с бразди къде работниците трябва да копаят.

Джони оползотвори времето. Отиде в Солсбъри с Тор, за да го пази от слонове и черни мамби, и разрови книгите, писани от хората, за да види дали няма да открие нещо за „размахване на спирали“ пред очите на хората.

Намери нещо в една книжка, наречена „Хипнотика за милионите“. Видя му се глупава. Джони направи някаква спирала и я размаха пред муцунката на една малка сърна, която Тор бе хванал, но сърната само я зяпаше. Тор му каза да опита с него, но това само го разсмя.

Според книгата — приспиваш хората, говориш им разни неща и след това те ги изпълняват, без да знаят, че това е заповед. Джони реши, че с психлосите едва ли номерът става.

Както и да е, поне получи представа какво е правил с Маз катристът. Имало е ефект, но недостатъчен без капсулата.

В какъв странен свят са живели психлосите! Представи си само, да държиш цялото население в някаква манипулация на съзнанието. Но явно идеята не е била родена от психлосите. Ето че и древните хора са се занимавали с подобни неща. Капсулите също бе открил с помощта на човешка книга.

Как би могло едно човешко същество да се смята за толкова право, че да превърне другите същества в роботи на собствената си воля? Помисли си за Ларс. Дали и Хитлер не е правил това?

Понеже Маз все още не се предаваше, Джони реши да опита със Сот. Ако някой разбираше от математика, това бе той.

Джони бе твърдо решен да започнат да строят психлоски двигатели. След толкова много неприятности с психлоската математика, здраво й се бе заканил. Трябваше да я разнищи. Друг път нямаше. Търл и неговите проклети уравнения, които не се изравняваха! Ако нещо се случи с някой пулт за управление, никога няма да разбере какво не е в ред. Без психлоската математика нищо не можеше да постигне.

Изведнъж си спомни писмото на Вораз — стотици хиляди изобретени, всичките в математически формули. За да могат оръжейните компании да се пренастроят към мирно производство, му трябваха тъкмо формулите на тези изобретения, събирани в продължения на хилядолетия, може би дори крадени от народите, които сега бяха в бедствено положение. Да, тъкмо тези формули може би щяха да се окажат водоразделът между проспериращи икономики и конференция от гневни лордове, искащи кръвта му. Никой няма да може да ги разгадае, ако той сега не изтръгне тайната на психлоската математика от бившите служители на компанията. Господин Цунг се оказа прав. Въпросът може би бе дипломатически. Може дори да прерасне във война.

4

Джони откри, че Сот не живее в спалните помещения. Кашлял през нощта и пречел на другите психлоси да спят, затова настояли да го преместят в отделна стая, която преди била склад за материали и била прикачена към системата с дихателен газ. Точно там го откри Джони.

Стаята не изглеждаше зле. Старият психло бе отрязал рафтовете и си бе направил от тях маси и лавици за книги. Всичко бе претъпкано от книги, а по масите бяха отрупани разни хартии.

Като влезе Джони, Сот седеше на един висок стол. По козината му имаше много сиви косми — белег на старост при психлосите. Кехлибарените му очи бяха леко замъглени с някакво бяло вещество в ъгълчетата. Беше се наметнал с кожа и носеше шапчица на главата.

Проточи врат да види кой идва. Забеляза пистолета на кръста.

— Значи си дошъл да ме отнесеш — каза Сот. — Чудех се кога ли някой ще забележи.

— Имаш много книги — каза Джони, за да промени темата.

— Имах късмет. По време на атаката в лагера си бях в офиса и чух алармата за пожар. Знаех, че ще се изсипе много вода, затова изтичах в стаята си и прибрах всичко във водонепромокаеми торби. След това, като трябваше да се местим, попитах един мил млад човек дали мога да ги пренеса тук. Той ми разреши.

Джони се опитваше да прочете заглавията. Повечето от тях бяха написани със странен шрифт, който той не разбираше.

— Обикновено винаги ми разрешават да си прибера книгите. При директно телепортиране не ги е грижа колко място ще заемеш, защото не пренасят нищо друго. Ще ми разрешите ли да си ги взема този път?

Отначало Джони помисли, че старецът е оглупял. Но се сети, че те няма откъде да знаят, че няма други живи психлоси. Вероятно смятат, че има пленници и на другите планети.

— Не съм дошъл, за да те телепортирам. Сигурни сме, че не са останали живи психлоси на другите планети.

Сот преглътна новината. След това леко се засмя.

— Странен начин да се сложи край на едно сто и трийсет годишно изгнание. Но това всъщност не е краят. Все още съм в изгнание, дори да остана тук.

Беше го накарал да говори. Най-добре да не спира.

— Как започна? — попита Джони.

Сот повдигна рамене.

— Както винаги започва. С проява на неучтивост към някой катрист. Не го ли пише в досието ми?

Джони поклати глава и Сот продължи:

— Няма защо да крия. Напоследък изпитвам странното усещане, че трябва да бъда по-честен. Наистина се радвам, че оправихте зъбите ми. Два от тях много ме боляха. Както и да е, в училище имахме един млад психло, който все си объркваше уроците и искаше по-добре да му се обяснява…

— По математика ли? — попита Джони.

Сот доста време го гледа.

— Защо питаш? — каза най-накрая.

Над него сякаш мина облак и изчезна. Понеже Джони не му отговори, той продължи.

— Ами да, в известен смисъл се отнасяше до математиката. Ставаше въпрос за изчисляване на рудни тела при полу-сърцевинното миньорство. — Въздъхна. — Някой сигурно бе докладвал за него, защото катристът на училището дойде и започна да му крещи, а после и на целия клас. Беше много неприятно. Нищо не може да извини постъпката ми, естествено, но години след това си мислех, че е защото майка ми бе член на нелегалната църква. Вярваха, че разумните същества имат души и много държаха на тях.

Не че я хванаха, не. Но вероятно нещо от нея се е прехвърлило върху мен, за да постъпя така. Катристът седеше по средата на стаята и крещеше на учениците, че са животни и най-добре да не забравят, че са животни. Вдигаше толкова много шум, че се обърках. Искрено желаех да млъкне, защото имах урок. И просто ми се изплъзна.

Дълго време не каза нищо.

— Някак си е болезнено да говоря за това. Никога не го правя. Ако се разчуе в… — млъкна и отвори уста. — Всъщност да, всички са мъртви. Няма нищо страшно да говоря за това. — Погледна Джони от близо. — Нали така?

— Разбира се. Дори не знам какво е това „катрист“.

— Знаеш ли, дълго мислих и излиза, че и аз не знам. Но това така промени живота ми, че доста неща ми станаха ясни. Имам много книги за много планети. Преди двеста и петдесет хиляди години психлосите са били съвсем различни. Дори не са се казвали така. Мисля, че нещо или някой ги е изплашил да не бъдат завладени.

Доколкото можах да сглобя нещата, имало е някакви панаирджии — нали знаеш, мошеници, шарлатани. Те са се наричали отначало „психлоси“. Хипнотизирали са хората на сцената и са ги карали да вършат смешни неща, за да разсмиват публиката. Отрепки. Всъщност, просто престъпници.

Когато се е случило онова нещо, отишли са при императора и не зная какво са му казали, но веднага са поели ръководството на училищата и болниците. Според книги от други планети, преди това расата е носила името на императора, който е управлявал. Точно по онова време са започнали да се наричат психлоси. Това е било името на онези шарлатани. И оттогава расата е започнала да се нарича като тях. Според някои стари речници „психло“ означава „мозък“. Има и друго значение — „собственост“. Всичко е станало собственост на психлосите.

Както и да е, членовете на онази тълпа главорези са започнали да се наричат „катристи“. Това означава „мозъчен доктор“. Така че, хората от народа са станали „психлоси“, или „мозъци“, а „катристите“, или „мозъчните доктори“ са били скритото правителство. Те са обучавали децата. Проверявали са всеки един гражданин. Подтиснали са религията. Диктували са на хората как да мислят.

Е, глупаво постъпих. Нямам никакво оправдание.

Умълча се.

— Но този катрист вдигаше такава врява! Не трябва да обвинявам майка ми. Просто думите сами излязоха от устата ми. Казах: „Те не са животни!“.

Потръпна и след малко продължи:

— Така започна изгнанието ми. Е, сега вече знаеш.

Това, което Джони сега знаеше бе, че тази тълпа мошеници са били ненормални.

— Е, ако не си дошъл за това, тогава за какво? — попита Сот. — Развалина като мен няма с какво да е полезен.

Джони мина направо на темата:

— Ти очевидно разбираш от математика.

Подозрение замъгли и без това мъглявия поглед на Сот.

— Как разбра, че хобито ми е математиката? Не го пише в досието ми. Веднъж платих на една женска петститин кредита, за да го прочета и знам със сигурност.

След това изведнъж се сети.

— А! — И протегна ръка към лавиците с книги. — Книгите ми!

Пак помръкна.

— Но повечето са на езиците на други планети и много малко хора от земята могат да ги четат. Много от тези раси дори са мъртви! Хайде, кажи ми защо си тук! — примоли се той.

— Искам да ме научиш да разбирам психлоската математика — каза Джони.

Сот изведнъж се стегна. Явно се обърка. След това сякаш объркването изчезна.

— От сто и трийсет години насам никой не ме е молил да го науча на нещо. Ти си от чужда раса, но какво от това? Почти няма живи психлоси. Какво искаш да знаеш?

Джони изведнъж се отпусна. Успя!

5

— Най-напред трябва да знаеш — каза Сот, като се настани по-удобно и сдъвка малко от кербангото, което Джони му донесе, — че има много видове математика. Колкото са и расите. Аз ги колекционирах, така поддържах някакъв интерес към живота.

Има вълнуващи броични системи за много различни цифри. Например „двоичната система“, която използват шатоврианците: в нея има само две цифри — нула и едно. Така могат да ги използват в компютрите, където електрическият ток, или посоката на магнетизиране на един елемент, има две стойности. Едната съответства на цифрата нула, другата — на едно. За хората е трудно, но е много удобно за машините.

Има система, основаваща се на три, друга съвсем различна на четири, друга на пет, на шест, на седем, друга на осем, съвсем различна на девет и така нататък. Даже има една на двайсет и една на шейсет.

За ръчни изчисления най-удобна е така наречената „десетична“ система, основана на десет. (Джони бе чувал за нея от книгите на хората.) Психлоската математика е основана на единайсет. Някои я наричат „унденарна“. Трудна е, тъй че няма да те уча на нея.

— О, много ще се радвам да науча за тази система — каза Джони.

Съвестта го загриза заради „много се радвам“. Мразеше тази объркана смесица.

— Много по-лесно ще е да те науча на десетичната система — каза Сот. — Когато някой открие тази система в някоя планета, става герой.

Видя, че на Джони тези не му минават, въздъхна и каза:

— Добре. — Извади лист измачкана хартия. — Ще ти напиша единайсетте основни цифри.

Джони каза, че вече ги знае, но Сот поклати глава:

— Не, не. Много се съмнявам, че ги знаеш. За да разбереш наистина един символ, трябва да знаеш откъде идва. Така, всички цифри като символи са били отначало или първата буква на думата, с която са се наричали, или определен брой точки, или линии. Или са били пиктографи, които постепенно са били стилизирани, докато станат само част от първоначалната картина или тяхна стенографска версия.

Психлоските цифри най-напред са били пиктографи. С течение на времето са ги писали във все по-опростен вид, докато се превърнат в сегашните известни на теб единайсет цифри. Някога са се наричали „пътят към щастието“.

Джони не знаеше това. Виждаше тези цифри, тези символи, всеки път като летеше. Стана му интересно.

Сот започна да му рисува цифрите като пиктографи — малки рисунки.

— Нулата е празна уста — виждаш ли този зъб? Едно е лапа, само един нокът. Две е едно същество и една клечка. Три е едно същество, една лопата и една скала. Четири е миньорска количка — виждаш ли четирите ъгъла? Пет е както ние го наричаме „сгъната“ лапа — с пет нокъта. А шест е „разгъната“ — с шест нокъта. Седем е рудна шахта. Осем е леярна — виждаш ли купчината и дима? Девет е купчина метални кюлчета, подредени като пирамида. Десет е като светкавица — символ на власт, обозначен само като чертичка. Единайсет е две стиснати лапи — изразява доволство.

Това е малък нравствен урок, забелязваш ли. Ако копаеш и топиш руда, издигаш се от гладуване към сила и власт. — Засмя се. — Много малко хора знаят това. Само знаят в какво са се превърнали заради бързината с течение на времето. Все още се забелязват следи от пиктографите.

— Много се радвам, че научих това — каза Джони. Беше му забавно. От самото начало психлосите са били миньорска раса. — Аз мога да смятам малко в тази система. Но не мога да разбера силовите уравнения.

Реши да поизбърза. Не беше лъжа. Направо го заболяваше глава от тях. Нищо не се изравняваше.

Сот бе вперил поглед в него.

— Мисля, че биеш към телепортационните уравнения.

Джони повдигна рамене.

— Ние имаме работеща платформа. Произвеждаме телепортапионни системи.

— Да, чух — каза Сот. — Така се снабдихме с храна и дихателен газ. Чух, че имало някаква планета, Фобия, на която никой не можел да живее — явно това го озадачаваше. — А! Някой от учените ви го е открил в някоя друга математика и сега се опитвате да проверите всичко с психлоските силови уравнения.

Разсмя се и дълго не можа да спре.

Джони му даде още малко кербанго.

— Ами добре. Не че ще ви свърши особена работа. Но направо ми е чудно как не можете да се справите. Сигурно трябва да си психло, за да успееш.

Смееше се толкова силно, че му излязоха сълзи.

— Е, добре — най-после каза той. — Вече разполагате с телепортация, защо ви е тогава математиката?

Взе още един лист хартия и нарисува голям кръг. След това му хрумна нещо, облегна се я погледна Джони.

— Ако ти дам това, какво ще ми дадеш в замяна?

— Пари?

— Отделен купол, достъп до библиотеката на лагера и инструменти, за да експериментирам с компютри. И да не ме телепортират повече никъде!

— Добре — каза Джони.

Сот бързо направи списък на нещата, които бе изброил. Добави „дихателен газ и храна до края на живота ми“.

— Съжалявам, но трябва да добавя и това. Ще живея само още десет години, тъй че ще важи дотогава. Това е всичко.

Джони го подписа и дори остави отпечатък на нокътя си, както правеха психлосите. Сот изглеждаше с десет години по-млад.

Подаде му начертания кръг. След това постави парче хартия в центъра му.

— Разбираш ли от кодови шифри? От криптография? Както и да е, това е психлоската азбука. — Изписа я. — А това са психлоските цифри.

Написа ги под буквите, след това започна отново да ги изписва, докато под всяка буква имаше цифра.

— Виждаш ли, всяка буква си има цифрова стойност.

Сот махна горния лист и отново откри големия кръг.

— Това — натърти той, като посочи кръга — е Имперския дворец на Психло.

Нарисува серия малки черти около кръга.

— Това са единайсетте порти. Много хора, дори на Психло, не са знаели, че си имат имена. А те имат.

Като вървим обратно на часовниковата стрелка, ето как се казват: Портата на Ангела, Портата на Измамника, Портата на Дявола, Портата на Бога, Портата на Рая, Портата на Ада, Портата на Чудовището, Портата на Кошмарите, Портата на Кавгата, Кралската Порта и Портата на Предателя.[3] Единайсет порти, всяка със свое име.

Свали от лавицата книга „Силови уравнения“.

— Няма значение за какви уравнения става въпрос в психлоската висша математика. Едни и същи са. Спомена силови уравнения, затова ще използваме тях. Няма значение.

Отвори книгата на една страница, където всички уравнения бяха обощени и посочи най-горното.

— Виждаш ли това „И“? Можеш да помислиш, че е символ на нещо в психлоската математика. Но то няма никаква математическа стойност освен тази: „Измамника“.

Извади първия лист.

— Където и да се появи това „и“, виждаме, че буквата „и“ има стойност девет. Тъй че, трябва просто да съберем или извадим, или каквото е обозначено да се направи с буквата „и“, към девет.

Като стигнем до втората фаза на уравнението, няма никаква буква, но психлоските математици знаят, че трябва да вземат втората буква на „измамник“, която е „з“ и после да погледнат цифровата стойност на „з“, която е осем, и да поставят втория ред на уравнението под знаменател осем. Уравнението влиза в трета фаза и математикът знае, че трябва да го постави под знаменател — стойността на „м“, която е четиринайсет. И така нататък.

Ако буквата в първоначалния вид на уравнението е „а“, математикът ще използва цифровата й стойност и ще продължи надолу с цифровите стойности на буквите на думата „ада“.

В уравнението винаги има някоя от тези букви, тъй че името на портата е ясно. И трябва да го използваш. Когато съберат уравненията, съставят ги обратно от отговора, тъй че да пасне името на някоя порта. Разбра ли?

Да. Закодирана и зашифрована математика!

Нищо чудно, че не се изравняват. Така дори първоначалната форма на уравненията изглеждаше сложна.

Прибави към това цялата сложност на една единадесетична бройна система и се получаваше пълна бъркотия в очите на външен човек.

Радваше се, че под ревера му имаше камера, която записваше всичко. Самите имена на портите изглеждаха странни.

— Трябва да бъда откровен с теб — каза Сот. — Не зная откъде идва този стремеж към откровеност. Но всичко това едва ли ще ви потрябва.

6

Джони не помръдна. Какво, има още нещо ли? Нима Сот иска да каже, че е изминал толкова много път и отново няма да постигне нищо? Но не каза нищо, само чакаше.

Сот си играеше с листа хартия. Взе договора, който Джони бе подписал и пак го остави. Очевидно съвестта го гризеше, че е приел всичко това.

— Трябва да разбереш колко ненормални бяха по отношение на секретността — най-накрая каза той. — Макар че това, което ти казах, се отнася за психлоската математика по принцип, още нещо трябва да се вземе пред вид. Когато се прилагат уравнения при изчисляването на телепортация, не всички отговори са в самия текст.

Сот въздъхна.

— Правителството се страхуваше от много неща. Един от страховете им беше, че на някои служители на Междугалактическата Минна компания в далечните планети може да им хрумнат разни идеи, или пък да поискат да започнат самостоятелен бизнес. Тъй че, в текстовете не е посочена точната последователност, в която трябва да се използват силовите уравнения. Мисля, че сред тях има и фалшиви уравнения. Не бих могъл да ви направя пулт за управление.

Джони запротестира.

— Но братята Чамко сякаш работеха върху това!

— О, братята Чамко! — нетърпеливо каза Сот. — Сигурно са баламосвали. Може би наистина са се опитали, но нямаше как да знаят!

Махна с лапа към другите психлоски спалня.

— Никой от тези тъпанари — каза той с презрение — не може да построи пулт. Някои знаят каквото аз ти казах и то може да послужи за други неща. Но не и за пултове.

Погледна с копнеж към договора.

— В миньорското училище имаше специален клас, подбиран много внимателно от катристите. Избираха най-умните. Рядко се спираха на някой. Дълго ги обучаваха във всеки раздел на миньорството, както на теория, така и на практика.

Имперското правителство бе взело решение само един човек на всяка планета да знае как да построи или поправи пулт за телепортиране в случай на спешна нужда. Затова тренираха и тази група студенти. Викахме им „мозъците на мозъците“. Не винаги бяха приятни, но катристите ги преценяваха като най-добрите. И понеже правителството и компанията бяха толкова смахнати по отношение на секретността, естествено ги пращаха на поста шеф на сигурността на планетата.

„Търл!“, помисли си Джони.

Сот сякаш прочете мислите му и каза:

— Търл беше „мозък на мозъците“. Любимец на катристите. Обучен в абсолютно всяка област. Хитър, зъл. Истински продукт на катристите. Само Търл би могъл сам да направи планове и да построи пулт за телепортация, но него го няма.

Джони трескаво мислеше. Разполагаше с всички записки на Търл. От тях ще разбере последователността!

Но надеждите му веднага бяха разбити. Сот каза:

— Това се отнася и за построяването на телепортационни двигатели. Само Търл можеше да изчисли цялата верига на моторните пултове.

Такива записки Джони нямаше.

— Те са доста различни — каза Сот. — Пултът за телепортация се основава на принципа на „едно и също пространство“. Моторът се движи от съпротивлението, което оказва пространството срещу промяната.

Сот въртеше договора в лапите си.

— Това, което ти казах за психлоската математика е универсално и може да бъде използвано за всичко с изключение на телепортацията.

Джони се оживи. Поне ще могат да се възползват от стотиците хиляди патенти. И все пак нямаше да могат да произвеждат двигатели. Щеше да се принуди в крайна сметка да се задоволи с реактивните двигатели. Това означаваше, че „Отчаяна Отбрана“ няма да се пренастрои толкова лесно. Сети се нещо.

— Но служителите поправяха пултовете на превозните средства — каза той.

Сот се изправи. Погледна договора, после Джони.

— Трябва ти самата верига ли? Мислех, че те интересува математиката. Математиката е чиста наука — добави той със страстта на посветен. — Но ако ти трябва просто веригата…

Започна да рови из книгите си.

— Къде ми е дихателната маска?

Само след няколко минути се намираха навън и Джони издаваше заповеди.

Трябваше да откачат един пулт от самолет, един от камион и един от летяща платформа. Трябваше веднага да ги занесат в работилницата, без да ги пипат. Няколко механика се втурнаха по задачите.

Не след дълго трите пулта лежаха на пода на работилницата.

— Това са трите типа пултове за моторни двигатели. Всички останали са като някой от тези. А сега ще трябва да ми помогнеш. Не съм силен както някога.

Сот затвори вратата, за да не влиза никой. Пресегна се към един рафт и свали „торба за отровна руда“. Джони много пъти ги бе виждал. Бяха прозрачни. Имаха две стегнати дупки, където можеха да се пъхат ръцете. Мислеше, че се използват само при извличане на арсенови съединения, които участват в преработката на рудата.

С малко помощ от Джони, Сот прибра пулта на камиона в торбата. Натъпка вътре всички свързващи жици, които бяха изкарали от камиона. Здраво запечата торбата. Свърза един въздушен маркуч към определеното за целта място на дъното на торбата и тя започна да се издува.

Взе уред за измерване на налягането и комплект с инструменти и ги пъхна през отворите за ръцете. След това вкара ръце до лактите и така запечата торбата.

Наблюдаваше уреда за измерване на налягането.

— Трябват ти сто атмосфери — каза той.

Торбата се надуваше. Уредът стигна до сто. Провери дали не излиза въздух от дупките за ръцете. Не, здраво беше вакуумирано.

Сот взе една отверка от комплекта инструменти, който бе вкарал и бързо развъртя болтовете на горната платка.

Джони захласнато наблюдаваше. Веднъж бе направил това с пулта на един танк и той вече не проработи.

Но Сот просто извади болтовете. Повдигна върха на пулта, върху който бяха всички бутони и измъкна кабелите, които водеха към него.

Надникна в самия пулт. Вътре имаше всякакви компоненти, но за разлика от пулта за телепортационно управление, нямаше изолираща платка. Сот избра една жица с щипки от двете страни и я прикрепи от двете страни на три компонента така, че да ги заобиколи.

— Бушони под налягане — каза Сот. — Вътре в пултовете има високо налягане. Ако налягането спадне, и трите предпазителя се разширяват и изгарят. Ако някой се опитва да си играе с горния панел, налягането излиза много безшумно и бушоните изгарят. Освен тях и компонентите за изтриване, всичко друго, което виждаш тук, е боклук. Изглежда на място. Но е чист боклук. Няма нищо общо с работата на пулта. Заобиколил съм предпазителите. Те ще гръмнат и ще трябва да ги сменя, но механизмът за изтриване няма да се задейства. Веригата все още е непокътната.

Джони се чудеше къде е истинската верига, ако всички тези компоненти не служат за нищо.

Но Сот си знаеше работата. Ритна с крак маркуча и торбата се изпразни от въздух. Изтегли ръцете си и торбата падна.

Сот обърна обратно пулта.

— Тези бутони създават впечатлението, че се включват надолу, като обикновени ключове и докосват фалшивата верига. Но не така работи пултът. Цялата верига е в капака. Като натиснеш някой бутон, той блокира една вътрешна светлинна пътека и веригата се задейства. Така действат всички бутони.

Изпяло скрита верига, направена чрез молекулярна спойка в горната платка. И ако се опиташ да разбереш нещо, веригата се изтрива. Един болт да отхлабиш и край на пулта.

— Трябва ми хартия — каза Сот.

Намери голям лист, по-голям от горната платка на пулта.

— Трябва ми желязо на прах.

Намери кафеникаво черен прах, толкова фин, че сигурно можеше да се носи из въздуха.

Сот поръси с тънък слой прах бялата хартия. След това обърна капака на пулта върху хартията, като внимаваше да не се заплетат кабелите.

Намери няколко жички, закрепи ги за една батерия и я свърза към пулта. Изскочиха искри. Така го нагласи, че между капака и бутоните да протича течност.

Сот бързо чукна по един път всеки бутон от пулта.

Джони изведнъж разбра какво прави. Вдигна ръка, за да спре Сот да не маха капака. Свали от един рафт апарат за метален анализ, качи се на един стол и направи снимка отгоре.

Като свърши, Сот внимателно повдигна капака.

Върху хартията се бе отразила цялата верига. Металният прах бе намагнетизиран и подреден в групички, получили се след натискане на бутоните.

При повдигането на капака една малка част се бе замъглила. Но Джони го бе снимал с апарата. За всеки случай направи още една снимка на мъничките черни линийки.

Разполагаха с веригата!

Сот върна всичко в торбата, наду я до сто фунта, замени изгорелите предпазители и завъртя болтовете на пулта.

След два часа разполагаха и с трите типа моторни пултове. Повикаха механиците да върнат пултовете в превозните средства и да ги свържат.

Джони направи тест. Всички работеха.

Много се различаваше от пулта за телепортиране. Наистина много.

7

Сот се върна в стаята си. Кашляше силно, защото се бе преуморил. Джони седна на една импровизирана пейка и го изчака да си поеме дъх.

Най-после Сот каза:

— Не мога да разглобя и сглобя пулт за телепортация. Само Търл можеше. Не мога и да построя. Затова може би не трябва да приемам този договор.

Хвана го между два нокъта, погледна го с копнеж и го подаде на Джони.

Джони се зачуди какви ли щяха да са психлосите, ако не са се намесили в мозъка им катристите.

— Не, не — каза Джони и му го върна. — Свърши чудесна работа. Всъщност, ключът към конвенционалната психлоска математика, който ти ми даде, може да отключи вратата на парад от открития, които Междугалактическата е трупала. Може би помогна за просперитета на много, много раси.

— Наистина ли? — каза Сот. Помисли върху това. — Това е много хубаво. Да, много хубаво.

Беше се отнесъл.

— Знаеш ли — каза той след малко, — трябва да се справите и с проблема за сигурността. Страшно много хора от страшно много раси ще направят какво ли не, за да се доберат до психлоската математика и някои изобретения, които психлосите са откраднали. Сигурно знаеш, че професор Ерн, който е открил и развил телепортацията, е бокснард. Не? Ами да, не е психло. Да, много народ ще се опита да докопа тази информация. Но мисля, че мога да ви помогна.

Доста време мисли.

— Да, като че ли мога да го направя. — Усмихна се. — Като всеки човек с хоби обичам да си играя и да разнищвам нещата и преди петдесет години — бях на една ужасна планета, нямаше ни едно дръвце — си поставих задачата да вкарам психлоската висша математика в компютър. Ако някой бе докладвал, компанията и правителството сигурно щяха да получат удар. Но си спомням веригите, които направих. Ще работят, няма как, но ще ми трябват компоненти и уреди.

Компютър! Джони се ужасяваше, че ще трябва да решава стотици хиляди формули, за да могат изобретенията да влязат в употреба. Ако имаха компютър, всеки можеше да се справи с тях.

— Ако го направиш, ще ти платя милион кредита от собствения си джоб — каза Джони.

— Един милион кредита? — зяпна Сот. — Не съществуват толкова пари!

Затърси нещо из бумагите на бюрото и Джони помисли, че се опитва да намери някоя книга, но той търсеше канчето с кербанго. Очевидно имаше нужда от нещо стимулиращо. То бе празно и Джони извади пакет кербанго и го сложи вътре.

Сот с благодарност сдъвка малко, след това се сети, че не е учтиво и предложи на Джони. Разбира се, той му отказа.

— Ти ме стресна — каза Сот. — Но исках да ти кажа още нещо. От известно време се забавлявам с това, да измисля как да се адаптира психлоската аритметика към по-простата десетична система.

Пак се разрови из куп писания на пода, намери нещо и го подаде на Джони.

— Системата е удивителна. И деца, и възрастни я усвояват много лесно. Психлоската империя се придържаше към единадесетичната система, само за да объркват другите.

— Аз бях страшно объркан! — каза Джони.

— Така е, но това беше част от проблема със сигурността. Както и да е, всички основни аритметични функции и по-простите формули могат да бъдат превърнати в десетичната система. Така дори парите могат да се печатат в десетичната — както виждам, новата емисия на Галактическата банка си остава в единадесетичната. А ето какво си мисля:

— Ако десетичната влезе в повсеместна употреба, никой няма да иска да се занимава с тромавата единадесетична. И тя ще излезе от употреба!

Облегна се на стола с триумфиращ вид.

— Ще имате вашия компютър. Хората ще започнат да смятат единадесетичната система за антика и ще я забравят. А това само по себе си дава идеална сигурност!

Джони бе намерил лист хартия и бързо пишеше.

— Втори договор! — каза Сот, като го разгледа с обърнати букви.

— Като допълнение на първия — каза Джони. — Два милиона кредита, ако направиш компютъра и още един, ако пригодиш психлоската система към десетичната.

— О, драги — развълнувано каза Сот. — С това мога да събера цяла библиотека с математически книги! Даже десет, петдесет! Бързо, дай да подпиша докато не си се отметнал!

Когато договорът беше окончателно готов, Сот го погледна и каза:

— Знаеш ли, на Психло това би ме направило много богат. С такива пари можеш да си имаш десетина женски, да отгледаш голямо семейство и да станеш родоначалник на благородническа династия. Но с Психло е свършено.

— Тук има психлоси — каза Джони. — Има няколко психли. Расата не е свършена.

— А — махна Сот. — Ти не знаеш. Катристите много отдавна са върнали обратно населенията на всички колонии. Убедили са трона, че колониите на други планети могат да мутират, например да се пригодят към друга атмосфера и представлявали заплаха за короната. Затова настояли всички бебета да се раждат единствено на Психло.

Където могат да поставят капсули в главите им, помисли си Джони.

— Много рядко се разрешаваше на някой благородник да заведе жените си на някоя планета, и то само ако го придружава цял екип катристи. Всички служителки на компанията са били стерилизирани за дълъг период, преди да бъдат изпратени на някоя колония.

— Искаш да кажеш…? — Джони посочи с ръка спалните помещения.

— Да — каза Сот. — Всички жени тук са стерилизирани. Не могат да имат деца.

Замисли се и след малко каза:

— Можеш да си помислиш, че те обвинявам за това, че унищожи планетата. Не, не те обвинявам. От момента, в който властта е била завзета от катристите, расата е започнала да отива на зле. Както разбирам нещата, програмата им да деградират всеки, да потискат всяка група, която се е стремяла към нов морал, да наричат всички животни, е превърнала психлото в звяр. Хората от всички вселени и от всички векове са се молили империята ни да загине. Как само са я мразили!

Погледна Джони.

— Рано или късно все някой трябваше да освободи галактиките от Психло. Много раси са го мечтаели. Ти — и той посочи с нокът Джони — може би си мислиш, че си го направил сам. Но не си. Цялата цивилизация е била обречена от момента, в който катристите са започнали да я контролират. Не си ти. Те унищожиха Психло и цялата империя. Търл бе техен продукт и вярвам, че и той е имал пръст в унищожаването. Знаеш ли, чувал съм, че често като седял в стаята за отдих, обичал да казва, че човешкият род бил застрашен от изчезване. Заради катристите психлосите са станали застрашен вид в продължение на хилядолетия. А сега са не само застрашени от изчезване, а са изчезнали!

Въздъхна и погледна към записките си.

— Е, поне дано мога да изкупя някои от престъпленията им.

Погледна Джони.

— А ти, Джони Гудбой Тайлър, недей да имаш никакви угризения. Като унищожи Психло, даде шанс на всички галактики да започнат по-добър живот. Нямах нужда от тези договори, но ти ми ги предложи и ще ги задържа. Но знай, че за мен е привилегия да ти помагам и ти благодаря за тази възможност.

ЕПИЛОГ

След няколко месеца Джони чу, че правителството в Единбург щяло да наложи данъци, за да построят отново града. Знаеше, че в зората на Шотландия данъчната система е била неизвестна — кралят е плащал за всичко необходимо. Освен това се съмняваше, че Шотландия има необходимите средства, за да го направи. Освен това инстинктивно усещаше, че данъците като средство да се издържа правителство са глупаво нещо. Защо то не измисли начин само да си печели средства? Защо ще трябва да ограбва хората?

И така Джони говори с Данълдин и го накара да предложи на вожда на клан Фергус идеята да построят отново Единбург със средствата от „дарения“. За да създадат илюзията, че шотландският народ плаща, той и Данълдин поставиха малки червени кутийки, в които шотландците да пускат дребни монети.

Но в действителност парите плати Джони — уведоми своята шатоврианска компания Билдстронг. Те и без това бяха завършили всички строителни работи по банките в Люксембург и Цюрих

Шатоврианците, естествено, най-напред изпратиха в Единбург проучвателски екип да видят какви са изискванията и предпочитанията на шотландците и след това направиха каквото те си знаят.

Решиха, че в Единбург се развиват три основни дейности — управлението на планетата, обучаване на извънземни и шотландско занаятчийство. Много им беше трудно да примирят три толкова различни посоки в архитектурата, която според тях имаше две основни функции — да отговаря на местния колорит и да бъде функционална.

Екипът им откри, че самият град на времето е имал прякор „Олд Рики“, защото миришел отвратително. Освен това откриха, че в продължение на хиляда и сто години там не е живял ни един шотландец. Това напълно им развръзваше ръцете. Решиха да запазят само Касъл Рок. Възстановиха няколко водно-електрически централи в шотландските планини и после извикаха асоциираната им компания „Отчаяна Отбрана“ да построят своите съоръжения по отбраната. След това направиха канализация и филтриращи заводи. И чак тогава потриха ръце и се захванаха за работа.

Направиха северната част на града индустриална зона — за занаятчийство и бизнес. Построиха сградите в духа на каменните къщи, каквито шотландците строяха високо в планините. С широк замах проектираха голям брой специализирани училища — на външен вид като именията на шотландските барони, замъци с извисяващи се кули, сякаш взети направо от книжките с приказки. Но отвътре бяха идеално адаптирани към нуждите за живот на извънземни. Между училищата имаше огромни паркове.

Самият Касъл Рок запазиха за правителството. Беше до такава степен разрушен, че за да го възстановят, трябваше почти изцяло да разчитат на стари гравюри. За шатоврианците не бе никакъв проблем да оформят и издялат камъка, но трябваше да знаят как е изглеждал замъкът преди хиляда години, което бе по-трудно. Отнякъде — неизвестно откъде — бяха разбрали, че на това място е бил замъкът на някакъв шотландски крал Дънкън, убит от накакъв Макбет. Споменаха, че намерили в Британския Музей пиеса, от която научили.

Издигнаха отново Касъл Рок, поправиха вътрешните помещения, покриха го целия със син италиански мрамор, укрепиха го отвсякъде и написаха „Замъкът на Дънкън“ в ослепително бяло. В един древен град, наречен Реймс, си бяха харесали някаква катедрала, която пасвала според тях по стил на замъка и я нарисуваха в червено.

Шотландците останаха удивени от резултатите на проекта, „финансиран“ от тях.

На Джони също му хареса. Но възникна един проблем. Понеже шатоврианците бяха пренаселени и винаги наемаха повече от нужното работници за други планети, още повече, че сега работеха за „самия шеф“, се бяха събрали страшно голям екип. Освен това, политиката им бе никога никой да не уволняват. И така екипът строители бе набъбнал и наброяваше почти колкото цялото население на Земята. Затова Джони ги изпрати да възстановят всички градове, които посетителите бяха сринали.

Това също изправи шатоврианците пред проблем. За какво бяха градовете? От хиляда и сто години никой не е живял в тях. Затова проучвателните им екипи трябваше да определят за какво биха могли да се използват, имайки пред вид близостта им до реки или морета, залежите им, културите, които вирееха на този климат, с кого евентуално биха търгували някой ден и колко хора ще трябва да устроят с жилища в зависимост от тази индустрия. Беше много сложно и много трудно.

Да се установи местния колорит на архитектурата бе доста лесно в Азия, сравнително лесно в Европа и невъзможно в Америка. Последният континент е бил модерен до полуда, което шатоврианците не можеха да търпят. Така че, трябваше да вземат като модел най-интересните сгради от тези, които намериха на място, да ги размножат и да построят много паркове. Компанията майка на Шатовария се бе задръстила с монорелси от някаква друга поръчка, тъй че решиха да направят от тях въздушни артерии за връзка вътре в градовете, за да не развалят парковете с пътища.

Трябваше да наемат една ховинска компания да почисти от радиацията около Денвър. Направиха го с летящи магнитни метли. След това шатоврианците построиха наново целия район, включително и селото на Джони.

Понеже нямаше населения, като свършеха някой град, запечатваха херметически вратите и прозорците на жилищата и оставяха екип по поддръжката.

Е, мислеше си Джони, като гледаше как израстват толкова много градове, може би някой ден ще има кой да живее в тях.

Кер пое миньорското училище в Единбург и всички останали психлоси се преместиха там като преподаватели или ръководители на упражнения. Невероятно количество извънземни прииждаха в училището, за да се научат как да обработват залежите на собствените си планети и отново да завъртят търговията с метал. Кер записваше на пиктограф всички лекции, за да не се изгуби технологията. Използваше Корнуол и Виктория за практика на обучаващите се и това го правеше доста зает. Постоянно се караха с Чърк, която завеждаше библиотеките. Кер си бе създал навика да носи дихателна маска, на която е нарисуван облика на расата, която в момента обучава. Така се създава приятелски дух, казваше той.

Имаше страшно много бивши психлоски планети, чието население е било превърнато в роби или прогонено в планините. Координаторите бяха отворили колеж за Координатори в Единбург и учеха бившите потиснати народи как да се организират и да просперират. Училището винаги бе препълнено. За това до известна степен помагаше и фактът, че банката винаги бе по-благосклонна към нации, които имаха координатори, обучавани в Единбург.

Новото правителство на Земята издигна като свой крал вождът на клан Фергус, вероятно не без известното влияние на брата на господин Цунг. Това правеше Данълдин коронован принц, но доколкото Джони виждаше, нито той, нито вождът, приемаха титлите си насериозно. Правителството много рядко приемаше закони и в повечето случаи оставяше нещата в ръцете на племенните вождове и се намесваше само в случаи на спорове между тях. Беше много популярно.

Полковник Иван, получил титлата „Полковник на храбрата демократическа народна Червена армия“, управляваше Русия. Хората от селото на Джони му помагаха, а по-късно някои от по-младите се завърнаха в Америка, за да започнат отначало.

Вождът Чонг-уон се съюзи с вожда на Северен Китай и се заеха да построят наново Китай. Нуждите от пари се задоволяваха от експорта на коприна и ръчно изработени изделия. Основаха и училище за готвачи, което доби голяма популярност, защото силачите, които се пръснаха още по-масово из всички вселени заради „банките по квартали“, се кълняха, че това е най-хубавата храна, която са опитвали, особено що се отнася до рибните ястия. С охота финансираха всеки, който искаше да отвори китайски ресторант, стига да изпрати на обучение готвач в Китай. Обикновено във всеки един момент в Китай имаше повече извънземни ученици, отколкото китайци. Не само трябваше да се научат да готвят, но и да отглеждат растенията, които се използваха в ястията.

Джони често се чудеше как извънземните, които ядяха съвсем различна храна, можеха да ядат китайски ястия, които Джони никога не вкусваше. Но влиянието на банката и апетита на силачите правеха чудеса.

Банката разпростани нови издания на пари в десетичната система. Това отново разстрои Криси, защото Джони още по-малко си приличаше. Няколко дни говореше само за все по-голямата му прилика със силачите и все по-малката с него самия. Но Джони не й призна, че сам той деликатно бе насочил нещата натам. Вече можеше да се разхожда по улиците, без никой да го сочи. Още едно-две издания и никой няма да го познава.

Банката в Сноч никога не върна златото им. Когато построиха новия банков комплекс, поставиха златото зад бронирано стъкло във фоайето. Имаше надписи на няколко езика:

„Това злато е било изкопано лично от Джони Гудбой Тайлър и неколцина шотландци. Той ни го повери, защото ни има ДОВЕРИЕ. Вие също можете да ни се доверите. Ако днес си открите нова сметка, можете да го докоснете през отвора.“

Когато на Джони му потрябва малко злато, за да направи миниатюрен модел на новата кола с телепортационен двигател, която щеше да се произвежда в „Отчаяна Отбрана“ в Шатовария по случай церемонията за новото производство, Дуайт трябваше да иде в Андите с няколко члена на стария екип и да отвори мина за злато.

След извършването на маркетинг какво биха желали да купуват хората, настройването на военните заводи към мирно производство тръгна много бързо. Много малко от изобретенията на Междугалактическата компания започнаха да се произвеждат веднага. На хората им трябваха тигани, тенджери и други такива, които лесно се произвеждаха и носеха голяма печалба.

Първоначалните пратеници бяха станали много богати и влиятелни и поддържаха политиката на Джони за социален мир и демокрация. Джони рядко посещаваше конференциите им, но те често му изпращаха писма, за да поискат мнението му по някой въпрос. Както често си казваха, забраната на война се е оказал най-печелившият бизнес.

Ховинската Комерсиална Разузнавателна Служба разпространи таен доклад за двайсет и осемте платформи, без да знае, че докладът им е подхвърлен от Галактическата банка. Избраха тъкмо тях, защото техните разузнавателни служби бяха най-инфилтрирани във всички галактики. Докладът се разпространи мигновено.

В него се казваше, че платформите са се увеличили от двайсет и осем на петдесет и три, заради увеличаването на броя на нациите. Разположени са на седемнайсетата вселена.

Докладът подтикваше към нова кампания срещу войната. Но той създаде и астрографска бъркотия, тъй като поставяше под въпрос считаната за вярна информация, че тъй като четири на квадрат е шестнайсет, вселените не могат да бъдат повече.

Имаше мигновен отклик.

Няколко научни експедиции бяха изпратени да търсят, не толкова платформите, колкото седемнайсетата вселена.

Демократичния Кралски Институт на Шатовария наистина откри нова вселена, но понеже тя все още бе в процес на формиране и нямаше следи от разумен живот, решиха, че това трябва да е осемнайсета вселена.

Седемнайсетата вселена, на която са платформите, и до днес не е открита. Джони понякога си казваше, че това не е трудно за разбиране. Вселената бе в главата му. Изобщо не бе построил такива платформи.

Макадам беше споменал на Джони, че много от бившите резервни планети на Междугалактическата Минна не се търсят на пазара, макар че са обитаеми, а не са населени. Тъй че Джони тайно уведоми с помощта на куриери на банката бившите пратеници за отделни групи планети. Те веднага сключиха сделки с компанията и изкараха планетите на пазара за недвижими имоти с реклами от рода на: „Насладете се на спокойствието и тишината на живота в предградията!“ Така те и приятелите им станаха още по-богати. Кълняха се до гроб в Джони. Мирът бе най-печелившето откритие.

През този период най-неприятната новина за Джони бе донесена от неговите счедоводители. Бяха нараснали на двеста силачи, за да могат да следят доходите му. Казаха му, че единствената му губеща компания е земният клон на Билдстронг. Всички останали печелеха добре. Джони каза, че ще говори с генералния директор, както и стори. Откри, че плащат на още двеста хиляди шатовриански работници.

Директорът обясни, че сега вече не само поправят изгорелите градове, но са се отделили на клонове и строят наново всички градове на Земята. Имали двеста годишна строителна програма, която не искаха да прекъсват. Джони му каза, а също и на шестте заместник-директори, че строят градове, в които никой не живее и няма да живее през следващите няколко века. Така че, най-добре да помислят как да започнат да печелят. Казаха, че ще помислят, но в отговор той настоя да продължат по програмата. Не, нямат намерение да населяват Земята с шатоврианци. Знаят, че така човешката раса ще бъде погълната. Просто винаги става така — като започнат да строят, набират голяма инерция. Джони си помисли, че тъй или иначе, това няма голямо значение и забрави.

След известно време на Стормълонг му омръзна да демонстрира новите атмосферни превозни средства с телепортационни двигатели, които „Отчаяна Отбрана“ продаваше из всички галактики и да обучава пилоти, затова убеди Джони да поправи един стар орбитален миньорски самолет на компанията и да иде на луната. Джони го вразуми поне да вземе атмосферни екипи и още трима пилоти, луди като него, да стегнат четири самолета и да го направят както трябва.

Стормълонг изтъкна като повод това, че иска да види няма ли да открият още от онзи тежък метал. В момента около луната отново имаше много метеорити. За два месеца успяха да подготвят пътешествието, да го направят и да се върнат.

Наистина бяха намерили метеорити със следи от тежки метали и докараха около двеста тона руда. Но Стормълонг носеше и други стряскащи новини.

— Горе има отпечатъци от стъпки — каза той на Джони. — И следи от гуми!

Понеже това имаше нещо общо със света на ловуването, Джони се заинтригува. Възможно бе да има нашественици. Но хората от „Отчаяна Отбрана“ категорично отрекоха такава възможност. Нищо не можело да проникне през тяхната отбрана! След това се зачудиха дали пък посетителите не са ходили там.

Джони нямаше намерение да прекарва седмици наред в орбитален самолет, затова нае за почивните дни космическата яхта на Драйс Глотън и отидоха със Стормълонг да огледат.

Наистина! Отпечатъци от стъпки и следи от гуми!

Острото око на Джони веднага забеляза някаква хартийка, която лежеше долу, покрита почти изцяло в прах. На нея пишеше: „Дъвка без захар SPEARMINT, 15 броя, «Спасители на живота» ООД, Ню Йорк“. Стормълонг помисли, че трябва да е останало от някакъв спасителен екип. Само че нямаше никакъв катастрофирал кораб. Драйс предположи, че това може би е някакъв изолационен материал.

Джони не искаше следите им да се смесват със заварените. Засне ги с пиктограф и след това ги проследи. Отведоха го до нещо, което много слабо напомняше на знаме. Макар че му бе трудно да ходи заради слабото притегляне, разходи се наоколо и откри още един флаг, също почти изцяло унищожен. Не откриха нищо друго. Но Джони им показа как тази част от хартийката, която е била открита, е много по-избледняла от закритата. Значи е стояла там стотици години. Следователното следите и знамената също са много стари. Сметнаха, че това не може да представлява опасност за тях и се прибраха на Земята.

Истинското откритие направиха по пътя обратно. Джони се възхищаваше на комуникационните системи на Драйс и той гордо му показа първите снимки, които бе направил на планетата при пристигането си. Джони забеляза, че облачното покритие сега изглежда много по-плътно.

Направи още сравнения. Бяха се насочили с огромна скорост към Европа, но все още виждаха Северна Африка и Мала Азия. Северна Африка беше зелена, а по средата на Мала Азия имаше ново море!

Макар че кацнаха доста късно в неделя вечер и Джони закъсняваше за вечеря, той веднага отиде при дежурния офицер по отбраната от „Отчаяна Отбрана“ и го попита известно ли му е, че планетата се е променила. Да, беше му известно. Изпрати го при генералния директор на Билдстронг.

— Нали ни заповяда да работим с печалба — оправда се директорът. — Затова наехме още шатоврианци и съставихме здравна програма. Решихме, че компанията може да се грижи и за здравето на хората.

Джони поиска да му обяснят какво по дяволите са направили.

В пустинята Сахара имало някаква площ под морското ниво, затова те пуснали вода от Средиземно море, за да създадат изкуствено море. По този начин ще предизвикат валежи. Освен това там засадили с машини осемдесет и четири квадрилиона дървета. Засадили и в Мала Азия, където няма да имат нужда от толкова вода. Дърветата били от добри сортове. Бавно растяли, но били вкусни и питателни. Засадили още четиринайсет квадрилиона в средния запад на американския континент. Какво, Джони не е виждал тази част от планетата? Ами там и преди е имало дървета — в огромния централен равен масив. Могат да го докажат с вкаменелостни, намерени при разкопки. Както и да е, съжалявал, ако с това е променил климата. Обикновено така ставало. Но и въздухът се прочиства, разбираш ли?

Джони попита откъде ще дойде печалбата при толкова големи разходи и наемане на толкова нови служители. Генералният директор му показа последния баланс. Имаха положително салдо. Експортираха дървета като храна за Шатовария. Джони веднага му прости, увеличи заплатата му и се прибра у дома, където го чакаха за закъснялата вечеря.

По това време се случи още един инцидент, достоен за отбелязване.

Джони посети панаир в Цюрих, но си бе сложил дихателна маска за извънземни, за да не го спират по улиците и да се тълпят. Ненадейно срещна Пиер Соланс. Бившият пилот бе облечен в просешки дрехи и разказваше на множество зяпачи как лично с очите си видял Джони Гудбой Тайлър да ходи по облаците. И не само това. Джони измъкнал от облака един демон и изпял с него дует. Като свърши с разказа, мина с една паничка да събере подаяния от публиката. Явно се прехранваше по този начин. Като стигна до Джони, Джони свали маската и Пиер едва не припадна.

За Джони се носеха такива преувеличения и лъжи, че нямаше нужда от още една. Затова той насила качи Пиер в един самолет, заведе го в Африка и го накара сам да се качи от Виктория в самолет и да иде до онзи връх с психлоските трупове. Трябваше да се приземи, да се увери с очите си какво има на върха и да се върне в мината през бурята. Пиер успя, без да катастрофира и Джони го взе обратно в Люксембург. Пиер му благодари. Отново бе назначен на старата си работа, където местеше от хангара самолети и стана добър пилот.

Странен инцидент се случи и в Единбург. По някакво чудо саркофагът на Бити Маклиъд се бе запазил въпреки бомбардировките. Три греди от катедралата паднали така, че образували заслон над него. Шатоврианците го бяха поставили в криптата на новата катедрала редом с ковчезите на герои от войната, в това число и намерените останки от Гленканън.

Като стана на шестнайсет, Пати поиска да бъде заведена в криптата и да се венчае за Бити. Нищо не успя да я разубеди. Застана до саркофага в бяла сватбена рокля и с медалиона от Бити, където бе написано: „На бъдещата ми съпруга“. Свещеникът, който не можеше да открие нищо противозаконно в това, изпълни церемонията. След това Пати облече дрехи на вдовица и се нарече мисиз Пати Маклиъд.

Продължи медицинското си образование и основа Междугалактическа Здравна Организация Маклиъд. Джони я спонсорираше и тя бързо се разрасна във всички галактики.

Случиха се още две събития — на Криси и Джони им се роди момче, Тими Брейв Тайлър, съвършено копие на Джони, както всички се кълняха. След две години им се роди момиче, Миси, образ и подобие на Криси.

Когато Тими стана на шест, Джони се ядоса, че момчето не получава подходящо възпитание. Имаше рекорден брой чичовци — „чичо“ полковник Иван, „чичо“ сър Робърт, „чичо“ Данълдин. Всеки шотландец, който бе работил с Джони на мината или по-късно му бе служил, също беше „чичо“. Ужасно глезеха детето. Носеха му разни неща от целия свят. Но дали ги интересуваше какво образование получава Тими?

Не! Наистина, той говореше няколко езика, които най-много се използваха — руски, китайски, шатовриански, психлоски и английски. Можеше да смята наум, когато поиска. И можеше да кара миниатюрна телепортационна количка, която Ангъс и Том Смили бяха направили за него. Но Джони се плашеше, че синът му ще израсне, без да знае какви са истински важните неща в живота.

Джони бе решил. Нещата вървяха чудесно и без неговата намеса. Тъй че, той събра някои неща от първа необходимост, качи Криси, Тими и Миси, заедно с четири коня в един товарен самолет и отлетя за южно Колорадо. Изключи радиото и предавателя на самолета и го скри в един листак. Направи лагер.

През цялата следваща година, дъжд, слънце, Джони работи върху Тими. Миси беше чудесна. Помагаше на майка си и още тогава научи как се сушат кожи, как се готви и други неща за домакинството. Джони обръщаше внимание главно на Тими.

Отначало на момчето му дойде малко нагоре, защото Джони бе нетърпелив да навакса за пропуснатото време. Но след няколко месеца започна да напредва. Момчето се научи да проследява следи, да разпознава животни и да разбира намеренията им. Научи се да язди и опитомява диви коне и вече не му трябваше седло. Справяше се много добре и това го радваше. Джони го научи да хвърля ножове и веднъж момчето едва не уби един койот. Джони малко се успокои за бъдещето на сина и имаше намерение да го повиши, като го научи да лови вълци и пуми. Но още на първия ден чу самолет в следобедното небе. Не беше разузнавач, а самолет. Насочваше се към кълбото пушек, което издаваше лагера им.

Джони веднага се върна с момчето. Имаше неприятно предчувствие.

Бяха Данълдин и сър Робърт.

Тими се спусна към тях с огромна радост и развълнувани викове.

— Чичо Данълдин! Чичо Робърт!

Джони накара Криси да им приготви вечеря. Явно не бързаха да им кажат защо идват. Падна мрак и всички се наредиха край огъня. Запяха шотландски песни. След това Тими им показа, че не е забравил танца на шотландските планинци, на който Тор го бе научил.

Най-накрая, когато Криси и децата си бяха легнали, Данълдин каза напълно излишните думи:

— Предполагам, че се чудиш защо сме дошли.

— Какви са лошите новини? — попита Джони.

— Новините не са лоши — каза сър Робърт. — Обединили сме шестнайсет вселени, сякаш с лепило сме ги залепили. Защо трябва да се е случило нещо лошо?

— Измина цяла година — каза Данълдин.

— Дошли сте за нещо — подозрително каза Джони.

— Ами като си помисля, така е — каза Данълдин. — Преди две години ти обиколи всички племена на Земята. Има предложение да направиш обиколка на по-големите цивилизации на галактиките. Много правителства искат да ти засвидетелстват почести и да те наградят с медали, защото галактиките процъфтяват.

Джони се ядоса.

— Казах ви, че си вземам една година почивка! Не разбирате ли, че имам отговорност към семейството си? Какъв баща ще съм, ако позволя синът ми да израстне като един образован дивак?

Данълдин се засмя.

— Знаехме, че ще кажеш така, затова вместо теб изпратихме Тор.

Джони замълча. След малко каза:

— Щом сте решили този въпрос, защо сте дошли?

Сър Робърт каза:

— Годината изтече, Джони. Не ти ли е хрумвало, че липсваш на приятелите си?

И така, Джони се прибра у дома и докато Тими се учеше да говори на петнайсет езика и да овладее пет различни математики, да кара кола като Кер и да пилотира всичко, произведено от компанията, на коя да е планета, включително и новата яхта на Драйс Глотън, краят на обучението му така и не се виждаше. Може би защото Джони Гудбой Тайлър се бе провалил в живота единствено там.

Доктор Макдермот, историкът, живя още много дълго.

Написа книгата „Джони Гудбой Тайлър такъв, какъвто го познавах или похитителят на Психло, гордостта на шотландската нация“. Книгата не бе добра като тази, защото бе предназначена за полуграмотни хора. Но имаше триизмерни илюстрации, които се движеха. От тази книга бяха продадени двеста и петдесет билиона копия, и то само от първото издание.

Доктор Макдермот спечели много повече, отколкото се нуждаеше в скромния живот, който водеше и основа Музей на Тайлър. Това е първата сграда с позлатен купол, която се вижда зад Междугалактическата Здравна Организация Маклиъд на излизане от терминала в Денвър.

Джони изчезна известно време след като се бе върнал в Америка. Семейството и приятелите му бяха много загрижени. Но знаеха, че Джони не обича поклонничеството. Не обичаше да го разпознават по улиците. Беше споменал, че си е свършил работата и вече няма нужда от него. Заедно с него бяха изчезнали и една торбичка, нож и други дребни неща. Шлемът с дракона и туниката с пъстроцветни копчета си седяха, окачени на една закачалка.

Но хората навсякъде из галактиките не знаят, че Джони е изчезнал. Който и да попиташ на някоя цивилизована планета къде е Джони, ще ти отговори, че е ей там, зад онзи хълм и бди да не се завърнат лордовете от Психло. Опитайте. Ще видите. Даже ще ви го посочат.

1

Uravan (англ.). Van — промиване на руда. Бел. ред.

2

Споразумението имаше една любопитна последица. След като пристигнал на Толнеп, лорд Шлейм използвал собствениците на кридския вестник, всекидневникът „Среднощен Зъб“, които били бесни заради загубата на най-добрия си репортер Арсбогър, за да предприемат унищожителна кампания срещу капитан Рогодетер Сноул. Цялата вина за бедствието била стоварена върху него, тъй като Шлейм твърдял, че той самият и Толнеп са изпаднали в немилост заради „фалшивите показания“ на Сноут. Рогодетер Сноул бил изведен на улиците на Крид и разгневената тълпа го пребила до смърт. Един роднина на убития офицер, Аджотър Сноул, на свой ред обвинил лорд Шлейм за атаката и убийството. Той, заедно с група флотски офицери, изчакали до следващото явяване на Сноул пред правителството и го взривили заедно с целия Дом на Плячката. Случаят станал известен под името „Големият заговор на Шлейм“. Скоро след това, останали без флотилия и лишени от възможността да търгуват с роби, на което се основавала цялата им икономика, толнепите спрели да плащат наложените обезщетения поради типса на средства. Данъчните спужби, открай време корумпирани, изостанали с квотите за подкупи на висши длъжностни лица и постепенно започнали да задържат толнепски граждани за неплащане на данъци, изваждали им зъбите, стерилизирали ги и ги продавали в робство. В крайна сметка ховините купили планетата и довършили унищожението на топнепите. Оттогава расата им е изчезнала.

(Откъс от „Бележки за клиенти“, том 43562789А, Галактическа банка)

3

На английски език първите букви от имената на портите съвпадат с първите поредни букви на азбуката. Бел.пр.

Content

Л. Рон Хабърд
Бойно поле Земя

ПЪРВА ГЛАВА

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

ВТОРА ГЛАВА

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

ТРЕТА ГЛАВА

1

2

3

4

5

6

7

8

ЧЕТВЪРТА ГЛАВА

1

2

3

4

5

6

7

8

9

ПЕТА ГЛАВА

1

2

3

4

5

6

7

8

9

ШЕСТА ГЛАВА

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

СЕДМА ГЛАВА

1

2

3

4

5

6

7

8

ОСМА ГЛАВА

1

2

3

4

5

ДЕВЕТА ГЛАВА

1

2

3

4

5

6

ДЕСЕТА ГЛАВА

1

2

3

4

5

6

7

8

9

ЕДИНАДЕСЕТА ГЛАВА

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

ДВАНАДЕСЕТА ГЛАВА

1

2

3

4

5

6

7

8

ТРИНАДЕСЕТА ГЛАВА

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

ЧЕТИРИНАДЕСЕТА ГЛАВА

1

2

3

4

5

6

7

ПЕТНАДЕСЕТА ГЛАВА

1

2

3

4

ШЕСТНАДЕСЕТА ГЛАВА

1

2

3

4

5

СЕДЕМНАДЕСЕТА ГЛАВА

1

2

3

4

5

6

7

8

ОСЕМНАДЕСЕТА ГЛАВА

1

2

3

4

5

6

7

8

9

ДЕВЕТНАДЕСЕТА ГЛАВА

1

2

3

4

5

6

7

8

ДВАДЕСЕТА ГЛАВА

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

ДВАДЕСЕТ И ПЪРВА ГЛАВА

1

2

3

4

5

6

7

ДВАДЕСЕТ И ВТОРА ГЛАВА

1

2

3

4

5

ДВАДЕСЕТ И ТРЕТА ГЛАВА

1

2

3

4

5

6

7

8

9

ДВАДЕСЕТ И ЧЕТВЪРТА ГЛАВА

1

2

3

4

5

6

ДВАДЕСЕТ И ПЕТА ГЛАВА

1

2

3

4

5

ДВАДЕСЕТ И ШЕСТА ГЛАВА

1

2

3

4

5

6

7

ДВАДЕСЕТ И СЕДМА ГЛАВА

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

ДВАДЕСЕТ И ОСМА ГЛАВА

1

2

3

4

5

6

ДВАДЕСЕТ И ДЕВЕТА ГЛАВА

1

2

3

4

5

6

7

ТРИДЕСЕТА ГЛАВА

1

2

3

4

5

ТРИДЕСЕТ И ПЪРВА ГЛАВА

1

2

3

4

5

6

7

8

9

ТРИДЕСЕТ И ВТОРА ГЛАВА

1

2

3

4

5

6

7

ЕПИЛОГ

1